Справа № 802/2066/17-а
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2018-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/2066/17-а

Головуючий у 1-й інстанції: Дмитришена Р.М.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

08 лютого 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Сторчака В. Ю. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 (далі - позивач) до Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (далі - вдповідач) про встановлення відсутності компетенції суб'єкта владних повноважень,

В С Т А Н О В И В :

Позивач 13.11.2017 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом в якому просив: встановити відсутність компетенції (повноважень) у Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області відкривати виконавчі провадження з виконання постанов про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, які не набрали законної сили та не отримали законного статусу виконавчого документу.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 12.12.2017 у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позовні задовольнити повністю.

07.02.2018 на адресу суду надійшли заяви від представників сторін про розгляд справи без їх участі в порядку письмового провадження.

07.02.2018 до суду надійшло заперечення на апеляційну скаргу, де представник відповідача просить в задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити, а рішення суду І інстанції залишити в силі.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.09.2017 поліцейським УПД ГУНП в Одеській області винесено постанову серія БР №366279 про накладення адміністративно стягнення на ОСОБА_2 по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Не погоджуючись із постановою серії БР №366279 ОСОБА_2, відповідно до положень ст. 288 КУпАП та в строк, передбачений статтею 289 цього ж Кодексу, оскаржив її до Центрального органу Управління Поліції (Національна Поліція) та подав скаргу в орган, який її виніс за допомогою засобу поштового зв'язку, яке згідно інформації Укрпошти поштове відправлення із штрихованим ідентифікатором: 030, отримано 08.09.2017.

13.10.2017 старшим державним виконавцем Шаргородського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області розглянуто заяву начальника УПД ГУНП в Одеській області про примусове виконання постанови №БР 366279 від 01.09.2017 про стягнення з ОСОБА_2 штрафу в розмірі 1020,00 грн. та відкрито виконавче провадження за №54874941.

Не погодившись з діями відповідача позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є тим суб'єктом, який наділений правом звертатись до адміністративного суду з позовом про встановлення відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з таких підстав.

Позивач звернувся до суду з позовом про встановлення відсутності компетенції (повноважень) Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області приймати до виконання постанову про накладення адміністративно стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Компетенція - це сукупність юридично установлених повноважень, прав і обов'язків конкретного органа чи посадової особи та визначає його місце в системі державних органів. Юридичний зміст поняття компетенція включає в себе такі елементи: предмети підпорядкування (коло об'єктів, явищ, дій, на які розповсюджуються повноваження); права і обов'язки, повноваження органа чи особи: відповідальність; відповідність поставленим цілям, задачам і функціям.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення із позовом), завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення із позовом) передбачено, що справа адміністративної юрисдикції переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення із позовом), суб'єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 17 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення із позовом), юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Компетенцію органу чи посадової особи становлять їхні повноваження, визначені законом. Спори, визначені у п. 3 ч. 2 ст. 17 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення із позовом), можуть виникати внаслідок різного тлумачення субєктами владних повноважень законодавства щодо їхньої компетенції на вирішення певних питань у сфері управління. Також спори з приводу компетенції виникають у разі виявлення привласнення повноважень іншого субєкта владних повноважень або перевищення власних повноважень.

Під компетенційними спорами розуміються спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі делегованих повноважень. Особливістю таких спорів є те, що сторонами у них - як позивачем, так і відповідачем - є суб'єкти владних повноважень.

Компетенцію органу чи посадової особи становлять їхні повноваження, визначені законом. Внаслідок різного тлумачення законодавства компетенція суб'єктів владних повноважень нерідко може перетинатися, внаслідок чого може виникнути компетенційний спір. Крім того, виникнення компетенційного спору може бути результатом зловживань, що виявляються у формі привласнення повноважень або перевищення власних повноважень.

Завдання суду у компетенційних спорах - з урахуванням загального завдання адміністративного судочинства розв'язати законодавчі колізії, що обумовили виникнення спору, а також усунути наслідки дублювання повноважень чи зловживання ними.

З огляду на викладене вище вбачається, що позивачем у компетенційних спорах повинен бути суб'єкт владних повноважень, якщо він вважає, що інший суб'єкт владних повноважень відповідач своїм рішенням або діями втрутився у його компетенцію або у випадку, коли прийняття такого рішення чи вчинення дій є його прерогативою.

При цьому, суд зауважує, що адміністративний позов, згідно п. 6 ч. 4 ст. 105 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення із позовом), може містити вимогу про відсутність компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень, проте, відповідно до вищезазначеного, такі вимоги можуть мати місце лише у спорі між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Враховуючи те, що позивач у даних правовідносинах не здійснює жодних управлінських функцій та не є субєктом владних повноважень у розумінні п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення із позовом), тому апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги позивача про встановлення відсутності компетенції субєкта владних повноважень у спірних правовідносинах не відповідають завданням КАС України, оскільки юрисдикція адміністративних судів з розгляду вказаних вимог, встановлена ст. 17 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення із позовом), на даний спір не поширюється.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №К/9901/440/18 2а/0470/6317/12, де вказано, що відповідно до пункту 3 частини другої статті 17 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення із позовом) спори з приводу реалізації компетенції адміністративні суди розглядають лише у разі їх виникнення між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Особливістю таких спорів є те, що сторонами у них, як позивачем, так і відповідачем, є суб'єкти владних повноважень.

Відтак, ОСОБА_2 не наділений адміністративною процесуальною дієздатністю на звернення до суду з наведеною позовною вимогою.

Крім того, відповідно до ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII) вказано, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; виконавчих написів нотаріусів; посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; рішень (постанов) суб'єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Отже в даному випадку позивач має право звернутись до суду з позовом про оскарження постанов про відкриття виконавчих проваджень, а не встановлення відсутності компетенції приймати до виконання постанови територіальних органів національної поліції. А тому, позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного, на його думку, права.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вірним способом захисту прав позивача в спірних правопорушеннях, є оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження.

При цьому апеляційний суд вважає за доцільне також вказати на обґрунтованість доводів відповідача, відносно правомірності прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, з огляду на наступне.

Статтею 1 Закону №1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом (п.6 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII)

Частиною 1 ст. 4 Закону № 1404-VIII вказано, що у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, імя, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, імя та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); строк предявлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів звязку та адреси електронної пошти.

Згідно ч. 4 ст. 4 Закону № 1404-VIII, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його предявлення, якщо: рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); пропущено встановлений законом строк предявлення виконавчого документа до виконання; боржника визнано банкрутом; Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; юридичну особу - боржника припинено; виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обовязковим; виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; виконавчий документ предявлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Частиною 1 ст. 26 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення; за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Згідно матеріалів справи, на адресу відповідача від УПД ГУНП в Одеській області надійшла постанова серії БР №366279 від 01.09.2017 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Частиною 2 ст. 291 КУпАП вказано, що постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксоване в автоматичному режимі, набирає законної сили після її вручення особі або отримання поштового повідомлення про вручення, або про відмову в її отриманні.

13.10.2017 державним виконавцем Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_3 відкрито виконавче провадження№ 54879941 про примусове виконання постанови про накладення адміністративного стягнення, на підставі якого винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 13.10.2017 №8585/15.22-25.

Разом із постановою про відкриття виконавчого провадження боржнику було надіслано виклик державного виконавця із вимогою зявитися до Шаргородського районного відділу ДВС.

23.10.2017 на адресу Шаргородського районного відділу ДВС надійшла заява адвоката ОСОБА_4 яка діє в інтересах боржника ОСОБА_2 про закриття виконавчого провадження так як постанова серії БР №366279 від 01.07.2017 поліцейським УПД ГУНП в Одеській області відповідно до положень ст. 288 КУпАП та в строк передбачений ст. 289 КУпАП оскаржена до Центрального органу управління поліції.

Таким чином, лише 23.10.2017 державному виконавцю стало відомо про оскарження постанови серії БР №366279 із заяви адвоката ОСОБА_5

За результатами розгляду вказаної заяви відповідачем надано письмову відповідь представникові боржника з поясненнями про неможливість закриття виконавчого провадження, так як разом із заявою не було надано підтверджуючих документів факту отримання вищевказаної скарги органами Національної поліції.

Підстави для повернення виконавчого документу стягувачу та закінчення виконавчого провадження після відкриття виконавчого провадження вказані в ч. 1 ст. 37 та ст. 38, 39 Закону № 1404-VIII.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII вказано, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Проте, документального підтвердження факту скасування рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ позивачем не надано.

При цьому, постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі була предявлена до виконання УПД ГУНП в Одеській області із дотриманням ч. 1 ст. 4 Закону № 1404-VIII. Підстав для закриття провадження чи повернення виконавчого документу передбачених Законом № 1404-VIII позивачем не наведено.

Таким чином, позивачем не надано доказів того, що приймаючи рішення по відкриття виконавчого провадження відповідач діяв протиправно порушуючи права чи інтереси позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Враховуючи, що судом встановлено, що фактично права позивача не були порушені відповідачем під час відкриття виконавчого провадження, апеляційний суд вважає що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволені позову.

При цьому, апеляційний суд вважає за доречне роз'яснити позивачу, що він не позбавлений права на звернення до суду з позовом про оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження.

Апеляцій суд також вважає за необхідне вказати, що в даному випадку права позивача могли бути порушені діями органу уповноваженого розглядати скарги - Центрального органу Управління Поліції (Національна Поліція) та органу який надіслав виконавчий документ на виконання до відповідача - УПД ГУНП в Одеській області , що може бути предметом судового розгляду при зверненні з відповідними позовами про визнання дій протиправним, відшкодування завданої шкоди, тощо.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволенні заявлених позовних вимог.

Оскільки доводи апеляційної скарги позивача не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_6 ОСОБА_7