Справа № 461/1463/13-а (2а/461/189/13)
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2018-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.02.2018 Київ К/9901/4976/18 461/1463/13-а (2а/461/189/13)
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Мороз Л.Л.,

суддів: Бучик А.Ю., Гімона М.М.,

розглянувши у судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу № 461/1463/13-а

за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання частково протиправним та скасування рішення, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Галицького районного суду м. Львова, прийняту 25 квітня 2013 року у складі головуючого судді Мисько Х.М., та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду, постановлену 13 травня 2015 року у складі колегії суддів: головуючого - Шавеля Р.М., Костіва М.В., Бруновської Н.В.,

в с т а н о в и в :

Позивач у позовній заяві просив суд:

- визнати незаконною та скасувати ухвалу дев'ятої сесії шостого скликання Львівської міської ради від 14 листопада 2012 року № 1931 в частині затвердження ОСОБА_2 технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, та передачу йому у власність земельної ділянки площею 0,0184 га для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 як таку, що порушує законні права та інтереси співвласників суміжного будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на отримання у власність земельної ділянки для обслуговування будинку, позбавляє можливості належно користуватись ним, фактично виключає їх з числа користувачів земельної ділянки;

- визнати нечинним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку від 29 грудня 2012 року, серія НОМЕР_1, виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0184 га за кадастровим НОМЕР_2;

- зобов'язати Львівську міську раду відповідно до закону відновити межу земельної ділянки між будинком № 5 та АДРЕСА_2, встановивши цю межу перпендикулярно від вул. Луцького без викривлення в бік земельної ділянки будинку АДРЕСА_2 на підставі даних первинної земельно-кадастрової документації станом на 1953 рік та з урахуванням інтересів обох суміжних землекористувачів, врахувавши можливість безперешкодного проїзду до кожного будинковолодіння пожежної машини, карети швидкої медичної допомоги чи іншого транспорту для обслуговування будинку.

Ухвалою суду від 13 березня 2013 року провадження у справі в частині вимог про визнання нечинним та скасування Державного акта на право власності на земельну ділянку від 29 грудня 2012 року, зобов'язання відновити межу земельної ділянки між будинками № 5 та АДРЕСА_2 закрито.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 25 квітня 2013 року, залишеною без зміни ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі позивач заявив вимогу про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

В запереченнях на касаційну скаргу третя особа - ОСОБА_2 просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Суд заслухав доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, та, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на будинок від 21 червня 2011 року.

Ухвалою Львівської міської ради від 29 вересня 2011 року № 4 надано ОСОБА_2 дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, по АДРЕСА_1.

У зв'язку з відсутністю згоди суміжних землекористувачів на погодження (встановлення) меж земельної ділянки узгоджувальною комісією для вирішення земельних спорів Львівської міської ради винесено рішення, викладене у протоколі від 25 січня 2012 року № 18, яким рекомендовано межу земельної ділянки привести у відповідність до плану земельної ділянки, виготовленого ЛМБТІ станом на 16 червня 1999 року (ділянка № 5, квартал № 178).

Ухвалою Львівської міської ради від 14 листопада 2012 року № 1931 ОСОБА_2 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, та передано у власність для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 0,0184 га.

Ухвалюючи рішення, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Однак у контексті конкретних обставин цієї справи та зумовленого ними нормативного регулювання правовідносин, що склалися між його суб'єктами, такий висновок не можна визнати правильним.

Спірна земельна ділянка неодноразово була предметом спору щодо права користування нею.

Зокрема, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 15 жовтня 2014 року у справі № 461/4322/13-ц, залишеним без зміни ухвалою колегією суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 05 лютого 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівської міської ради, треті особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання частково недійсним протоколу узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради та зобов'язання вирішити земельний спір відповідно до закону, відмовлено.

Відомо також, що право власності ОСОБА_2 на спірну ділянку засвідчується виданим Державним актом на право власності на земельну ділянку від 29 грудня 2012 року, серія НОМЕР_1, визнання нечинним та скасування якого також є предметом судового розгляду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04, № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

Рішення судів попередніх інстанцій, які переглядаються, про законність розпорядчих дій, ґрунтуються на юридичних фактах, стосовно яких існує спір про право на земельну ділянку, до вирішення якого і поза зв'язком з яким не можуть бути розв'язані питання, пов'язані з безоплатною передачею землі у власність.

Ураховуючи наведене, суди дійшли помилкового висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, може бути розглянуто за правилами КАС.

За змістом пункту 1 частини першої статті 238 КАС суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з частиною першою статті 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Рішення про закриття справи не обмежує сторони у реалізації захисту свого права на земельну ділянку у порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 344, 349, 354, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Галицького районного суду м. Львова від 25 квітня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2015 року скасувати.

Провадження в адміністративній справі № 461/1463/13-а за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання частково протиправним та скасування рішення, закрити.

Роз'яснити позивачу право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Головуючий Л.Л. Мороз

Судді А.Ю. Бучик

М.М. Гімон