Справа № 219/11990/17
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2018-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2018 року справа №219/11990/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сіваченка І.В.,

суддів Шишова О.О., Гаврищук Т.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на постанову Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 1 грудня 2017 року (повний текст складено 1 грудня 2017 року в м. Бахмут) у справі № 219/11990/17 (суддя в 1 інстанції - Давидовська Т.В.) за позовом ОСОБА_1 до Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом, в якому просить визнати дії Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі - Управління) неправомірними та зобов'язати Фонд здійснити нарахування та виплату належної йому пенсії з 01 березня 2016 року.

Як на підставу позовних вимог позивач посилається на ті обставини, що вона є пенсіонером за віком і перебуває на обліку у відповідача. Вона звернулась до Управління з заявою про запит електронної пенсійної справи з Управління Пенсійного фонду України в м. Горлівка та подальшої її виплати за адресою фактичного місця проживання, згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 10 грудня 2014 року за адресою: м. Бахмут, вул. Недогибченка, буд.184. Стверджує, що з 01 березня 2016 року їй не виплачується пенсія, а Управління без належних правових підстав не здійснив їй нарахування та виплату пенсії згідно її заяви у зв'язку з закінченням строку дії довідки як внутрішньо переміщеної особи. Зазначені дії відповідача, на думку позивача, є протиправними як такі, що суперечать Конституції України та Законам України.

Постановою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 1 грудня 2017 року у справі № 219/11990/17 позов задоволено повністю.

Скасовано рішення начальника Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради від 11 серпня 2016 року тій в частині, якою скасовано на підставі абзаців 5, 6 та 7 ст.6 Постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509 із внесеними до неї змінами від 08 червня 2016 року і свобод внутрішньо переміщених осіб» дію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1

Визнано незаконними дії Управління щодо припинення виплати призначеної ОСОБА_1 пенсії з 01 березня 2016 року.

Зобов'язано Управління з 01 березня 2016 року поновити нарахування та виплату призначеної ОСОБА_1 пенсії.

Постанова мотивована тим, що припинення виплати пенсії на підставі положень постанов Кабінету Міністрів України без вирішення цього питання шляхом прийняття відповідного рішення територіальними органами Пенсійного фонду не сумісне з дотриманням вимог чинного Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV). Особливу увагу суд першої інстанції звернув на те, що у преамбулі до Закону № 1058-ІV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Отже, припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З постановою суду першої інстанції не погодився відповідач та звернувся з апеляційною скаргою, у якій вказав, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджені обставини справи та не вірно застосовані норми ст. 49 Закону 1058-ІV. Пункт 5 вказаної статті передбачає припинення виплати пенсії в інших випадках передбачених законом. Виплата пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій територій здійснюється в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України (п. 2 ст. 7 Закону України від 15.04.2014 № 1207-VII "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупований території України" (далі - Закон № 1207-VII).

Таким чином, апелянт зауважує, що дії Управління не суперечать законодавству, а позовні вимоги є безпідставними, оскільки рішення комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат ВПО, якою є позивач, відмовлено у проведенні відновлення виплат у зв'язку із не підтвердження фактичного місця проживання, що позбавляє Управління можливості та законних підстав для поновлення виплати пенсії.

Відповідач просив апеляційний суд скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Від Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради апеляційної скарги не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Від жодного учасника справи не надійшло клопотань щодо розгляду апеляційної скарги за його участі. З огляду на приписи пункту 1 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) апеляційний суд розглянув справу в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка відповідно до посвідчення НОМЕР_1 є пенсіонеркою за віком (а.с.4).

Позивач перебуває на обліку в Управлінні на підставі електронної пенсійної справи, яка надійшла до Управління з Управління Пенсійного фонду України в Микитівському районі м. Горлівка Донецької області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-ІV.

Згідно з довідкою від 10.12.2014 №, ОСОБА_1 є внутрішньо-переміщеною особою, фактичним місцем проживання є наступна адреса: АДРЕСА_1 (а. с. 5).

Отже, позивач з 10.12.2014 набув статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою №.

Рішенням начальника Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради від 11 серпня 2016 року на підставі абзаців 5, 6 та 7 ст.6 Постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509 із внесеними до неї змінами від 08 червня 2016 року дію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 скасовано в зв'язку закінченням строку дії довідки станом на 13 січня 2016 року.

З 1 березня 2016 року відповідач припинив виплачувати позивачу належну йому пенсію. Будь-які повідомлення позивачу від Управління про підстави призупинення виплат пенсії на адресу позивача не надходили.

Відповідно з наданою на звернення відповіді Управління за №10884/02, вбачається, що у зв'язку з проведенням верифікації за списками СБУ з 01.03.2016 виплата пенсії по пенсійній справі позивача призупинена до з'ясування, у зв'язку з перевіркою місця фактичного проживання (а.с.6).

Спірним питанням у даній справі є правомірність (протиправність) дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу з березня 2016 року на підставі не підтвердження її місця перебування.

Відповідно до статті 7 Закону України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII) для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Закон № 1058-VI або інший закон з питань пенсійного забезпечення не передбачає будь-яких підстав призупинення виплати пенсій, є тільки підстави припинення виплати відповідно до статті 49 цього Закону, але жоден з таких випадків управлінням не застосований та не доведений.

Так, частиною першою статті 49 Закону № 1058-VI визначено виключний перелік підстав для припинення виплати пенсії:

Виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

Положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність, як такі, що є неконституційними на підставі Рішення Конституційного Суду № 25-рп/2009 від 07.10.2009\

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

В ході розгляду справи судом встановлено, що Управління не приймало жодних рішень про припинення виплати пенсії позивачу з 01.03.2016.

В письмових поясненнях відповідач посилається на застосування пункту 5 частини першої статті 49 Закону № 1058-VI, зазначаючи також приписи Закону № 1706-VII.

Однак, цей пункт відсилає виключно до випадків, передбачених законом, тобто, вказані правовідносини не можуть бути врегульовані іншими нормативно-правовими актами, зокрема, постановами Кабінету Міністрів України, які відносяться до підзаконних нормативних актів.

В той же час, Закон № 1706-VII не встановлює жодних випадків для припинення виплати пенсії. Більш того, ані цей Закон, ані будь-який інший закон не встановлює таку підставу для припинення виплати пенсії, як скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи, зміна місця проживання тощо.

Інші пункти ч.1 ст. 49 Закону № 1058-VI в спірних правовідносинах також не мають місця. Зміна місця проживання не свідчить про те, що призначення пенсії відбулось на підставі недостовірних документів.

Враховуючи викладене, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що відповідач, припинивши виплату пенсії та не виплачуючи позивачу пенсію за віком з березня 2016 року діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв'язку з чим підлягають захисту порушені права пенсіонера ОСОБА_1, в тому числі шляхом зобов'язання поновити нарахування та виплату пенсії з 1 березня 2016 року.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області - залишити без задоволення.

Постанову Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 1 грудня 2017 року у справі № 219/11990/17 за позовом ОСОБА_1 до Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 7 лютого 2018 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В.Сіваченко

Судді О.О.Шишов

Т.Г.Гаврищук