Справа № 531/1323/17
Суддя: Лизенко І. В.
Дата ухвалення: 2018-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

єдиний унікальний номер справи 531/1323/17
номер провадження 2-а/531/27/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2018 року м.Карлівка

Карлівський районний суд Полтавської області у складі

головуючої судді Лизенко І.В.,

за участі секретаря судового засідання Клименко Т.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Ребенка С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в судовій залі у порядку загального провадження адміністративну справу №531/1323/17 за позовом ОСОБА_1 до Карлівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив: визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача №6 від 27 жовтня 2017 року про відмову йому в призначенні пенсії на пільгових умовах за віком згідно ст.13 п. «а» Закону України «Про пенсійне забезпечення»; зобов'язати відповідача призначити позивачу пенсію на пільгових умовах за віком відповідно до ст.13 п. «а» Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 24 липня 2017 року наступного дня з моменту виникнення права на пенсію за віком. Позовні вимоги мотивував тим, що згідно трудової книжки має 32 роки 5 місяців 6 днів загального трудового стажу та більше 10 років стажу на підземних роботах з повним робочим днем під землею в Шахтоуправлінні «Куйбишівське» та на шахті ім.Засядька. Відповідно до ст.13 п. «а» Закону України «Про пенсійне забезпечення» має право на пенсію зі зниженням пенсійного віку після досягнення 50 років. 23 липня 2017 року йому виповнилось 50 років, тому він звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії. Рішенням відповідача від 27.10.2017 йому відмовлено у призначенні пенсії за відсутності необхідного пільгового стажу, підтвердженого у порядку, передбаченому ст. 114 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яке вважає неправомірним.

Представник відповідача надав суду письмові заперечення, згідно з якими відповідач підтверджує, що не зарахував до пільгового стажу періоди роботи позивача на підземних роботах за Списком №1, оскільки позивачем не було надано уточнюючої довідки підприємства про пільговий стаж роботи або довідки про внесення робочих місць за результатами атестації до пільгового пенсійного забезпечення.

У судовому засіданні позивач, який брав участь в режимі відеоконференцзв'язку, та його представник надали відповідні пояснення, просили задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з тих же підстав, які зазначені в письмових запереченнях, доповнивши, що шахта імені О.Ф. Засядька перереєстрована на територію, яка контролюється органами влади, однак з відповіді на запит повідомили, що архіви підприємства знаходяться на тимчасово окупованій території та доступу до них немає. Отримати уточнюючі довідки є неможливим.

Вислухавши представника відповідача, вивчивши подані сторонами докази, суд встановив наступне.

Відповідно до ст.13 п. «а» Закону України «Про пенсійне забезпечення» працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Позивачем є ОСОБА_1, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року в м.Донецьку (а.с.5).

В рішенні відповідача від 27.10.2017 (а.с.11) зазначено, що позивач має 32 роки 05 місяців 06 днів загального страхового стажу, однак періоди праці на підземних роботах не були зараховані позивачу до пільгового стажу з підстав, указаних в письмових запереченнях, а тому в призначенні пенсії йому було відмовлено.

Згідно з записами в трудовій книжці позивача (а.с.7-10) позивач дійсно працював протягом спірних періодів на наступних роботах:

- з 23.06.1987 по 27.06.1987 - прохідником 4 розряду з повним робочим днем під землею в Шахтоуправлінні «Куйбишівське», звідки звільнений у зв'язку з призовом на службу до Радянської Армії;

- з 08.06.1989 по 24.01.1995 - підземним гірничим майстром з повним робочим днем під землею в Шахтоуправлінні «Куйбишівське»;

- з 24.01.1995 по 12.11.1996 - помічником начальника дільниці з профілактики та протипожежного захисту з повним робочим днем під землею в Шахтоуправлінні «Куйбишівське»;

- з 16.11.1996 по 20.02.1998 - підземним гірничим майстром з повним робочим днем під землею в шахті імені О.Ф. Засядька;

- з 20.02.1998 по 29.03.1999 - підземним помічником начальника дільниці з повним робочим днем під землею в шахті імені О.Ф. Засядька.

Згідно з «Індивідуальними відомостями про застраховану особу», де містяиться інформація лише починаючи з 1999 року (а.с.34-42), підтверджується період роботи позивача в шахті імені О.Ф. Засядька з 01.01.1999 по 29.03.1999 року - 2 місяці 29 днів, при цьому у відомостях про спецстаж указані періоди позначені за кодом «ЗПЗ014А4», тобто як пільговий стаж, що дає право на пенсію згідно статті 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до ст.72 КАС України не підлягають доказуванню обставини, які визнаються сторонами, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання, а такожобставини, визнані судом загальновідомими.

Таким чином, суд вважає встановленим, що трудові архіви Шахтоуправління «Куйбишівське» ташахти імені О.Ф. Засядька залишилися на тимчасово окупованій території, оскільки цей факт є загальновідомим у цій місцевості та не заперечувався сторонами. Крім того, ця інформація підтверджується копією листа УПФ України в м.Авдіївці Донецткої області (а.с.14).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 підтвердив роботу позивача під землею в шахті імені О.Ф. Засядька м. Донецька, з 1996 по 1999 роки, посилаючись на те, що працювали разом. Повідомив, що йому призначено пенсію за віком на пільгових умовах у 2005 році та зараховано роботу на цій шахті до спеціального стажу.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що працював у Шахтоуправлінні «Куйбишівське» з 1978 року по 1995 рік, підтвердив роботу позивача під землею у Шахтоуправлінні «Куйбишівське» з 1987 до дня звільнення свідка у 1995 році, так як працювали разом. Позивач залишався працювати. Повідомив, що йому призначено пенсію за віком на пільгових умовах у 1998 році та зараховано роботу у шахтоуправлінні до спеціального стажу.

Вирішуючисправу по суті, суд виходить з того, що відповідно до статей 1, 3, 8 Основного Закону Україна є соціальною та правовою державою, де найвищою соціальною цінністю визнається людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека, де права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, де утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, де визнається і діє принцип верховенства права. З урахуванням цього згідно з положеннями ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Крім того, згідно з положеннями ч.2 ст.2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: … 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); … 5) добросовісно; 6) розсудливо; … 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)…».

Відповідно до ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Andrejeva v. Latvia» (п.77 рішення Великої палати ЄСПЛ від 18.02.2009 р.) стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку - незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків - ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачам вимогам.

У справі «Будченко проти України» (рішення від 24 квітня 2014 року, заява № 38677/06) ЄСПЛ також нагадав, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема, ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України» від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо). Суд переконаний, що з огляду на зазначені вище положення статей 1, 3, 8, 129 Конституції України можна за аналогією стверджувати, що права людини та громадянина, гарантовані законодавством України також мають бути не теоретичними та ілюзорними, а ефективними на практиці.

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, а так само Конституцією та законодавством України, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Більше того, відповідно до ст.14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. А в ст.1 Протоколу №12 до цієї Конвенції передбачена загальна заборона дискримінації:

«1. Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

2. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1».

Слід зазначити, що дискримінація може бути прямою (різне поводження до людей в однаковій ситуації) та непрямою (однакове поводження з людьми, незважаючи на те, дехто з них знаходиться в певній особливій ситуації).

Так, у справі «Тлімменос проти Греції» (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об'єктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи об'єктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Аналогічний підхід закріплено в національному праві. Так, відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» формами дискримінаціє є: пряма дискримінація, непряма дискримінація, підбурювання до дискримінації, пособництво у дискримінації, утиск (ст.5). Відповідно до ст.1 цього Закону непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Саме в такій особливій ситуації опинився позивач у цій справі, оскільки раніше він працював на підприємствах, які залишились на тимчасово окупованій території України, що унеможливлює подання будь-яких уточнюючих довідок чи інших архівних документів щодо його роботи на цих підприємствах (а у випадку надання таких документів вони не можуть бути взяті до уваги, оскільки неможливо перевірити їх достовірність).

Слід зазначити, що відповідач відмовляється визнати пільговий стаж позивача виключно на тій підставі, що позивач не надав уточнюючих довідок підприємства, виданих в установленому законом порядку.

Разом із тим, статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності такої книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. Крім того, відповідно до п.20 цього Порядку, в тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток N 5); у разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування. Відповідно до п.17 указаного Порядку за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв'язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

На переконання суду, Порядок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, було прийнято саме з метою створення юридичних механізмів підтвердження трудового стажу працівників з метою належної реалізації ними права на пенсійне забезпечення, у зв'язку з чим Порядком передбачено кілька альтернативних способів підтвердження трудового стажу, які можуть бути застосовані в різних ситуаціях (на підставі інших, ніж трудова книжка, документів або на підставі показань свідків). У жодному разі не можна дійти висновку, що метою цього Порядку є створення формальних перешкод для реалізації права особи на отримання пенсії. І хоча вимагаючи деякі документи (наприклад, уточнюючу довідку підприємства), органи Пенсійного фонду України переслідують в цілому законну мету попередження зловживання громадянами своїми правами та запобігання необґрунтованому призначенню пенсії, тим не менше органи Пенсійного фонду України, виконуючи свої повноваження повинні діяти обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та пропорційно (ч.2 ст.2 КАС України) з тим, щоб не створювати штучних і явно необґрунтованих перешкод для реалізації громадянами їх прав.

Разом із цим, у цій справі відповідач не застосував жодних з указаних вище правових процедур підтвердження пільгового стажу, передбачених Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, діяв із надзвичайним формалізмом, не врахував, що доступ до трудових архівів відповідних підприємств є неможливим внаслідок воєнних дій та тимчасової окупації частини території Донецької області.

У даному випадку відповідач повинен був керуватися положеннями ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також пунктами 1, 2, 17, 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, та перевірити наявність пільгового стажу на підставі записів у трудовій книжці, даних, а також, у разі потреби, шляхом опитування свідків.

Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що періоди роботи позивача протягом спірних періодів слід зарахувати до підземного стажу, що дає право на пенсію відповідно до ст.13 п. «а» Закону України «Про пенсійне забезпечення». При цьому такий висновок суду ґрунтується на відомостях, зазначених у трудовій книжці позивача, які частково підтверджуються відомостями, наявними у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, а також показаннями свідків, які знають позивача по спільній роботі на одному підприємстві.

Крім того, суд бере до уваги, що при розрахунку сукупного пільгового стажу позивача слід враховувати період строкової служби позивача на підставі ч.1 ст.8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до якого час проходження строкової військової служби…зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу … особа … працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Отже, пільговий стаж позивача складає більше 10 років, а тому він має право на призначення пенсії після досягнення 50 років.

Враховуючи, що позивач звернувся за призначенням пенсії не пізніше трьох місяців з дня досягнення 50-річного віку, то згідно п.1 ч.1 ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, тобто з 24.07.2017.

Таким чином, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, ст.13 п. «а» Закону України «Про пенсійне забезпечення», керуючись ст. ст. 2, 241-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Карлівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні діїзадовольнити.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Карлівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області №6 від 27 жовтня 2017 про відмову в призначенні пенсії на пільгових умовах за віком ОСОБА_1.

Зобов'язати Карлівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області,розташоване за адресою: Полтавська область, м. Карлівка, вул. Полтавський шлях, буд. 81, , призначити ОСОБА_1, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, фактично проживає як внутрішньо переміщена особа за адресою: Полтавська область, АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1, пенсію на пільгових умовах за віком відповідно до п.«а» ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 24 липня 2017 року.

Судовий збір віднести на рахунок держави.

Копію скороченого рішення видати учасникам справи негайно за їх заявою.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня складення в повному обсязі до Харківського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Карлівський районний суд Полтавської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступну та резолютивну частини рішення проголошено 15.01.2018, повне рішення суду складено 25 січня 2018 року.

Суддя: І.В. Лизенко