Справа № 826/12880/17
Суддя: Пилипенко О.Є.
Дата ухвалення: 2018-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко Я.Б. та Шелест С.Б.,

при секретарі - Грабовській Т.О.,

за участю:

позивача: - ОСОБА_2

представника позивача: - ОСОБА_3

- ОСОБА_4

представника відповідача: - Пантюхової Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Народного депутата України ОСОБА_6 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом Народного депутата України ОСОБА_6, Народного депутата України ОСОБА_7, Народного депутата України ОСОБА_2 до Прем'єр-міністра України Гройсмана Володимира Борисовича про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2017 року позивачі - Народний депутат України ОСОБА_6, Народний депутат України ОСОБА_7, Народний депутат України ОСОБА_2 звернулись до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позов до Прем'єр-міністра України Гройсмана Володимира Борисовича про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, в якому просили:

- визнати протиправною бездіяльність Прем'єр-міністра України Гройсмана Володимира Борисовича щодо невнесення ним на розгляд Верховної Ради України подання про призначення Міністра охорони здоров'я України як члена Кабінету Міністрів України;

- зобов'язати Прем'єр-міністра України Гройсмана Володимира Борисовича негайно внести на розгляд Верховної Ради України подання про призначення Міністра охорони здоров'я України як члена Кабінету Міністрів України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням ОСОБА_4 - представник ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою адміністративний позов задовольнити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 83 Конституції України передбачено, що коаліція депутатських фракцій у Верховній Раді України відповідно до цієї Конституції вносить пропозиції Президенту України щодо кандидатури Прем'єр-міністра України, а також відповідно до цієї Конституції вносить пропозиції щодо кандидатур до складу Кабінету Міністрів України, відсутність такого подання від коаліції депутатських фракцій виключає у діях Прем'єр-міністра України бездіяльність щодо невнесення ним на розгляд Верховної Ради України подання про призначення Міністра охорони здоров'я України, як члена Кабінету Міністрів України, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, проте з інших правових підстав.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, постановою Верховної Ради України «Про формування складу Кабінету Міністрів України» від 14.04.2016 року № 1097-VIII, відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 85, ч. 4 ст. 114 Конституції України сформовано Кабінет Міністрів України - призначено Міністрів, в той же час вказаною постановою не призначено Міністра охорони здоров'я України.

27.04.2016 року розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про тимчасове покладення виконання обов'язків Міністра охорони здоров'я України на ОСОБА_10.» № 314-р, за підписом відповідача, покладено тимчасово, до призначення в установленому порядку Міністра охорони здоров'я України, виконання обов'язків Міністра на заступника Міністра охорони здоров'я України ОСОБА_10.

27.07.2016 року розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про визнання таким, що втратило чинність, розпорядження Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2016 р. № 314» № 548-р, за підписом відповідача, визнано таким, що втратило чинність, розпорядження Кабінету Міністрів України від 27.04.2016 року № 314 «Про тимчасове покладення виконання обов'язків Міністра охорони здоров'я України на ОСОБА_10.».

Водночас, розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про тимчасове покладення виконання обов'язків Міністра охорони здоров'я України на ОСОБА_11» від 27.07.2016 року № 550-р, за підписом відповідача, покладено тимчасово з 1 серпня 2016 року виконання обов'язків Міністра охорони здоров'я України на першого заступника Міністра охорони здоров'я України ОСОБА_11.

Звертаючись до суду з даним позовом позивачі обґрунтовують позовні вимоги тим, що вже протягом більше одного року в Україні відсутній Міністр охорони здоров'я України, оскільки його й досі не лише не призначено, але й навіть відсутнє відповідне подання Прем'єр-міністра України до Верховної Ради України про його призначення, а ОСОБА_11 й надалі вже майже рік перебуває в статусі виконуючого обов'язки Міністра охорони здоров'я України.

При цьому, позивачі стверджують, що внесення відповідачем на розгляд Верховної Ради України подання про призначення Міністра охорони здоров'я України, як члена Кабінету Міністрів України, є не лише правом, але й конституційним та законним обов'язком відповідача, а бездіяльність щодо невнесення такого подання є протиправною.

Окрім того, позивачі посилаються також на те, що ні Конституцією України, ні Законами України чи будь-якими іншими нормативно-правовими актами, не надано повноважень Кабінету Міністрів України призначати особу тимчасово виконуючою обов'язки Міністра без згоди на це Верховної Ради України.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 6 КАС України (в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

У справі за Конституційним Поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

<...> поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Так, із матеріалів справи вбачається, що позивачами - народними депутатами України ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2 оскаржується бездіяльність Прем'єр-міністра України Гройсмана Володимира Борисовича щодо невнесення ним на розгляд Верховної Ради України подання про призначення Міністра охорони здоров'я України як члена Кабінету Міністрів України.

Під час апеляційного розгляду справи позивачем та представниками позивачів наголошувалось, що вони звертаються до суду і як громадяни України, і як народні депутати, які, відповідно до ст. 1 Закону України «Про статус народного депутата України» є обраними представниками Українського народу у Верховній Раді України і уповноважені ним протягом строку депутатських повноважень здійснювати повноваження, передбачені Конституцією України та законами України.

Разом з тим, відповідно до Правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України № 5 від 01.12.2009 року народні депутати України (в силу норм Конституції України та Закону України «Про статус народного депутата України») та з урахуванням п. 7 ч.1 ст. 3 КАС України не наділені владними управлінськими функціями, а тому не можуть бути суб'єктами звернення з позовом з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління.

Окрім того, із матеріалів справи та пояснень позивачів та їх представників не вбачається, чим саме порушені їхні права/законні інтереси як громадян в рамках даної справи.

Колегія суддів наголошує, що обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення, з урахуванням того, що таких підстав для звернення із даним позовом не встановлено, підстави для його задоволення - відсутні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано оцінку дослідженим доказам, проте із помилковим застосуванням норм матеріального права. У зв'язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу Народного депутата України ОСОБА_6 - залишити без задоволення, змінити мотивувальну частину постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2017 року. У задоволенні позову Народного депутата України ОСОБА_6, Народного депутата України ОСОБА_7, Народного депутата України ОСОБА_2 до Прем'єр-міністра України Гройсмана Володимира Борисовича про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити з підстав, викладених у мотивувальній частині постанови суду.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 310, 317, 321, 322, 325, 329, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Народного депутата України ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Змінити мотивувальну частину постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2017 року.

У задоволенні позову Народного депутата України ОСОБА_6, Народного депутата України ОСОБА_7, Народного депутата України ОСОБА_2 до Прем'єр-міністра України Гройсмана Володимира Борисовича про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити з підстав, викладених у мотивувальній частині постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Я.Б.Глущенко

С.Б. Шелест

Повний текст виготовлено 06 лютого 2018 року.