Справа № 826/8244/16
Суддя: Лічевецький І.О.
Дата ухвалення: 2018-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8244/16 Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Мацедонської В.Е., при секретарі - Шевчук А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2017 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 16.04.2013 р. яким позивачеві визначено суму грошового зобов'язання із сплати земельного податку в розмірі 49 552 грн. 27 коп.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що вона є власником нежитлової будівлі по АДРЕСА_1. Разом з тим, право власності на земельну ділянку за нею не зареєстровано, а відтак вона не набула статусу платника земельного податку. ОСОБА_2, також стверджувала, що вона звільняться від сплати земельного податку в силу статті 297 Податкового кодексу України (надалі за текстом - «ПК України») оскільки здійснює підприємницьку діяльність із надання в оренду нерухомого майна та перебуває на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2017 року адміністративний позов задоволено повністю.

В апеляційній скарзі державна податкова інспекція у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення і прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Зокрема, відповідач наполягав на тому, що спірне податкове повідомлення-рішення прийнято відповідно до норм ПК України, а суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, не врахував правову позицію Верховного Суду України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач звертає увагу суду на те, що в силу статті 286 ПК України власники та землекористувачі сплачують плату за землю з виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. При цьому, згідно листа Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 9-26-0.22-14180/2-16 від 05.12.2016 р. відомості щодо реєстрації земельної ділянки з кадастровим № :72:052:001 в Державному земельному кадастрі відсутні, як відсутнє і рішення Київської міської ради про передачу її власність чи у користування.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Київський апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 не є платником земельного податку, з огляду на те, що земельна ділянка не передавалась їй у власність чи у користування. Також, суд послався на те, що ця земельна ділянка використовується позивачем у підприємницькій діяльності.

На думку колегії суддів, зазначений висновок суду є наслідком неповного з'ясування судом обставин справи та неналежного застосування нормативно-правових актів, що регулюють ці правовідносини.

Судом попередньої інстанції встановлено, що 26 лютого 2002 р. ОСОБА_2 зареєстрована в якості суб'єкта підприємницької діяльності.

08 січня 2012 р. позивачеві видано Свідоцтво платника єдиного податку серії НОМЕР_3

Як встановлено окружним адміністративним судом та підтверджується позивачем, остання є власником нежитлової будівлі по АДРЕСА_1.

16.04.2013 р. державною податковою інспекцією у Солом'янському районі Головного управління ДФС у місті Києві прийнято податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 яким позивачеві визначено суму грошового зобов'язання із сплати земельного податку в розмірі 49 552 грн. 27 коп.

Статтею 206 Земельного кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України (тут та надалі у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає земельний податок, як обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Згідно статті 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Стаття 270 ПК України визначає, що об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, а також земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Відповідно до статті 271 ПК України базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Згідно пункту 286.1 статті 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Пунктом 286.5 статті 286 ПК України передбачено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Згідно пункту 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Відповідно до пункту 287.6 названої статті ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Тобто, наведена норма передбачає обов'язок сплати податку за земельні ділянки не з дати реєстрації права на земельну ділянку, а з дати реєстрації права на нерухомість.

У позовній заяві позивач стверджує, що він є власником нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 та з січня 2012 р. здає в оренду окремі приміщення у цій будівлі іншим суб'єктам господарювання.

Згідно статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до частини 1 статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Таким чином, ОСОБА_2, як власник нежилої будівлі, є платником земельного податку з дати виникнення у неї права власності на нерухоме майно.

Суд попередньої інстанції на наведене уваги не звернув та припустився помилки, пославшись на те, що Державному земельні кадастрі відсутні відомості про реєстрацію права власності чи права користування земельних ділянок за позивачем, оскільки виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, обов'язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати набуття права власності на нерухоме майно, незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належною йому на праві власності нежитловою будівлею.

Не ґрунтується на вимогах чинного законодавства і висновок суду попередньої інстанції про те, що ОСОБА_2 звільняється від обов'язку нарахування та сплати земельного податку, як платник єдиного податку, який використовує земельну ділянку для провадження господарської діяльності.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_2 обрала наступні види діяльності: організація будівництва будівель; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; управління нерухомим майном за винагороду на основі контракту.

За даними договорів № 8/2 від 01.01.2012 р., № 18 від 01.07.2013 р., № 20/1 від 23.08.2013 р. позивач передала у строкове платне користування нежитлові приміщення у будівлі по АДРЕСА_1.

Згідно пункту 269.2 статті 269 ПК України особливості справляння податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

За змістом абзацу 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 ПК України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що механічно (автоматично) разом з майном наймачу передається й обов'язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.

Разом з тим, ні у суді першої інстанції, ні на стадії апеляційного перегляду справи позивач не надала доказів, які б свідчили про використання нею земельної ділянки для провадження господарської діяльності.

Правові позиції із зазначених вище питань Верховний Суд України висловив у постановах від 26.11.2015 р. у справі № 826/14703/13-а, від 07.07.2015 р. у справі № 21-775а5, від 02.12.2015 р. у справі № 21-3517а15.

Відповідно ж до статті 244-2 КАС України, у редакції що була чинною на момент ухвалення рішення окружним адміністративним судом, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи наведене, ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2017 року скасувати та прийняти нову постанову.

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова складена в повному обсязі 07 лютого 2018 р.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя В.П.Мельничук

суддя В.Е.Мацедонська