Справа № 804/1127/17
Суддя: Чорна Валерія Вікторівна
Дата ухвалення: 2017-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 р. справа № 804/1127/17

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Чорна В.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення № 627-17 від 15.06.2015 р., -

в с т а н о в и в:

13 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із зазначеним адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Дніпра ГУ ДФС у Дніпропетровській області № 627-17 від 15.06.2015 р.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач зазначила, що не погоджується з оскаржуваним рішенням відповідача про нарахування їй податкового зобовязання з транспортного податку з фізичних осіб на суму 31 250 грн. Позивач дійсно є власником автомобілю PORSCHE CAYENNE, 2013 року випуску, з обємом двигуна 3598 куб.см. Проте, позивач вважає, що підстав для нарахування зобовязання з транспортного податку у 2015 році у відповідача не було, оскільки зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніше, ніж за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти такі правила. Транспортний податок є місцевим податком, а отже, має запроваджуватися рішеннями місцевих рад, які не могли прийняти та оприлюднити свої рішення про встановлення таких податків до 15 липня 2014 року тобто, за шість місяців початку нового бюджетного періоду, яким в даному випадку є 2015 рік. Відтак, на думку позивача, оподаткування транспортним податком можливе не раніше наступного бюджетного періоду, яким для цього виду податку є наступний календарний рік (2016). Також, позивач зазначає, що ставка податку становить 25 000 грн., а оскаржуваним рішенням відповідача їй визначено до сплати податкове зобовязання у розмірі 31 250 грн., що суперечить закону. Посилаючись на викладене, позивач просить визнати протиправним та скасувати оскаржуване рішення відповідача від № 627-17 від 15.06.2015 р. (а.с. 4-6, 23-25).

Заперечень на позовну заяву відповідачем не надано.

В судове засідання 12 вересня 2017 року сторони, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, не зявились.

Позивач ОСОБА_1 11.09.2017 року подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 45).

Відповідач про причини своєї неявки суд не повідомив, пояснень по суті спору не надав, з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався.

За викладених обставин, враховуючи, що сторони в судове засідання не прибули, та за відсутності потреби у виклику свідків чи проведенні судових експертиз, у відповідності до вимог ч. 6 ст. 128 КАС України, справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

У власності ОСОБА_1 перебуває легковий автомобіль PORSCHE CAYENNE, 2013 року випуску, з обємом двигуна 3598 куб.см, державний номер НОМЕР_1, який зареєстровано у встановленому законом порядку 28.12.2013 року, що підтверджується копією технічного паспорту на зазначений автомобіль серії САТ 711890 (а.с. 29).

Державною податковою інспекцією у Кіровському районі м. Дніпропетровська ГУ ДФС у Дніпропетровській області (після перейменування ДПІ у Центральному районі м. Дніпра ГУ ДФС у Дніпропетровській області) винесено податкове повідомлення-рішення № 627-17 від 15.06.2015 р., яким позивачу визначено податкове зобовязання за платежем «транспортний податок з фізичних осіб» на суму 31 250 грн. (а.с. 30).

30.09.2015 року вказана сума сплачена ОСОБА_1 добровільно та у повному обсязі, що підтверджується квитанцією № 9.0.441811757.2 (а.с. 36).

Проте, в подальшому, а саме 13.02.2017 року, ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із зазначеним позовом.

Встановивши обставини справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України № 71-VIII від 28.12.2014 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким шляхом викладення в новій редакції ст. 267 ПК України, було введено новий податок - транспортний податок.

Відповідно до п.п. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України (в редакції, чинній станом на час винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення), платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 ПК України є об'єктами оподаткування.

Об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3 000 куб. см.

Згідно із пп. 267.5.1 п.267.5 ст. 267 ПК України, базовим податковим (звітним) періодом є календарний рік.

Відповідно до п. 267.4 ст. 267 ПК України, ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25 000,00 гривень за кожний легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування.

Як вбачається з матеріалів справи, транспортний засіб, який належить позивачу на праві власності, має першу реєстрацію 28.12.2013 року - тобто, на час прийняття спірного податкового повідомлення-рішення, використовується менше ніж 5 років, а також має об'єм циліндрів двигуна 3 598 куб.см тобто, більше ніж 3 000 куб.см.

З наведеного вбачається, що транспортний засіб позивача підпадав під визначення об'єкту оподаткування транспортним податком відповідно до ст. 267 ПК України.

Таким чином, контролюючий орган мав правові підстави для визначення позивачу, як власнику обєкта оподаткування, податкового зобов'язання за платежем «Транспортний податок з фізичних осіб».

Надаючи оцінку доводам позивача щодо неможливості нарахування та утримання транспортного податку у 2015 році, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пп.10.1.1 п.10.1 ст.10 ПК України, транспортний податок (який входить до структури податку на майно) належить до системи місцевих податків.

Згідно п.8.3 ст.8 ПК України, до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

У свою чергу, пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України визначено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

В той же час, пп. 12.3.5 п.12.3 ст. 12 Податкового кодексу України передбачено, що у разі якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення, зокрема, відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

При вирішенні питання про співвідношення пп.12.3.4 та пп.12.3.5 в правовому регулюванні місцевих податків, які є обовязковими згідно ПК України, суд виходить з того, що норма підпункту 12.3.5 є спеціальною. У звязку з цим, транспортний податок, як обовязковий місцевий податок, передбачений Податковим кодексом України, підлягає сплаті виходячи з норм ст. 267 ПК України, починаючи з 1 січня 2015 року, навіть у разі, якщо відповідною місцевою радою своєчасно не було прийнято рішення щодо цього податку, - в порядку, встановленому підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України.

Крім цього, Законом України №71-VIII від 28.12.2014 р. «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», визначено особливий порядок прийняття рішень органів місцевого самоврядування щодо встановлення ставок транспортного податку у 2015 році.

Так, у п. 4 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України №71-VIII від 28.12.2014 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» зазначено наступне: « 4. Рекомендувати органам місцевого самоврядування: у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів. Установити, що в 2015 році до рішень місцевих рад про встановлення місцевих податків на 2015 рік не застосовуються вимоги, встановлені Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

З аналізу наведених вище норм у їх сукупності суд дійшов висновку про те, що законодавець передбачив необхідність сплати транспортного податку у 2015 році, у зв'язку з чим спростив на 2015 рік процедуру прийняття рішень органами місцевого самоврядування з цього приводу.

Отже, позиція позивача щодо неможливості нарахування відповідачем податкових зобовязань у 2015 році з огляду на неоприлюднення органом місцевого самоврядування відповідного рішення у строки, визначені пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України, є необґрунтованою.

Щодо доводів позивача про те, що вимога про сплату транспортного податку у 2015 році суперечить принципу стабільності податкового законодавства, закріпленого підпунктом 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України, суд зазначає наступне.

Відповідно до пп.4.1.9 п.4.1 ст.4 ПК України, податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах, зокрема, стабільність - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Отже, суть такого принципу податкового законодавства, як стабільність, полягає у неможливості внесення змін до будь-яких елементів податків та зборів пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду.

У свою чергу, п.7.1 ст.7 ПК України визначено обовязкові елементи податків (зборів). Такими елементами є: платники податку; об'єкт оподаткування; база оподаткування; ставка податку; порядок обчислення податку; податковий період; строк та порядок сплати податку; строк та порядок подання звітності про обчислення і сплату податку.

Законом України № 71-VIII від 28.12.2014 р. «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» не вносились зміни до елементів податків та зборів, оскільки в даному випадку ним запроваджено новий вид податку «транспортний податок», який раніше в Україні не існував.

Враховуючи, що вказаний Закон набув чинності з 01.01.2015 року та ним не було передбачено, що транспортний податок у 2015 році не сплачується, у спірному випадку базовим податковим періодом для сплати транспортного податку є 2015 рік.

Окремо суд також враховує, що позивач ОСОБА_1 у вересні 2015 року самостійно сплатила податкові зобовязання з транспортного податку в сумі 31 250 грн., визначені їй згідно оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, тоді як до суду з позовом про оскарження вказаного податкового повідомлення-рішення вона звернулася лише в лютому 2017 року.

За нормами чинного Податкового кодексу України, якщо особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобовязань, є податковий орган (п.п. 54.3.3 п. 54.3 статті 54 ПК України), та у разі визначення контролюючим органом грошового зобовязання платника податків у таких випадках, платник податків зобовязаний сплатити нараховану суму грошового зобовязання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку він розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу (п. 57.3 статті 57 ПК України).

Щодо транспортного податку, саме податковий орган є відповідальною особою за його нарахування.

ОСОБА_1 отримала рішення відповідача про визначення їй податкового зобовязання з вказаного податку та самостійно сплатила його до бюджету, що підтверджується квитанцією № 9.0.441811757.2 від 30.09.2015 р. (а.с. 36).

Процедуру оскарження зазначеного рішення у строки, визначені Податковим кодексом України, вона не розпочинала.

Відповідно до п.п. 60.1.1 п. 60.1 статті 60 ПК України, податкове повідомлення-рішення вважається відкликаним, якщо сума податкового боргу самостійно погашається платником податків або органом стягнення.

Отже, в даному випадку, на момент звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом оскаржуване нею податкове повідомлення-рішення № 627-17 від 15.06.2015 р. вважається відкликаним за нормами ПК України, а отже, предмет оскарження - відсутній.

З цих підстав, суд не вдається до оцінки доводів позивача щодо невідповідності розміру нарахованого цим рішенням грошового зобовязання розміру ставки транспортного податку, визначеної законом.

Керуючись ч. 6 ст. 128, ст.ст. 160-162, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Якщо судом у відповідності до частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України було проголошено вступну та резолютивну частину постанови, а також в разі прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя ОСОБА_2