Справа № 812/135/18
Суддя: К.Є. Петросян
Дата ухвалення: 2018-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

12 лютого 2018 рокуСєвєродонецькСправа № 812/135/18

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Петросян К.Є., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

11 січня 2018 року на адресу Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, в якому позивач просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо припинення нарахування пенсії позивачу та зобов'язати відповідача поновити виплату пенсії на картковий рахунок НОМЕР_2, що відкритий на ім'я позивача в Державному ощадному банку України з урахуванням недоплаченої суми з січня 2018 року негайно, з моменту набрання рішенням законної сили, а також утриматись від подальшого призупинення її виплат.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що позивачу з січня 2018 року призупинена виплата пенсії у зв'язку з витягом з протоколу 70 від 05.12.2017 засідання комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, оскільки фактичне місце проживання/перебування позивача не підтверджено, та запропоновано позивачу для поновлення виплати пенсійного забезпечення особисто звернутись до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області. На думку позивача, діями, що полягають у невиплаті та неперерахуванні пенсії, відповідач грубо порушив охоронювані Конституцією та законами України його права, тим самим позбавивши єдиного джерела для існування.

Ухвалою суду від 12.01.2018 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

05.02.2018 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому він посилається на наступне.

Позивач, ОСОБА_1, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганській області та отримує пенсію за вислугу років з 22.12.2010 за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 2262-ХІІ (далі - Закон України 2262) по лінії Міністерства внутрішніх справ України.

15 грудня 2015 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області із заявою про відновлення виплати пенсії від 15.12.2015, а також із заявою про перерахування сум його пенсії на рахунок в АТ «Ощадбанк».

Разом із зазначеними документами позивачем було надано довідку від 14.12.232 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.

На підставі зазначених документів, у відповідності до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 1706-УІІ (далі - Закон України 1706) позивач отримував в Головному управлінні пенсію за період з 01.12.2014 по 31.12.2017.

15.12.2017 на адресу Головного управління надійшов витяг з протоколу від 05.12.2017 70 засідання комісії з питань призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при Управлінні праці і соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради стосовно позивача, на підставі якого комісією було прийняте рішення не призначати ОСОБА_1 соціальні виплати.

На підставі даного рішення комісії, керуючись п.п.12,15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 365 (далі - Порядок призначення 365) відповідачем було прийнято рішення про призупинення виплати пенсії позивачеві починаючи з січня 2018 року.

Позивач отримує пенсію за вислугу років за Законом України 2262, яким підстави для припинення виплати пенсії, що отримує позивач, не регламентовані.

В той же час, у відповідності до положень ст. 1-1 Закону України 2262 до складу законодавства про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, входить Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 1058-ІV (далі - Закон України 1058).

Відповідно до п.5 ч.1 ст.49 Закону України 1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється в інших випадках, передбачених законом. У випадку даної справи таким законом є Закон України 1706. Виходячи з цього, в частині призупинення виплати пенсії позивачеві з 01.01.2018 дії відповідача базувалися на положеннях ст. 4, ч. 3 ст. 7 Закону України 1706.

Так, у відповідності до ч. 3 ст.7 Закону України 1706, обов'язковою умовою реалізації права громадянин пенсійного віку, осіб з інвалідністю, дітей-інвалідів та інших внутрішньо переміщених осіб на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання є попереднє проходження відповідної реєстрації у встановленому Законом порядку. В свою чергу, згідно ст. 4 даного Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Таким чином, на думку відповідача, передумовою можливості реалізувати позивачем своє право, передбачене ч. 3 ст. 7 Закону України 1706, є дотримання ним вимог ст. 4 цього ж Закону.

А відтак, за умови фактичного припинення дотримання позивачем вимог ст.4 Закону України 1706, що було встановлено вищезазначеною Комісією, автоматично припинилася можливість реалізації ним свого права, передбаченого ч.3 ст. 7 Закону України.

За таких обставин відповідач вважає свої дії щодо припинення виплати пенсії позивачу правомірними, просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі та розглядати справу без його участі (а.с.21-24).

Також, 05.02.2018 від відповідача надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради та витребування доказів (а.с.21-24).

Ухвалою суду від 06.02.2018 у задоволенні клопотання про залучення третьої особи відмовлено, клопотання про витребування доказів задоволено (а.с.51,52).

08.02.2018 позивач надав через канцелярію суду відповідь на відзив відповідача на адміністративний позов (а.с.56).

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (і.н. НОМЕР_1), ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа згідно довідки від 14.12.2015 № 919051132 (видана безстроково), фактичне місце проживання: АДРЕСА_3

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганській області та отримує пенсію за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 2262-ХІІ по лінії Міністерства внутрішніх справ України, що не заперечують сторони по справі (а.с.13, 14).

15 грудня 2015 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області із заявою про відновлення виплати пенсії від 15.12.2015, а також із заявою про перерахування сум його пенсії на рахунок в АТ «Ощадбанк» (а.с.25, 26, 34, 35, 37).

Разом із зазначеними документами позивачем було надано довідку від 14.12.232 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції (а.с.27).

На підставі зазначених документів, у відповідності до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 1706-УІІ (далі - Закон України 1706) позивач отримував в Головному управлінні пенсію за період з 01.12.2014 по 31.12.2017, що не заперечують сторони по справі.

15.12.2017 на адресу Головного управління надійшов витяг з протоколу від 05.12.2017 70 засідання комісії з питань призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при управлінні праці і соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради стосовно позивача, згідно якого зазначеною комісією було прийнято рішення не призначати ОСОБА_1 соціальні виплати, без зазначення причини такого рішення (а.с.28, 29, 47, 48).

02.01.2018 позивач звернувся до Головного управління із заявою від 02.01.2018 щодо роз'яснень з приводу припинення нарахування пенсії та поновлення нарахування і виплати пенсії (а.с.15, 30).

Відповідач листом від 10.01.2018 вих.2/Б-11 повідомив позивача про те, що на підставі рішення комісії з питань призначення (відмовлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам позивачу призупинено нарахування пенсії (а.с.16, 31).

Вирішуючи питання щодо правомірності припинення відповідачем виплати пенсії позивачеві, суд керується наступним.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 1058-IV (далі - Закон 1058-IV) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно зі статтею 4 Закону 1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до частини третьої статті 4 Закону 1058-IV виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону 1058-IV передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до статті 47 Закону 1058-IV пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону 1058-IV визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Отже, припинення виплати пенсій можливе лише з підстав, визначених статтею 49 Закону 1058-IV. При цьому згідно із Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 1669-VII (із змінами та доповненнями) період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» від 20.03.2003 638-IV у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» від 07.11.2014 595. Вказаною постановою затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей (далі - Тимчасовий порядок).

Пунктом 8 Тимчасового порядку встановлено, що особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. 509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Як слідує з матеріалів справи, позивач був зареєстрований у встановленому законом порядку, як особа, що перемістилася з району проведення антитерористичної операції, що підтверджується довідкою, яка видана безстроково та копія якої наявна у матеріалах справи.

Відповідач посилається на те, що відповідно до пункту 5 частини 1 ст. 49 Закону України 1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється в інших випадках, передбачених законом. У випадку даної справи, на думку відповідача таким законом є Закон України 1706, де передумовою можливості реалізувати позивачем своє право, передбачене частиною 3 статті 7 Закону України 1706, є дотримання ним вимог статті 4 цього ж Закону. А відтак, за умови фактичного припинення дотримання позивачем вимог статті 4 Закону України 1706, що було встановлено вищезазначеною комісією, автоматично припинилася можливість реалізації ним свого права, передбаченого частиною 3 статті 7 Закону України.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України 1706 факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Згідно зі статтею12 Закону України 1706 підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення.

Такого рішення про скасування дії довідки суду не надано.

У пункті 2 постанови Кабінету Міністрів України 365 зазначено: «установити, що комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворені районними, районними у м. Києві і м. Севастополі державними адміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад, приймають рішення про відновлення або про відмову у відновленні соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, довідки яких недійсні на дату набрання чинності цією постановою, відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого цією постановою, за умови отримання внутрішньо переміщеною особою нової довідки відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб».

Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування визначає механізм здійснення контролю за проведенням виплати внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування (пункт 1 Порядку).

Згідно з пунктом 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, соціальні виплати припиняються у разі: 1) наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати; 2) встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї; 3) отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат; 4) скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»; 5) отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 2 Порядку контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення), а не відповідач.

Тобто, у відповідача відсутні повноваження здійснення вищезазначеного контролю.

За пунктом 9 зазначеного Порядку за наявності підстав для скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, визначених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», що підтверджується письмовою інформацією Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Національної поліції, ДМС, Мінфіну, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, громадських об'єднань, волонтерських, благодійних організацій, інших юридичних і фізичних осіб, що надають допомогу внутрішньо переміщеним особам, керівник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення приймає рішення про скасування такої довідки.

У день прийняття рішення про скасування довідки керівник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення припиняє призначені структурним підрозділом з питань соціального захисту населення соціальні виплати такій особі та інформує про прийняте рішення органи, що здійснюють соціальні виплати, які припиняють соціальні виплати такій особі до прийняття остаточного рішення комісією.

За пунктами 13 та 14 Порядку комісія не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після прийняття рішення щодо припинення соціальної виплати надсилає копію такого рішення органам, що здійснюють соціальні виплати, та структурному підрозділу з питань соціального захисту населення. Структурний підрозділ з питань соціального захисту населення та орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії припиняє соціальні виплати з місяця, що настає за тим, у якому прийнято відповідне рішення, а у випадках, передбачених підпунктом 3 пункту 4 та підпунктом 4 пункту 12 цього Порядку, - з дня припинення виплати ПАТ «Державний ощадний банк України» або з дня скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Тобто, припинення виплати пенсії здійснюється після отримання відповідачем рішення структурного підрозділу з питань соціального захисту населення про скасування довідки до прийняття остаточного рішення комісією, а остаточне рішення про припинення виплати пенсії приймається на підставі рішення комісії.

Суд зазначає, що будь-яке рішення суб'єкта владних повноважень має бути вмотивованим.

Дослідженням витягу з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 05.12.2017 70 встановлено, що в ньому не наведено вмотивованих підстав для непризначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, зокрема, позивачеві.

Отже, виплату пенсії позивачу припинено з січня 2018 року без прийняття рішення про скасування довідки позивача, як особи, що перемістилася з району проведення антитерористичної операції. Доказів її скасування суду не надано. Інших підстав, за яких припинено виплату пенсії позивачеві, відповідачем суду не наведено.

Суд зазначає, що з січня 2018 року виплата пенсії позивачеві була припинена без прийняття відповідачем будь-якого рішення, як це передбачено статтею 49 Закону 1058-IV.

Вказані правовідносини не можуть бути врегульовані іншими нормативно-правовими актами, зокрема, постановами Кабінету Міністрів України, які відносяться до підзаконних нормативних актів.

В той же час, Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 1706-VII не встановлює жодних випадків для припинення виплати пенсії. Більш того, ані цей Закон, ані будь-який інший закон не встановлює таку підставу для припинення виплати пенсії як скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи, зміна місця проживання тощо.

Інші пункти частини першої статті 49 1058-VI в спірних правовідносинах також не мають місця.

Постанова КМУ 509 від 01.10.2014 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», постанова КМУ 595 від 07.11.2014 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам, організаціям Донецької та Луганської областей», постанова КМУ 509 від 01.10.2014 «Про тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ», постанова КМУ 365 від 08.06.2016 «Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», постанова КМУ від 18.02.2016 136 «Порядок здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації…» не є законами, а тому зазначені підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Припинення виплати пенсії на підставі положень постанов Кабінету Міністрів України без вирішення цього питання шляхом прийняття відповідного рішення не входить до вказаного вище переліку випадків, відповідно до яких припиняється виплата пенсії, а тому не може бути підставою для її припинення, оскільки право соціального захисту, у тому числі пенсійне забезпечення, гарантовано кожному громадянину Конституцією України.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для неї на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні її пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення.

За приписами положень статті 1 Конвенції, Статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Таким чином, відповідачем порушено вимоги статті 19 Конституції України, частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки з січня 2018 року позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав.

Відповідно до статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України 462-VIII схвалена Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8, та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Отже, на теперішній час Україна від зобов'язань, визначених статтями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала.

Відповідно до частин 1-2 статті 2 Протоколу 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України від 09 липня 2003 року 1058 «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про те, що у відповідача не було законних підстав для припинення виплати пенсії позивачу.

Відповідно до п. 6 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 року 1596, одержувачі самостійно вибирають уповноважений банк для відкриття поточного рахунка. Для внутрішньо переміщених осіб, які перебувають на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року 509), уповноваженим банком є АТ Ощадбанк.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.12.2011 року 20-рп/2011 передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Таким чином, визначений для внутрішньо переміщених осіб Кабінетом Міністрів України банк АТ «Ощадбанк» є конституційно допустимим, оскільки це сприятиме забезпеченню виплат пенсій особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, району проведення АТО чи населеного пункту, розташованого на лінії зіткнення, недопущення застосування шахрайських схем і протиправних дій під час здійснення таких виплат.

За таких обставин позивач, як внутрішньо переміщена особа, має право на поновлення виплати пенсії, починаючи з 01 січня 2018 року, а отже позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо припинення нарахування пенсії позивачу з 01 січня 2018 року та зобов'язання відповідача поновити виплату пенсії позивачу на картковий рахунок НОМЕР_2, який відкритий на ім'я позивача в Державному Ощадному банку України, з урахуванням недоплаченої суми з січня 2018 року, підлягають задоволенню.

Одночасно суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині зобов'язання відповідача утриматися від подальшого призупинення виплат пенсії, з огляду на те, що згідно підпункту 10.3 пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративний справі» резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов'язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Тобто, даною нормою встановлено право, а не обов'язок суду щодо встановлення строку для подання звіту про виконання судового рішення. Отже, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах є саме диспозитивним правом суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об'єктивних обставин, що підтверджені належними та допустимими доказами.

В свою ж чергу, позивач не навів аргументованих доводів та не надав доказів того, що рішення суду не буде виконано відповідачем, внаслідок чого своєчасно не будуть поновлені його права. Тому, дана вимога позивача не підлягає задоволенню.

Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_3

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 КАС України).

При зверненні до суду з позовом позивачем було сплачено судовий збір у сумі 742,80 грн (а.с.2). У зв'язку із частковим задоволенням позову, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягє стягненню суовий збір у сумі 371,40 грн.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду, зокрема, про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Керуючись статтями 2, 9, 139, 241-246, 255,371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо припинення нарахування з 01 січня 2018 року пенсії ОСОБА_1.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 на його картковий рахунок НОМЕР_2, що відкритий в Державному ощадному банку України, з урахуванням недоплаченої суми, з січня 2018 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, 9, ід. номер 21782461) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_4, фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_1) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 371,40 грн (триста сімдесят одна гривні 40 коп.).

Допустити негайне виконання рішення суду в межах суми пенсії за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.Є. Петросян