Справа № 185/6970/17
Суддя: Головін В. О.
Дата ухвалення: 2018-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 185/6970/17
Провадження № 2-а/185/50/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09 лютого 2018 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О. за участю секретаря судового засідання Молчанової Н.Ю. представника позивача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій неправомірними

В С Т А Н О В И В:

06 вересня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до Павлоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, про визнання дій неправомірними, відповідно до якого просив суд:

1. Визнати дії Павлоградського об'єднаного Управління пенсійного фонду України Дніпропетровської області щодо відмови у нарахуванні та виплаті заборгованості з раніше призначеної пенсії за віком ОСОБА_2 за період - з 01.03.2016 р. по 31.03.2017 р. згідно частини першої статті 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.;

2. Зобов'язати Павлоградське об'єднане Управління пенсійного фонду України Дніпропетровської області здійснити нарахування та виплату заборгованості з призначеної пенсії за віком ОСОБА_2 за період - з 01.03.2016 р. по 31.03.2017 р. згідно частини першої статті 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

У позові вказав, що він з 1991 року перебуває на обліку в органах Пенсійного Фонду України як одержувач пенсії за віком. Він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 в Центрально-міському районі м. Макіївка Донецької області. З квітня 2017 р. Він фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2, у зв'язку з чим його було внесено до Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб та видано довідку № від 19.04.2017 р. В період з 01.03.2016 р. по 31.03.2017 р. ним не було отримано пенсію за віком. З 01.04.2017 р. він перебуває на обліку у Відповідача, котрий є територіальним органом Пенсійного фонду України, як внутрішньо переміщена особа. 19.04.2017 року він звернувся до Відповідача із Заявою про запит пенсійної справи в зв'язку зі зміною місця реєстрації. 31.07.2017 року він письмово звернувся до Відповідача з Заявою про виплату заборгованості пенсії за віком за період з 01.03.2016 р. по 31.03.2017 р. 10.08.2017 року Відповідач надіслав йому лист в якому зазначив, що йому було призначено (відновлено) виплати пенсії з 01.04.2017 р. та що заборгованість по пенсії в управлінні відповідача відсутня, так як на обліку він перебуває з 01.04.2017 р. Відповідач послався на те, що рішенням комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Павлоградської районної державної адміністрації від 11.05.2017 р. № 16 прийнято рішення про призначення (відновлення) йому пенсії з 01.04.2017 р. Відповідач також послався на те, що Зазначеним рішенням не призначено виплату заборгованості з виплати йому пенсії за період з 01.03.2016 р. по 31.03.2017 р.

Виходячи з вищенаведеного позивач вважає, що дії відповідача є неправомірними.

В судове засідання позивач не з'явився. Представник позивача в судовому засіданні просив суд задовільнити позов в повному обсязі на підставах викладених в позові.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте від нього на адресу суду надійшло заперечення на позов, відповідно до якого відповідач позов не визнає, та просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2, посилаючись на підстави викладені в письмовому відзиві на позов.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, заперечення на позов від представника відповідача, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалою суду від 09 лютого 2018 року відповідно до ч.3 ст.48 КАС України, замінено по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Павлоградського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про визнання дій неправомірними належним відповідачем - Головним управлінням пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Згідно статті 49 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму ,встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-1У від 09.07.2003 року передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Стаття 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсії виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі, за зазначеним в заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством, зокрема, в інших випадках, передбачених ч.1 ст.49 цього Закону.

Підстави для припинення виплати пенсії передбачені частиною 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Приписами ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

(положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. N 25-рп/2009)

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Як встановлено з матеріалів справи, виплату пенсії позивачу призупинено у зв'язку з не підтвердженням фактичного місця проживання.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках передбачених законом.

Між тим, судом встановлено, що відповідач не приймав рішення про зупинення виплати пенсії гр. ОСОБА_2 відповідно до ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки у матеріалах справи відсутні копії вищезазначеного рішення, чи посилання на якесь рішення з приводу зупинення виплати пенсії.

Згідно частини 1 статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Невиплата відповідачем позивачу пенсії за період коли він перебував на тимчасово окупованої території України, району проведення антитерористичної операції чи населеного пункту, розташованого на лінії зіткнення, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, та був вимушений переміститися на підконтрольну територію України та звернутися за отриманням пенсії до органів пенсійного фонду України, суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Так, за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 07.10.2009р. в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Відповідно до статті 8 Конституції України, вона має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно ч.2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 року, зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю ( стаття 3 Конституції України ).

За приписами статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача законні та обґрунтовані, а його порушене право на отримання пенсії за період - з 01.03.2016 р. по 31.03.2017 р. підлягає захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.242, 244,245, 246 КАС України, суд

В И Р І Ш И В

Позов ОСОБА_2 до Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій неправомірними - задовольнити.

Визнати неправомірними дії Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги буд.26), щодо відмови в нарахуванні та виплаті ОСОБА_2 (АДРЕСА_3) заборгованості з раніше призначеної пенсії за віком за період з 01.03.2016 по 31.03.2017 року згідно частини першої статті 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Зобов'язати Головне управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги буд.26) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 (АДРЕСА_3) заборгованості з раніше призначеної пенсії за віком за період з 01.03.2016 по 31.03.2017 року згідно частини першої статті 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення суду складено 13 лютого 2018 року.

Суддя: В. О. Головін