Справа № 473/4048/17
Суддя: Вуїв О. В.
Дата ухвалення: 2018-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 473/4048/17
РІШЕННЯ

іменем України

"15" лютого 2018 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Вуїва О.В.,

при секретарі Заблоцькій М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вознесенського обєднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області (далі Вознесенське ОУ ПФУ) про визнання дій неправомірними, зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

22 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Вознесенського ОУ ПФУ про визнання дій неправомірними, зобовязання вчинити певні дії в якому (з врахуванням уточнень від 12 грудня 2017 року та від 02 лютого 2018 року) вказувала, що вона є громадянкою України, якій з 27 грудня 2000 року призначено пенсію за вислугу років, як працівнику освіти, відповідно до ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», яку позивачка отримувала за місцем свого мешкання в ІНФОРМАЦІЯ_1.

З 17 листопада 2005 року виплату ОСОБА_1 пенсії було припинено через виїзд останньої на постійне місце проживання до держави Ізраїль.

Також позивачці виплачено пенсію наперед за 6 місяців, а саме за період з 01 листопада 2005 року по 31 травня 2006 року.

07 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вознесенського ОУ ПФУ із заявою про поновлення виплати пенсії за вислугу років.

Листом від 15 серпня 2017 року №Т-37 Вознесенське ОУ ПФУ відмовило позивачці в поновленні пенсії з посиланням на неможливість її поновлення в звязку з наявністю прогалин в законодавстві України - до законодавчого врегулювання цього питання.

В звязку з цим ОСОБА_1 просила визнати неправомірними дії Вознесенського ОУ ПФУ щодо відмови в поновленні пенсійних виплат, зобовязати відповідача поновити виплату пенсії з 05 липня 2006 року, а також здійснити перерахунок призначеної пенсії відповідно до ст. 43 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

03 січня 2018 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву в якому вказував, що:

-Вознесенське ОУ ПФУ, відмовляючи ОСОБА_1 в поновленні виплати пенсії, діяло у повній відповідності до вимог законодавства України, яке не містить механізму виплати пенсій пенсіонерам, які постійно проживають за межами України у державах, з якими держава Україна не уклала відповідних міжнародних договорів;

-позивачка не подавала до Вознесенського ОУ ПФУ заяву про поновлення пенсії встановленого зразка, а тому підстав для вирішення відповідачем питання щодо поновлення їй пенсії не було.

За таких обставини представник відповідача вважав вимоги ОСОБА_1 безпідставними та необґрунтованими.

Крім цього представник Вознесенського ОУ ПФУ, вказуючи на те, що позивачкою пропущено передбачений законом шестимісячний строк для звернення до суду з адміністративним позовом, просив залишити позов без розгляду.

30 січня 2018 року ОСОБА_1 подала заперечення на відзив в якому підтримала раніше викладені вимоги.

Ухвалою суду від 15 лютого 2018 року вимоги ОСОБА_1 до Вознесенського ОУ ПФУ про визнання дій неправомірними, зобовязання вчинити певні дії за період з 05 липня 2006 року по 22 травня 2017 року залишено без розгляду.

Згідно п. 10 Перехідних положень КАС України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VІІІ справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

З врахуванням наведеного та положень п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України суд проводив розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, якій з 27 грудня 2000 року призначено пенсію за вислугу років, як працівнику освіти, відповідно до ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», яку позивачка отримувала за місцем свого мешкання в ІНФОРМАЦІЯ_1.

З 17 листопада 2005 року виплату ОСОБА_1 пенсії було припинено через виїзд останньої на постійне місце проживання до держави Ізраїль.

Також позивачці виплачено пенсію наперед за 6 місяців, а саме за період з 01 листопада 2005 року по 31 травня 2006 року.

07 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вознесенського ОУ ПФУ із заявою про поновлення виплати пенсії за вислугу років.

Проте листом від 15 серпня 2017 року №Т-37 Вознесенське ОУ ПФУ відмовило позивачці в поновленні виплати пенсії з посиланням на неможливість її поновлення в звязку з наявністю прогалин в законодавстві України - до законодавчого врегулювання цього питання.

Аналізуючи заявлені вимоги та заперечення, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

При цьому відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

На громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов'язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається (ч. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»).

Згідно ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Право на отримання пенсій із солідарної системи мають особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України «Про пенсійне забезпечення» - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей (п. 2 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV)).

Загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципом рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування ( ч. 1 ст. 7 Закону №1058-IV).

Згідно ч. 1 ст. 47 Закону №1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49, ст. 51 Закону №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Проте рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі №25-рп/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року N 1058-IV.

Конституційний Суд України в зазначеному рішенні вказав, що оспорюваними нормами Закону № 1058-ІVдержава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення рішення.

Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Водночас, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, зазначив наступне (цитата): «право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України» (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зробив висновок (цитата): «різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Таким чином в рішенні ще раз підтверджено право особи, яка сплачувала внески до системи пенсійного забезпечення, на пенсійне забезпечення незалежно від місця її проживання.

Рішення ЄСПЛ відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 46 Конвенції є джерелом права, обов'язковими для виконання Україною та підлягають врахуванню судами під час розгляду аналогічних справ.

Верховний Суд України у постановах від 12 травня 2015 року, від 19 травня 2015 року та від 06 жовтня 2015 року у справах за № 21-180а15, 21-168а15, 308/1088/14-а відповідно висловив правову позицію щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах. Зокрема, суд дійшов висновку, що з дня набрання чинності рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

При цьому Верховний Суд України особливу увагу приділив тому, що рішення судів про поновлення призначеної пенсії не з дати ухвалення рішення № 25-рп/2009, а з дати звернення пенсіонера до органів ПФУ із заявою про поновлення раніше призначеної пенсії не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права.

До подібних висновків дійшов й Верховний Суд в постанові від 30 січня 2018 року у справі № 408/2861/17-а.

Зокрема Суд зазначив, що з дня набрання чинності рішенням № 25-рп/2009, тобто з 07 жовтня 2009 року, виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень Закону № 1058-ІV. З цього часу органи ПФУ були зобов'язані відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Проте наявність обов'язку в органу ПФУ відновити виплату пенсії не позбавляє пенсіонера, право якого порушене, необхідності щодо захисту свого права. Отже, після прийняття та опублікування рішення № 25-рп/2009 та невідновлення виплати пенсії, пенсіонер, право якого порушуються, повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду.

Тому Верховний Суд прийшов до висновку, що право пенсіонера підлягає захисту за останні шість місяців, що передували дню його звернення з відповідним позовом до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Таким чином посилання представника відповідача на відсутність законодавчого механізму виплати пенсій пенсіонерам, які постійно проживають за межами України у державах, з якими держава Україна не уклала відповідних міжнародних договорів, не можуть бути прийняті судом до уваги.

Також не можуть бути прийняті до уваги його доводи щодо відсутності заяви ОСОБА_1 про поновлення пенсії встановленого законом зразка, оскільки, як вбачається з висновків Верховного Суду та Верховного Суду України, наявність такої заяви не є обовязковою умовою поновлення виплати пенсії пенсіонеру, виплата якої припинена на підставі ст. 49 Закону №1058-IV. Виплата пенсії в такому випадку підлягає поновленню Пенсійним фондом самостійно, єдиною підставою для поновлення є прийняття Конституційним Судом України рішення від 07 жовтня 2009 року у справі №25-рп/2009.

За вищевстановлених обставин дії Вознесенського ОУ ПФУ є неправомірними, позивачка має право на поновлення, а відповідач - зобов'язаний поновити виплату останній пенсії з 22 травня 2017 року, а тому позов ОСОБА_1 в цій частині слід задовольнити.

Проте суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивачки про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок призначеної пенсії, оскільки такі вимоги є передчасними, зокрема:

- в матеріалах справи відсутні докази, що відповідач при поновленні за судовим рішенням виплати пенсії не проведе її перерахунок з врахуванням обставин та передбачених законом підстав для здійснення такого перерахунку;

- відповідно до вимог ст.ст. 42-44 Закону №1058-IV перерахунок раніше призначеної пенсії можливий після звернення пенсіонера на підставі документів про вік, страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час перерахунку в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, тобто, для здійснення перерахунку, пенсіонер повинен надати до органу ПФУ заяву та необхідні документи.

Також, оскільки відсутні підстави вважати, що судове рішення відповідачем не буде виконано, а тому суд не вбачає підстав для зобов'язання останнього подати звіт про його виконання.

В силу ст. 139 КАС України за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача на користь позивачки слід стягнути 640 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8-10, 77, 90, 139, 241-246, 257-263 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Вознесенського обєднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області про визнання дій неправомірними, зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Вознесенського обєднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області щодо відмови в поновленні виплати ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

Зобовязати Вознесенське обєднане управління Пенсійного фонду України Миколаївської області поновити ОСОБА_1 виплату раніше призначеної пенсії за вислугу років з 22 травня 2017 року.

В іншій частині вимог ОСОБА_1 до Вознесенського обєднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області про зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Вознесенського обєднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області на користь ОСОБА_1 640 (шістсот сорок) гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного адміністративного суду через Вознесенський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: О.В.Вуїв