Справа № 825/175/18
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2018-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2018 року м. Чернігів Справа № 825/175/18

Чернігівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Падій В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

05.01.2018 ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1С.) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради (далі УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради), в якому просить суд: визнати протиправними дії УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення у меншому розмірі, ніж передбачено частиною 4 статті 48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи за 2017 рік, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії; зобовязати УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради перерахувати і виплатити ОСОБА_1 щорічну допомогу на оздоровлення, встановлену частиною 4 статті 48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у розмірі пяти мінімальних заробітних плат (на момент виплати допомоги) за 2017 рік, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії.

Обґрунтовуючи вимоги, позивачем зазначено, що УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради було відмовлено позивачу у перерахунку щорічної допомоги на оздоровлення за 2017 рік, у розмірі пяти мінімальних заробітних плат (на момент виплати допомоги), встановленої частиною 4 статті 48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. У свою чергу, Законом України Про Державний бюджет на 2017 рік на III квартал 2017 року встановлено мінімальну заробітну плату у розмірі 3200,00 грн. Проте, відповідачем, з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 №562 Про щорічну допомогу на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, виплачено ОСОБА_1 щорічну допомогу на оздоровлення лише у розмірі 120,00 грн., що, на думку позивача, значно звужує його права на отримання щорічної грошової допомоги на оздоровлення у розмірах, визначених законом. Вважаючи вищевказані дії відповідача протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом охоронюваних законом прав та інтересів.

Ухвалою суду про відкриття провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) від 09.01.2018 судом було встановлено відповідачу 15-денний строк, з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позов.

23.01.2018, на виконання вимог ухвали суду від 09.01.2018, УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради до суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив у їх задоволенні відмовити, оскільки, у відповідності до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються в порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України. У свою чергу, постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» установлено розмір щорічної допомоги на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інвалідам I і II групи, у розмірі 120 гривень. Отже, дії УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення за 2017 рік у розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», повністю відповідають вимогам чинного законодавства України і є правомірними.

Судове засідання здійснювалося в порядку, передбаченому статтею 263 КАС України.

Розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню повністю з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії та останньому встановлено інвалідність II групи (посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи від 12.03.2008 серії А №117450с, довідка Чернігівської обласної медико-соціальної експертної комісії (МСЕК № 1) від 17.03.2011 № 078982 (а.с.11,12,13).

Водночас, судом встановлено, що позивач звернувся із заявою до УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради про перерахування та виплату йому допомоги на оздоровлення за 2017 рік в розмірі 5 мінімальних заробітних плат, у відповідності до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Листом від 21.12.2017 № Г-547 УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради повідомило ОСОБА_1 про той факт, що, у відповідності до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються в порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України. У свою чергу, постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» установлено розмір щорічної допомоги на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інвалідам I і II групи, у розмірі 120 гривень. При цьому, зазначено, що вищевказана допомога була нарахована позивачу 20.02.2017 та виплачена 18.03.2017 (а.с.14).

Вважаючи оскаржувані дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Так, основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює порядок визначення категорій зон радіоактивного забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначені Законом України від 28.02.1991 № 796-XII «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон № 796-XII) (у редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до статті 48 Закону № 796-XII щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям з інвалідністю, інвалідність яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, кожній дитині, яка втратила одного з батьків внаслідок Чорнобильської катастрофи, та евакуйованим із зони відчуження у 1986 році. Компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються в порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 63 Закону № 796-XII фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного і місцевого бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством.

При цьому, Законом України від 28.12.2014 № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення, зокрема, статті 48 Закону № 796-XII, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інвалідам I і II групи, установлено розмір щорічної допомоги на оздоровлення в сумі 120 гривень.

Отже, відповідачем правомірно проведено виплату позивачу щорічної допомоги на оздоровлення у розмірах, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки іншого розміру такої допомоги у 2017 році не встановлено, а стаття 48 Закону № 796-XII не визначає розміру такої допомоги.

При цьому, Кабінетом Міністрів України зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо розмірів допомоги на оздоровлення внесено не було.

Аналогічна правова позиція була висловлена і Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 06.07.2017 (справа № К/800/22862/17).

Проте, Законом України від 28.12.2014 № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 01.01.2015, внесено зміни, зокрема, до статті 48 Закону № 796-XII та вказану статтю викладено у такій редакції: «одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, дітям-інвалідам, сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, батькам померлого, щорічна допомога на оздоровлення виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України».

Таким чином, починаючи з 01.01.2015 стаття 48 Закону № 796-XII не містила положень щодо виплати щорічної грошової допомоги на оздоровлення особам, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у відповідних розмірах кратних до мінімальної заробітної плати.

Що стосується недопустимості принципу звуження прав позивача та недопустимості зменшення розміру щорічної допомоги на оздоровлення, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, Конституційний Суд України у рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012 визначив, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», висловив правову позицію, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу №1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Суд зауважив, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначив, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою.

Крім того, згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні «Велікоди проти України» від 03.06.2014, законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

За таких обставин та з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що, у оскаржуваних правовідносинах, УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради, проводячи нарахування та виплату позивачу допомоги на оздоровлення за 2017 рік, як учаснику ліквідації аварії на ЧАЕС 1 категорії, інваліду 2 групи, інвалідність якого пов'язана з наслідками аварії на ЧАЕС, діяло у відповідності до норм чинного законодавства України, вірно застосувавши нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів України, що регулює розміри виплати вказаної допомоги на оздоровлення - постанову Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Таким чином, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у частині визнання протиправними дій УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення у меншому розмірі, ніж передбачено частиною 4 статті 48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи за 2017 рік, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії та задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у цій частині.

Водночас, не підлягає задоволенню і позовна вимога ОСОБА_1 у частині зобовязання УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради перерахувати і виплатити ОСОБА_1 щорічну допомогу на оздоровлення, встановлену частиною 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі пяти мінімальних заробітних плат (на момент виплати допомоги) за 2017 рік, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, оскільки остання є похідною від першої позовної вимоги, у задоволенні якої судом було відмовлено.

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 2 статті 2 та частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 241,243,244-246,250,263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (вул. Незалежності, 14/114, м. Чернігів, 14026, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (частини 1,2 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України).

У відповідності до статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (стаття 297 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, у відповідності до підпункту 15.5. пункту 15 Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Рішення суду у повному обсязі виготовлено 06.02.2018.

Суддя В.В. Падій