Справа № 463/170/18
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2018-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2018 рокуЛьвів№ 876/841/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Обрізка І.М., Іщук Л.П.

за участю секретаря судового засідання Сердюк О.Ю.

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_8 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 січня 2018 року, ухвалену суддею Жовнір Г.Б., 17:58:45, м. Львів, дата складання повного тексту рішення 10.01.2018 року, у справі за позовом Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_8 про примусове видворення іноземця за межі території України та про його затримання з метою забезпечення примусового видворення,-

В С Т А Н О В И В:

10.01.2018 року позивач - Львівський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся до суду з позовом до громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_8, в якому просить: примусово видворити громадянку Ісламської Республіки Іран ОСОБА_8 (ОСОБА_8), ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з 2-ма неповнолітніми дітьми: ОСОБА_6 (ОСОБА_6), ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_9 (ОСОБА_9), ІНФОРМАЦІЯ_3, за межі території України; затримати громадянку Ісламської Республіки Іран ОСОБА_8 (ОСОБА_8), ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з 2-ма неповнолітніми дітьми: ОСОБА_6 (ОСОБА_6), ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_9 (ОСОБА_9), ІНФОРМАЦІЯ_3, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичної передачі на територію України, а саме з 14 год. 00 хв. 08 січня 2018 року.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10 січня 2018 року позов задоволено. Примусово видворено громадянку Ісламської Республіки Іран ОСОБА_8 (ОСОБА_8), ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з 2-ма неповнолітніми дітьми: ОСОБА_6 (ОСОБА_6), ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_9 (ОСОБА_9), ІНФОРМАЦІЯ_3, за межі території України. Затримано громадянку Ісламської Республіки Іран ОСОБА_8 (ОСОБА_8), ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з 2-ма неповнолітніми дітьми: ОСОБА_6 (ОСОБА_6), ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_9 (ОСОБА_9), ІНФОРМАЦІЯ_3, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичної передачі на територію України, а саме з 14 год. 00 хв. 08 січня 2018 року. Рішення в частині затримання громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_8 (ОСОБА_8) разом з 2-ма неповнолітніми дітьми: ОСОБА_6 (ОСОБА_6), ОСОБА_9 (ОСОБА_9) звернено до негайного виконання.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що відповідач коштів для виїзду з території України не має, працевлаштуватись на території України не має змоги та не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту; мала намір мігрувати в країни Європейського Союзу для пошуку кращих умов життя та Україну розглядає як транзитну країну для подальшого незаконного потрапляння до країн західної Європи. Обставин, передбачених ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в ході судового розгляду не встановлено.

Відтак, відповідач не має законних підстав для перебування на території України та існує ризик перешкоджання видворенню за межі території України, оскільки в останньої відсутні документи, що дають право на виїзд з України.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його ухваленим з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, громадянка Ісламської Республіки Іран ОСОБА_8 оскаржила її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 січня 2018 року та у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що громадянка Ісламської Республіки Іран ОСОБА_8 (ОСОБА_8) разом зі своїм чоловіком ОСОБА_7 (ОСОБА_7) та двома малолітніми дітьми ОСОБА_6 (ОСОБА_6), ОСОБА_9 (ОСОБА_9) прибули в Україну 02.01.2018 року на підставі візи, дійсної до 15.01.2018 року. Причиною їх приїзду до України була втеча від переслідувань, які загрожували цій сім'ї у зв'язку із конверсією (зміною, віросповідання), яку вони здійснили у вересні 2017 року, у зв'язку із хрещенням за католицьким обрядом. Окрім того, 28 грудня 2017 року в Ірані виникли масові заворушення, які були жорстоко придушені чинною владою ісламістів, що означало посилення ризиків переслідувань для цієї сім'ї за знаками віросповідання. Першочергово Україна відповідачами Україна була обрана як транзитна країна для міграції до Західної Європи, зокрема до Польщі чи Німеччини, де сім'я сподівалася отримати допомогу місцевих релігійних католицьких громад. Вказані мотиви штовхнули відповідачів до порушення законодавства України з міграційних питань, за що вони були притягнуті до адміністративної відповідальності.

Стверджує, що примусове видворення до Ірану вказаної сім'я є реальною загрозою для їх життя, свободи та здоров'я.

Звертає увагу на те, що станом на момент розгляду справи судом першої інстанції, відповідачі мали законні підстави для перебування на території України, оскільки строк візи у них закінчувався лише 15.01.2018 року. Факт перетину держаного кордону є підставою для притягнення до адміністративної відповідальності, яка не передбачає обов'язкового примусового видворення.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що громадянка Ісламської Республіки Іран ОСОБА_8 (ОСОБА_8), ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з 2-ма неповнолітніми дітьми: ОСОБА_6 (ОСОБА_6), ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_9 (ОСОБА_9), ІНФОРМАЦІЯ_3, вчинила незаконне, поза межами пунктів пропуску, перетинання державного кордону із України в Республіку Польща, на ділянці відділу прикордонної служби «Грушів», на напрямку 579-580 прикордонного знаку на околиці н.п. Будомеж територія суміжна Дрогомишлянській сільській раді Яворівського району Львівської області, внаслідок чого, 06.01.2018 року була затримана представниками Прикордонної варти Республіки Польща.

08.01.2018 року громадянка Ісламської Республіки Іран ОСОБА_8 (ОСОБА_8), ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з 2-ма неповнолітніми дітьми була передана на територію України на підставі ст.ст. 3,5 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством «Про реадмісію осіб».

Також встановлено, що постановою Яворівського районного суду Львівської області громадянку Ісламської Республіки Іран ОСОБА_8 (ОСОБА_8) притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 204-1 КУпАП.

10.01.2018 року начальником Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, на підставі положень ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», прийнято рішення про примусове повернення відповідача за межі України та зобов'язано її покинути територію України у термін до 15.01.2018 року.

Із матеріалів справи видно, що рішення про примусове повернення за межі України відповідачем не виконано. Із заявою про набуття статусу біженця до відповідних державних органів влади відповідач не звертався.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У ст.5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950р., ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997р., задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено випадки коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.

Зокрема, передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені у ст.26 вказаного Закону.

Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Тобто, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Обов'язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.

Як вбачається із матеріалів справи, вимоги наведеного закону в даному випадку дотримані, рішення про примусове повернення відповідача прийнято, також наявні обґрунтовані підставі вважати, що відповідач може ухилятися від виконання рішення про примусове повернення з території України, зокрема, це відсутність документів, які б посвідчували його особу, та коштів на придбання проїзного документа, що унеможливило самостійно залишити територію України. Підстави, які б стали перешкодою для видворення відповідача за межі території України (ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства») відсутні.

До того ж, встановлено, що відповідач у передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» строки, не звертався до відповідного органу із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (протилежного суду не доведено).

Крім цього, немає жодного доказу, який би свідчив, що відповідач залишив країну свого національного походження у зв'язку з побоюванням стати жертвою переслідувань зі сторони екстриміських збройних формувань та не може користуватися захистом цієї країни і не може повернутися внаслідок зазначених побоювань.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для затримання відповідача та примусове видворення з території України, оскільки у відповідача відсутня можливість самостійного повернення на Батьківщину (відсутні кошти для легального повернення на територію Ісламської Республіки Іран), немає документів на право перебування на території України, а також легального перетину державного кордону України, відсутні родинні зв'язки на території України, а також відкритий намір потрапити в країни Західної Європи незаконним шляхом, свідчать про те, що останній ухилятиметься від самостійного та добровільного залишення території України.

Апеляційний суд вважає безпідставними покликання апелянта на те, що відповідач прибула в Україну на підставі візи, дійсної до 15.01.2018 року, так в матеріалах справи відсутні докази зазначеного.

Разом з тим, відповідно до вимог ч.7 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у разі прийняття рішення про примусове повернення в паспортному документі іноземця або особи без громадянства скасовується віза і вилучаються документи, що підтверджують законні підстави перебування в Україні.

Проаналізувавши наведені законодавчі норми, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що під час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем дотримано положення ст. 19 Конституції України, а також наведені положення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Апелянтом не було надано доказів на підтвердження вимог апеляційної скарги.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятої постанови не впливають та висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч.3 ст.243, ст.ст. 271, 272, 288, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_8 залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 січня 2018 року у справі №463/170/18 за позовом Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_8 про примусове видворення іноземця за межі території України та про його затримання з метою забезпечення примусового видворення - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді І. М. Обрізко
Л. П. Іщук
Повне судове рішення складено 06.02.2018 року.