Справа № 800/248/17
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2018-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.02.2018 Київ П/9901/347/18 800/248/17
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: головуючого судді: Ханової Р.Ф.,

суддів: Бившевої Л.І., Гончарової І.А., Олендера І.Я., Шипуліної Т.М.,

при секретарі судового засідання Гутніченко А.М.,

за участю сторін, їх представників:

від позивача - ОСОБА_1 особисто,

від відповідача - Білопольської Н.А за дов.від 02.01.2018 р. №19-3/18,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання незаконним та скасування рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 15 травня 2017 року №74/вс-17,

У С Т А Н О В И В :

У червні 2017 року ОСОБА_1 (позивач у справі) звернувся до Вищого адміністративного суду України з адміністративним позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - Комісія, відповідач) від 15 травня 2017 року №74/вс-17 (далі - спірне Рішення), яким його визнано таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у Касаційному кримінальному суді у складі Верховного Суду.

09 січня 2018 року адміністративну справу передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, ухвалою якого від 10 січня 2018 року призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що спірне Рішення містить лише формальні вказівки на, ніби-то, недостовірні відомості, вказані ним у деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, не містить обгрунтованих мотивів, з яких Комісія дійшла певних висновків; а також не містить мотивів, з яких Комісія не прийняла його пояснень щодо недостовірності зазначених у деклараціях відомостей.

Правовими підставами заявлених позовних вимог визначив норми статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Закон №1402), Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Комісії від 03 листопада 2016 року №143/зп-16 (далі - Положення про кваліфікаційне оцінювання), а також послався на Роз'яснення щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю, затверджені рішенням Національного агенства з питань запобігання корупції (далі - НАЗК) від 11 серпня 2016 року №3.

У відзиві на позовну заяву від 25 січня 2018 року представник Комісії просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю із посиланням на законність прийняття спірного Рішення. Зазначає про порушення позивачем вимог законодавства про декларування речових прав на майно шляхом незазначення у деклараціях за відповідні періоди об'єктів обов'язкового декларування, що стало наслідком непідтвердження рішенням Комісії здатності позивача здійснювати правосуддя у Верховному Суді, а також про відсутність у позивача прагнення під час процедури кваліфікаційного оцінювання спростувати сумніви Комісії у його доброчесності та дотримання ним професійної етики.

Суд, заслухавши промови сторін, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи позовної заяви, встановив наступне.

Рішенням Комісії від 7 листопада 2016 року №154/зп-16 оголошено конкурс на зайняття 120 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду та затверджено умови проведення цього конкурсу.

7 грудня 2016 року позивач звернувся до Комісії із заявою про проведення стосовно нього кваліфікаційного оцінювання для участі у конкурсі і був допущений до участі в цьому конкурсі.

Згідно з Умовами проведення конкурсу на зайняття вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду ОСОБА_1 проходив кваліфікаційне оцінювання як суддя.

У першому етапі кваліфікаційного оцінювання (за загальним результатом іспиту) позивач набрав 121,25 балів та був допущений до другого етапу оцінювання - дослідження досьє та проведення співбесіди.

За результатами дослідження досьє та проведення співбесіди Комісією встановлено невнесення позивачем, як суб`єктом декларування, у деклараціях за 2011-2016 роки наступних відомостей:

- належний на праві користування автомобіль марки TOYOTA, модель LandCruiser 200VX4.5L 2011 року випуску, переданий за довіреністю від 18 лютого 2015 року (дійсна до 18 лютого 2020 року);

- прогулянковий катер Stingray 180 LS, переданий за безстроковою довіреністю від 4 червня 2010 року;

- мікроавтобус пасажирський, марки TOYOTA, модель HI ACE 1996 року випуску, переданий за довіреністю від 23 січня 2010 року (дійсна до 23 січня 2020 року);

- квартира загальною площею 104,5 кв.м в Шевченківському районі м.Києва, одне паркомісце в підвалі того ж житлового комплексу, де розташоана квартира, яка придбана дружиною ОСОБА_1 10 лютого 2014 року;

- квартира в м.Полтаві, яка набута у власність дочкою ОСОБА_1 у 2007 році і перебувала у користування члена сім`ї (сина) у 2012 році.

Зміст наданих позивачем під час співбесіди усних пояснень оцінений Комісією як такий, що свідчить про відсутність у нього прагнення демонструвати бездоганну поведінку та несприйняття ним фундаментальних принципів доброчесності судді.

Позивач у позові та під час розгляду справи пояснює, що у декларації за 2015 рік ним не внесені відомості про автомобіль марки TOYOTA, модель LandCruiser, з тих підстав, що даний автомобіль у звітному періоді був використаний ним лише разово, а не на постійній основі, і що дані про цей автомобіль були внесені до декларації за 2016 рік.

У деклараціях, починаючи з 2011 року, відсутня інформація про прогулянковий катер Stingray 180 LS через те, що позивач ним фактично ніколи не користувався, крім того цей катер було давно відчуджено власником.

Дані про пасажирський мікроавтобус, марки TOYOTA, модель HI ACE 1996 року випуску, також, на його думку, не підлягав декларуванню через фактичне його невикористання.

Квартира у м.Києві, площею 104,5 кв.м в Шевченківському районі м.Києва, є власністю його колишньої дружини, отже дані про цю квартиру ним не задекларовані.

Квартира у м.Полтаві належить на праві власності його доньці, ІНФОРМАЦІЯ_1, спільне господарство з якого у них відсутнє, а дані про користування цією квартирою його сином, ІНФОРМАЦІЯ_2, не відповідають дійсності.

При оцінці доводів позивача про відсутність договірних відносин між його донькою та сином з приводу користування квартирою, що на праві приватної власності належить першій, в якості обгрунтування відсутності необхідності декларувати відповідний об'єкт нерухомості, Комісією враховано положення статті 98 Житлового кодексу Української РСР від 30 червня 1983 року №5464-Х, за змістом яких тимчасове проживання в житловому приміщенні допускається без укладення договору і за умови безоплатного користування ним.

В судовому процесі встановлено, що у деклараціях позивача до 2013 року включно були зазначені відомості про його сина і дружину, як таких, що проживають з ним спільно і ведуть спільне господарство.

Під час проведення кваліфікаційного оцінювання Комісією встановленно, із урахуванням пояснень самого позивача, що син останнього у 2012 році був тимчасовим мешканцем у квартирі його доньки, яка проживала окремо, у м.Полтава, у зв'язку з цим зроблено висновок про те, що дана квартира перебувала у користувані сина позивача, а отже відомості про неї підлягали обов'язковому декларуванню позивачем. Під час судового засідання встановлено, що донька позивача, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає окремо, син, ІНФОРМАЦІЯ_2, у 2012 році проживав із батьком, в помешканні сестри перебував під час перебування у місці Полтаві. Будь-яких відомостей про постійне або тимчасове користування сином позивача житловим приміщенням сестри судом не встановлено, що доводить хибний висновок комісії в частині необхідності декларування зазначеного об'єкту нерухомості.

Комісією також враховано, що рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 26 грудня 2014 року (а.с. 82) шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 івановичем та ОСОБА_4 19 вересня 1987 року Палацом шлюбів м.Кременчука Полтавської області, актовий запис №1225 - розірвано. Даним судовим рішенням встановлено, що шлюбні відносини фактично припинені з вересня 2009 року, з того часу сторони проживають окремо та спільного господарства не ведуть.

На підставі встановлених в ході кваліфікаційного оцінювання фактів та пояснень позивача Комісія дійшла висновку, що він не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності і 15 травня 2017 року прийняла спірне Рішення.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Рішення суб'єкта владних повноважень, у межах спірних відносин - відповідача у справі, має відповідати всім встановленим вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Статус Комісії як державного органу суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України, її повноваження і порядок ухвалення її рішень, а також порядок зайняття посади судді і порядок проведення добору; завдання, підстави, порядок проведення, етапи та рішення за результатами кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді) регулюються главою 3 розділу V, розділом IV і главою 1 розділу V Закону №1402 (чинний з 30 вересня 2016 року).

Так, за змістом частин першої та другої статті 83 Закону №1402 кваліфікаційне оцінювання проводиться Комісією з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями: 1) компетентності (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійної етики; 3) доброчесності.

Кваліфікаційне оцінювання проводиться прозоро та публічно, у присутності судді (кандидата на посаду судді), який оцінюється, та будь-яких заінтересованих осіб (ч.4 ст.84 Закону №1402).

Частина перша статті 85 Закону №1402 визначає етапи кваліфікаційного оцінювання: 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди, рішення про черговість проведення яких ухвалює Комісія.

За змістом статті 81 Закону №1402 спеціальна процедура призначення на посаду судді Верховного Суду передбачає призначення на цю посаду особи, яка за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердила здатність здійснювати правосуддя у цьому суді.

Пунктами 2, 6 частини сьомої статті 56 Закону №1402 на суддю покладено обов`язок дотримуватися правил суддівської етики, у тому числі виявляти та підтримувати високі стандарти поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду, забезпечення впевненості суспільства в чесності та непідкупності суддів, виконувати вимоги та дотримуватися обмежень, установлених законодавством у сфері запобігання корупції.

Бангалорські принципи поведінки суддів, схвалені резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27 липня 2006 року №2006/23, передбачають, що суддя демонструє поведінку, бездоганну навіть з точки зору стороннього спостерігача. Спосіб дій та поведінка судді мають підтримувати впевненість суспільства в чесності та непідкупності судових органів (п.3.1.).

Відповідність судді критеріям професійної етики та доброчесності оцінюється Комісією за показниками, визначеними у розділі ІІ Положення про кваліфікаційне оцінювання, прийнятого на виконання вимог частини п'ятої статті 83 Закону №1402.

Пунктом 4 глави 6 розділу ІІ Положення про кваліфікаційне оцінювання встановлено, що рішення про підтвердження здатності здійснювати правосуддя суддею у відповідному суді ухвалюється у випадку отримання ним мінімально допустимих і більших балів за результатами іспиту та оцінювання критеріїв особистої і соціальної компетентності, а також бала, більшого за 0, за результатами оцінювання критерію професійної етики чи критерію доброчесності.

За змістом пунктів 5.2, 5.3 глави 6 розділу ІІ Положення про кваліфікаційне оцінювання критерії професійної етики та доброчесності оцінюються у 0 балів за наявності доказів невідповідності судді (кандидата на посаду судді) вимогам професійної етики та/або вимогам доброчесності відповідно.

Встановлення відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання здійснюється членами Комісії за їх внутрішнім переконанням відповідно до результатів кваліфікаційного оцінювання. Показники відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання досліджуються окремо один від одного та у сукупності - відповідно до пунктів 1-2 глави 6 розділу ІІ Положення про кваліфікаційне оцінювання.

Спірним рішенням за сукупністю критерієв встановлено недотримання позивачем вимог, встановлених для особи, уповноваженої на виконання функцій держави, в частині обов`язкового декларування речових прав на майно.

Зазначена оцінка мала місце виключно для окремої (спеціальної) процедури і в жодному разі не може впливати на професійну кар'єру судді. Аналіз повноти декларування суддею (кандидатом на посаду) речових прав на майно за значний період часу, з 2011 по 2016 роки, запроваджений виключно для оцінки доброчесності в межах встановленої законом спеціальної процедури призначення на посаду судді Верховного Суду особи, яка підтвердила здатність здійснювати правосуддя у цьому суді за результатами кваліфікаційного оцінювання. Впродовж всього часу декларування вимоги щодо доброчесності та професійної етики судді завжди були та є невід'ємною складовою статусу судді, разом з тим, вони ніколи не були об'єктом перевірки та кваліфікаційного оцінювання. Саме в цій процедурі вперше, в межах судової реформи, запроваджено відповідну перевірку у встановленому порядку, компетентним органом.

Частина перша статті 10 Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції» від 11 червня 2009 року №1506-VI (введений в дію з 1 січня 2011року) передбачала, що, зокрема, професійні судді, зобов'язані подавати відомості про майно, доходи, витрати, зобов'язання фінансового характеру, у тому числі за кордоном, у порядку та обсягах, визначених законами та іншими виданими на їх основі нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 12 (чинна з 1 січня 2012 року до 1 вересня 2016 року) Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» від 7 квітня 2011 року №3206-VI встановлено, що суб'єкти декларування (у тому числі професійні судді) зобов'язані щорічно до 1 квітня подавати за місцем роботи (служби) декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за минулий рік за формою, що додається до цього Закону.

Розділ ІІІ «Відомості про нерухоме майно» форми декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру, затвердженої додатком до Закону №3206, передбачає заповнення данних щодо об'єктів нерухомості, які перебувають, зокрема, на іншому праві користування декларанта та членів його сім'ї, окрім права власності та оренди, а Розділ IV «Відомості про транспортні засоби» передбачає заповнення данних щодо транстпортних засобів, які перебувають, зокрема, на іншому праві користування декларанта та членів його сім'ї.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року №1700-VII (далі - Закон №1700) у декларації зазначається інформація про об'єкти нерухомості, що належать суб'єкту декларування та членам його сім'ї на праві приватної власності, включаючи спільну власність, або знаходяться у них в оренді чи на іншому праві користування, незалежно від форми укладення правочину, внаслідок якого набуте таке право; за змістом підпункту б) пункту 3 частини першої статті 46 Закону №1700 дані щодо транспортних засобів, що на 1 січня звітного року належить декларанту чи членам його сім'ї на праві приватної власності чи перебувають у користуванні незалежно від форми правочину, внаслідок якого набуте таке право, зазначаються в декларації.

Внесення позивачем відомостей про перебування транспортного засобу (TOYOTA, модель LandCruiser 200VX4.5L 2011 року випуску) на «іншому праві користування» до декларації за 2016 рік і невнесення аналогічних відомостей до декларації за попередній звітний період свідчить про правомірність висновків Комісії щодо порушень позивачем вимог доброчесності.

З урахуванням аналізу наведених положень законодавства, правомірними є висновки Комісії і щодо обов'язку позивача подати відомості про право користування мікроавтобусом пасажирським, марки TOYOTA, модель HI ACE 1996 року випуску та прогулянковим катером Stingray 180 LS - у деклараціях за 2011-2016 роки.

Посилання позивача на Роз'яснення щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю, затверджені рішенням НАЗК від 11 серпня 2016 року №3 - в якості обгрунтування підстав невиконання вимог законодавства щодо обов'язкового декларування відомостей про майно (в тому числі майнові права) особами, уповноваженими на виконання функцій держави, колегія суддів відхиляє як безпідставні, з огляду на те, що предметом дослідження у даній справі не є належне або неналежне декларування відомостей про речові (майнові) права особи, уповноваженої на виконання функцій держави, а є дослідження доброчесності конкурсанта, яку оцінює Комісія.

Так, за змістом пункту 11 Роз'яснень, об'єкти декларування, що перебувають станом на останній день звітного періоду зокрема у користуванні декларанта або членів його сім'ї, підлягають обов'язковому відображенню у деклараціях.

Факт неналежного (неповного) декларування речових (майнових) прав покладений Комісією в основу оцінки доброчесності позивача.

Перевіряючи законність спірного рішення, суд вважає за необхідне підкреслити, що за своєю правовою природою повноваження Комісії в частині підтвердження здатності особи здійснювати правосуддя у відповідному суді є дискреційними та виключною компетенцією її, як уповноваженого органу, постійно діючого у системі судоустрою України. При цьому оцінювання кандидатів за визначеними законом критеріями відбувається за внутрішнім переконанням членів Комісії.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти встановлені законом права і обов'язки владних суб'єктів, які визначають ступінь самостійності їх реалізації з урахуванням принципу верховенства права і полягають у тому, що при вчиненні дій та прийнятті рішень владний суб'єкт здійснює свої повноваження з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих дій або рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин (Рекомендація Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 від 11 березня 1980 року).

Доводи позивача про невмотивованість спірного Рішення в ході розгляду справи свого підтвердждення не знайшли.

Підстав для скасування спірного Рішення Комісії, встановлених частиною третьою статті 88 Закону №1402 судом не встановлено.

За наведених обставин у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Керуючись статтями ч.2 ст.2, ч.4 ст.22, ч.3 ст.241, ст.243, ч.2, 5-6 ст.266, ст.295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання незаконним та скасування рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 15 травня 2017 року №74/вс-17 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення (з дня складення повного судового рішення).

Рішення складене та підписане 07 лютого 2018 року.

Судді: Р.Ф.Ханова

Л.І. Бившева

І.А. Гончарова

І.Я.Олендер

Т.М. Шипуліна