Справа № 804/6841/17
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2017-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 грудня 2017 р. Справа № 804/6841/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Тулянцевої І.В.
при секретарі судового засідання Курілові Ю.Ю.,
розглянувши у м. Дніпрі в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНДОРС - УКРАЇНА» до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
23.10.2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕНДОРС - УКРАЇНА» (далі позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі відповідач) в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 02.10.2017 року № НОМЕР_1 про донарахування грошових зобовязань з податку на додану вартість на суму 2807285,00 грн., в т.ч. за основним платежем у розмірі 2245828,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 561457,00 грн.;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 02.10.2017 року № НОМЕР_2 про донарахування грошових зобовязань з податку на прибуток підприємств на суму 1589052,50 грн., в т.ч. за основним платежем у розмірі 1271242,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 317810,50 грн.
В судове засідання 13.12.2017 року позивач не зявився, представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи в письмовому провадженні.
Відповідач - Головне управління ДФС у Дніпропетровській області проти задоволення позову заперечував, подав до суду заперечення, які залучені до матеріалів справи та в яких відповідач пояснив, що в ході перевірки було встановлено порушення позивачем норм Податкового кодексу України по операціях із контрагентами по ланцюгу постачання, а тому, суб'єкт владних повноважень (відповідач) під час винесення спірних податкових повідомлень-рішень діяв на підставі та у межах повноважень і способу, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідач проти розгляду справи в письмовому провадженні не заперечував.
З огляду на приписи ст.41, ч.4 ст.122, ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе здійснити судовий розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі доказами, які повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.
Вивчивши доводи позову та заперечень, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд при винесені постанови виходить з наступних підстав та мотивів.
За результатами перевірки складено акт від 18.08.2017 року № 9385/04-36-14-02/32794030, відповідно до висновків якого Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕНДОРС - УКРАЇНА» порушено:
- п.44.1 ст.44, п.п.134.1.1. п.134.1 ст.134, п.п.135.1 ст.135 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток підприємств на загальну суму 1271242,00 грн., в т.ч. за 2016 рік на суму 1271242,00 грн.;
- пп.14.1.203 п.14.1 ст.14, п.185.1 ст.185, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 2239134,00 грн.;
- п.201.1, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України, в результаті чого підприємством за період з 01.03.2017 року по 31.03.2017 року несвоєчасно зареєстровані податкові накладні.
Не погоджуючись із винесеними рішеннями позивач звернувся до суду.
Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість вказаних висновків відповідача і винесених на підставі висновку спірних актів індивідуальної дії на відповідність вимогам частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши положення законодавчих актів, якими врегульовані спірні правовідносини, суд зауважує на наступному.
На підтвердження існування зазначених взаємовідносин та правомірності формування валових витрат та податкового кредиту позивачем подані до суду копії Договорів про виконання робіт по будівництву та ремонту (що є ідентичними за змістом), укладеними із вказаними контрагентами та за умовами яких, «Підрядник» (контрагент) зобовязується згідно з додатковими умовами, заявками та/або завданнями «Замовника» (ТОВ «ВЕНДОРС - УКРАЇНА») належним чином виконувати Роботи, а «Замовник» зобовязується прийняти та оплатити належним чином виконані роботи (п.1.1). До складу Робіт у відповідності до умов Договору входить: комплекс будівельних/будівельно монтажних/пуско налагоджувальних робіт по спорудженню обєктів та/або монтажу, інсталяції, модернізації на них обладнання, будівництва місцевої волоконно оптичної та/або симетричної лінії звязку, комплекс демонтажних робіт у відповідності до документів, затверджених «Замовником», погоджених з компетентними державними органами згідно з чинним законодавством України та/або документами, що отримали позитивне рішення комплексної державної експертизи (п.1.2.1); комплекс ремонтних (аварійно відновлювальних) робіт (п. 1.2.2); комплекс транспортно вантажних робіт, повязаних з будівництвом обєктів (п.1.2.3); комплекс проектно дослідних та будівельно монтажних робіт по прокладці кабелю ВОК з установкою зєднувальних та відгалужувальних муфт, монтаж кросів у приміщеннях з проведенням всього комплексу вимірювання з одержанням необхідних технічних умов, виготовлення робочого проекту та виконавчої документації, одержанням необхідних дозволів на проведення робіт згідно законодавства України та комплекс робіт по демонтажу кабелів звязку, демонтажу щогли (п.1.2.6); роботи по маркуванню кабелю, герметизації каналів телефонної каналізації та встановлення консолів (п. 1.2.7); комплекс робіт з реконструкції мереж ШСД, організації ADSL майданчиків у Дніпропетровській області (п. 1.2.8). Вартість робіт зазначається в актах виконаних робіт (п. 3.2). Оплата робіт здійснюється «Замовником» шляхом банківського переказу відповідних сум коштів на банківський рахунок «Підрядника» (п. 3.3).
Судом також встановлено, що на момент проведення перевірки позивача за даними бухгалтерського обліку кредиторська заборгованість відсутня.
Як вбачається з матеріалів акту перевірки від 18.08.2017 року № 9385/04-36-14-02/32794030, відповідач вважає, що у звязку із не підтвердженням реальності здійснення позивачем господарських операцій з контрагентами, ТОВ «ВЕНДОРС-УКРАЇНА»:
Розв'язуючи спір, суд зазначає, що порядок формування платником податків витрат та податкового кредиту за спірний період за вказаними господарськими взаємовідносинами визначений приписами Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755 VI (далі ПК України).
Згідно з п. 14.1.36 ст. 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
За змістом п. 22.1. ст. 22 ПК України, об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.
В силу пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (далі ПК України) для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Підпунктом 133.1.1 пункту 133.1 ст. 133 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), встановлено, що платниками податку на прибуток є субєкти господарювання - юридичні особи, які провадять господарську діяльність як на території України, так і за її межами, крім юридичних осіб, визначених пунктами 133.4 та 133.5 цієї статті.
У відповідності до п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), обєктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу. Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.
Статтею 135 ПК України визначено, що базою оподаткування є грошове вираження обєкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.
На підстави наведених законодавчих положень суд доходить до висновку, що при складанні податкової звітності з метою правильного відображення господарської операції повинні враховуватись відповідні документи первинного обліку, а саме по зазначених операціях придбання товарів/послуг повинні бути в наявності первинні документи, що підтверджують здійснення платником податку витрат на отримання таких товарів/послуг, отримання позивачем таких товарів/послуг, використання їх у господарській діяльності позивача.
Як вбачається з відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, основними видами діяльності позивача є електромонтажні роботи; діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії. надання послуг технічного консультування в цих сферах; будівництво трубопроводів; будівництво споруд електропостачання та телекомунікацій, що відповідає господарській діяльності позивача при виконанні умов договорів, укладених з контрагентами в перевіряємому періоді.
Факт оплати позивачем послуг підприємствам - контрагентам підтверджується наявними в матеріалах справи копіями банківських виписок. Факт використання позивачем таких послуг у власній господарській діяльності, а саме, при виконанні умов підрядних договорів, укладених з ПрАТ «Укртелеком», ТОВ «Глобальні телекомунікаційні системи», ТОВ «Астраком» та ін., підтверджується наявними в матеріалах справи копіями первинних документів (том 3-21).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV) господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; фінансова звітність - бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період. Згідно зі ст. 3 Закону № 996-XIV метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Приписами ст.9 Закону № 996-XIV визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Статтею 185 ПК України закріплено, що об'єктом оподаткування, крім того, є операції платників податку з постачання товарів та послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України.
Податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України).
Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг - п.198.1 ст. 198 ПК України.
Пуунктом 198.2 ст. 198 ПК України передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг що підтверджено податковою накладною.
За приписами пункту 198.3 статті 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг;
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Отже, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх подальшого використання в господарській діяльності.
Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту та витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційного з'ясування обставин справи в адміністративному судочинстві зобов'язаний суб'єкт владних повноважень.
Разом з тим, відповідно до принципу змагальності суб'єкт господарювання має спростувати доводи суб'єкта владних повноважень, якщо їх обґрунтованість заперечує.
Оцінка документів, як письмових доказів здійснюється відповідно до положень процесуального принципу допустимості доказів, закріпленого статтею 70 КАС України, частиною четвертою якої передбачено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що господарські операції позивача підтверджуються укладеними договорами та додатковими угодами до них в яких зазначені прейскуранти на: роботи з будівництва та підключення обєктів фіксованого звязку; матеріали для виконання аварійно відновлювальних та будівельно монтажних робіт, які є невід'ємною частиною цих договорів; актами передачі приймання виконаних робіт, актами приймання виконаних будівельно монтажних робіт; актами наданих послуг; податковими накладними, які сформовані та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до статті 201 ПК України, про що описано в акті перевірки.
Матеріалами справи підтверджується, що придбання позивачем у вказаних вище контрагентів послуг безпосередньо повязано з його господарською діяльністю щодо виконання умов підрядних договорів по будівництву обєктів фіксованого звязку та підключення клієнтів до фіксованого звязку, а здійснені господарські операції є реальними та підтверджуються необхідними документами
Податкові накладні, на підставі яких сформовано податковий кредит, та інші первинні документи за правочинами з контрагентами складені з дотримання обов'язкових вимог до первинних документів, встановлених вимогами статті 201 Податкового кодексу України та статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Враховуючи положення Закону № 996-XIV, а також приведені норми податкового законодавства, суд зазначає, що податковий кредит для цілей визначення об'єкту оподаткування податком на додану вартість та валові витрати для визначення об'єкту оподаткування податком на прибуток мають бути фактично підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарських операцій.
В межах спірних правовідносин судом повно та всебічно досліджені первинні документи Товариства, покладені в основу формування податкового обліку, здійснено їх аналіз та надана оцінка кожної господарської операції Товариства з його контрагентами стосовно реальності господарських операцій, чим дотримано принцип допустимості доказів.
Доводи контролюючого органу про те, що позивач неправомірно завищив суми податкового кредиту та невірно розрахував фінансовий результат, оскільки правочини, укладені позивачем та постачальниками, не спрямовані на реальне настання наслідків, на підтвердження чого відповідач посилається на дані ДПІ інших регіонів, бази даних ДПС, податкової звітності та інших джерел інформації, одержаних в ході проведення перевірки, відповідно до яких у контрагентів позивача відсутня необхідна для ведення господарської діяльності кількість працівників, технічних, транспортних, інших виробничих ресурсів, неподання податкової звітності не свідчить про безтоварність угод поставки послуг з позивачем. В межах перевірки позивача відповідачем не досліджено можливість залучення постачальниками позивача матеріально-технічних, майнових, трудових та виробничих ресурсів шляхом укладення цивільно-правових угод або іншій не забороненій законом формі у період надання послуг.
Тобто, вказані обставини є лише припущенням відповідача про неможливість здійснення господарських операцій контрагентами позивача, що не може бути підставою для позбавлення права позивача на податковий кредит з огляду на те, що податкове законодавство, чинне на момент виникнення спірних правовідносин, не ставить в залежність право позивача на формування податкового кредиту з ПДВ та його подальше бюджетне відшкодування від встановлення факту сплати контрагентами податку до бюджету по всьому ланцюгу постачальників від виробника до особи, що заявила своє право на відшкодування ПДВ, як не залежить таке право і від проведення чи не проведення зустрічних перевірок контрагентів по всьому ланцюгу постачання, так і від фактичного перебування господарюючих субєктів за їх юридичною адресою.
Крім того, позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни. У разі якщо контрагентами були допущені порушення норм податкового чи норм іншого законодавства, у тому числі по декларуванню податкових зобов'язань чи по їх сплаті, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цих осіб.
З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про те, що фактичні обставини справи об'єктивно засвідчують здійснення господарської діяльності між позивачем та його контрагентами, правомірність віднесення позивачем відповідних сум до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, та формування податкового кредиту з податку на додану вартість, відповідно до первинних бухгалтерських документів та по податковим накладним, які виписані на виконання умов викладених вище договірних відносин.
Згідно частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд згідно статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Перевіривши правомірність прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень у відповідності до вимог ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що викладені в акті перевірки обставини, які слугували прийняттю оскаржуваних рішень є неправомірними, спростовуються вищенаведеними доказами, а тому є такими, що прийняті не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), а отже позовні вимоги позивача про скасування податкових повідомлень-рішень підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 11, 70-72, 86, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНДОРС - УКРАЇНА» до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити у повному обсязі.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2017 року.

Суддя ОСОБА_2