Справа № 522/23067/17
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2018-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2018 р.м.ОдесаСправа № 522/23067/17

Категорія: 3.3 Головуючий в 1 інстанції: Кравчук Т.С.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача-головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Потапчука В.О., Семенюка Г.В.,

при секретарі - Ханділян Г.В.,

за участю перекладача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

позивача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі у режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Приморського районного суду міста Одеси від 08 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до ОСОБА_3 про примусове видворення за межі території України та затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2017 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області звернулось з вищевказаним адміністративним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що 06.12.2017 співробітниками УБЗПТЛ ГУ НП в Одеській області по вул. Івана та Юрія Липи, 60 було виявлено громадянина В'єтнаму ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який порушив правила перебування іноземців в Україні.

Зі слів ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до України він прибув у грудні 2017 року з метою подальшого незаконного перетинання кордону до країн ЄС. Кордон України перетинав нелегально. При собі паспортного документа не має.

На даний час виявлено, що громадянин В'єтнаму ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на території України перебуває незаконно, постійного місця проживання та законного джерела існування не має.

Проте, виявлено, що громадянин В'єтнаму ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з відповідною заявою, а також з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні до ГУ ДМС України в Одеській області не звертався, відповідного бажання під час опитування не виявив, жертвою торгівлі людьми себе не вважає.

06.12.2017 року за порушення частини 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні стосовно ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 000064 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 06.12.2017 ПН МОД № 000064 була притягнута до адміністративної відповідальності в розмірі 510 грн.

06.12.2017 року Головним управлінням ДМС України в Одеській області було прийняте рішення про примусове повернення в країну походження виявлено громадянина В'єтнаму ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов'язано його покинути територію України у термін до 07.12.2017 року.

У визначений термін виявлено, що громадянин В'єтнаму ОСОБА_3 Донг з території України не виїхав.

Враховуючи той факт, що відповідач досі не покинув території України, ГУ ДМС України в Одеській області вважає, що громадянин В'єтнаму ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, буде й надалі ухилятися від виконання рішення про його примусове видворення.

Постановою Приморського районного суду міста Одеси від 08 грудня 2017 року примусово видворено з України громадянина В'єтнаму ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Затримано громадянина В'єтнаму ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на шість місяців.

Допущено негайне виконання постанови суду.

Не погоджуючись з даною постановою суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність її задоволення.

Суд першої інстанції встановив, що 06.12.2017 співробітниками УБЗПТЛ ГУ НП в Одеській області по вул. Івана та Юрія Липи, 60 було виявлено громадянина В'єтнаму ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який порушив правила перебування іноземців в Україні.

Зі слів ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до України він прибув у грудні 2017 року з метою подальшого незаконного перетинання кордону до країн ЄС. Кордон України перетинав нелегально. При собі паспортного документа не має.

На даний час виявлено, що громадянин В'єтнаму ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на території України перебуває незаконно, постійного місця проживання та законного джерела існування не має.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог про примусове видворення та затримання громадянина В'єтнаму ОСОБА_3.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

На підставі частини 3 статті 3 розділу І Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VІ (надалі - Закон 3773-VІ) передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

За змістом пункту 14 статті 1 Закону 3773-VІ, нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до частини 1 стаття 9 розділу II Закону 3773-VІ іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Частиною 1 статті 16 розділу II зазначеного вище Закону передбачено, що реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в'їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону.

Частиною 15 стаття 4 Закону 3773-VІ передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно частини 4 статті 4 зазначеного вище Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону прибули в Україну для працевлаштування та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період роботи в Україні.

Відповідно до частини 1 статті 21 розділу II Закону 3773-VІ, в'їзд в Україну, перебування на території України та транзитний проїзд через територію України іноземців та осіб без громадянства здійснюється за наявності достатнього фінансового забезпечення або наявності можливості отримати таке забезпечення законним способом на території України. Порядок підтвердження достатнього фінансового забезпечення та його розмір встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 1 статті 23 розділу III Закону 3773-VІ, нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Пунктом 2 статті 25 цього Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов'язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв'язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону 3773-VІ іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до статті 30 Закону 3773-VІ центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в'їзд в Україну строком на п'ять років. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення та додається до строку заборони в'їзду в Україну, який особа мала до цього.

Отже, вказаною нормою статті встановлено, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин.

Статтею 29 Конституції України закріплено право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз'яснено його права та надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правничою допомогою захисника. Кожний затриманий має право у будь - який час оскаржити своє затримання.

Правовий статус іноземця передбачає обов'язок суб'єктів владних повноважень забезпечити йому реальну можливість реалізувати свої права, зокрема право на перекладача, яке перебуває у взаємозв'язку з правом знати за що він затриманий, притягається до відповідальності і яка саме санкція до нього застосовується, оскільки від цього безпосередньо залежить наявність у нього чіткої практичної можливості оскаржити дії, які становлять втручання у його права.

Статтею 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків, визначених у вказаній ст. 5 Конвенції і відповідно до процедури, встановленої законом. Кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

В п.п. 37, 39 рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» Європейський суд з прав людини вказав, що предметом та метою п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є lex generalis по відношенню до п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є гарантувати, що нікого не може бути позбавлено волі у свавільний спосіб, таким чином, незалежно від відповідності національному праву «жодне свавільне утримання ніколи не може вважатися законним».

Стаття 5 Конвенції також вимагає, щоб будь-яке затримання чи взяття під варту здійснювалося у «порядку, передбаченому законом». Це передбачає як додержання матеріальних вимог, наприклад, умов, за яких людина може бути затримана, так і додержання власне процедури позбавлення свободи, наприклад, обов'язку скласти протокол або повідомити близьких особи, або як в даному випадку забезпечити участь перекладача та адвоката у разі необхідності.

Крім того, частиною 2 статті 261 КУпАП передбачено обов'язок органу (посадових осіб), правомочних здійснювати адміністративне затримання, про кожний випадок адміністративного затримання осіб, інформувати у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, крім випадків, якщо особа захищає себе особисто чи запросила захисника.

Слід зазначити, що відповідач не володіє українською мовою та перебував в умовах ізоляції, оскільки затриманий, без можливості отримання належної правової допомоги. Також, в матеріалах справи відсутні докази, що рішення про примусове повернення в країну походження було перекладено мовою, якою володіє відповідач, а також докази того, що останній отримав належне роз'яснення правових наслідків невиконання рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства і мав можливість отримати правову допомогу та оскаржити дане рішення.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції погодився з позицією позивача, що громадянин В'єтнаму ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у визначений термін з території України не виїхав, від виконання Рішення № 172 про примусове повернення в країну походження від 06.12.2017 року ухилився.

Однак, рішення № 172 про примусове повернення в країну походження громадянина Вєтнаму В'єтнаму ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 було прийнято 06.12.2017 року та зобов'язано останнього покинути територію України у термін до 07.12.2017 року. Отже, надання позивачем однієї доби для добровільного залишення країни перебування, а також перебування особи під адміністративним арештом робить неможливим виконати вимоги про добровільне залишення країни перебування і носить формальний склад.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на наступне.

Відповідно до пункту 30 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 р. № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Згідно з п. «f» ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод затримання виправдане лише доти, поки провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Якщо така процедура не здійснюється ретельно, затримання за Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод перестає бути законним.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини затримання особи є таким серйозним запобіжним заходом, застосування якого є виправданим лише в ситуації, коли інші, менш жорсткі заходи, були розглянуті і визнані недостатніми для захисту індивідуальних чи суспільних інтересів, що могли б виправдати утримання особи під вартою. Позбавлення свободи повинно бути необхідним в конкретних обставинах (Попов проти Франції (рішення від 19.01.2012р.).

Стаття 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не лише покладає на державу зобов'язання законодавчо визначити підстави позбавлення волі, а також містить вимоги щодо якості закону, на основі якого таке позбавлення волі може здійснюватись. Так, у справі Амюр проти Франції (рішення від 25.06.1996р.) та у справі Дугуз проти Греції (рішення від 6.03.2001р.) Європейський суд постановив, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

Аналізуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що поміщення іноземців та осіб без громадянства до пунктів тимчасового перебування можливе лише за наявності підстав вважати, що такі особи не мають документа, що дає право на виїзд з України, ухилятимуться від виконання рішення про примусове видворення, перешкоджатимуть проведенню процедури видворення або якщо існує ризик втечі таких осіб.

Позивачем не надано доказів на підтвердження зазначених обставин.

Стосовно доводів апелянта щодо застосування Угоди про реадмісію громадян обох держав, ратифікованої Законом України від 03 вересня 2008 року № 359-VI колегія суддів зазначає наступне.

Між Кабінетом Міністрів України та Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам було укладено Угоду про реадмісію громадян обох держав, ратифікованої Законом України від 03 вересня 2008 року № 359-VI.

Вказана Угода визначає підстави та порядок реалізації компетентними та уповноваженими органами України положень про реадмісію (приймання-передавання) громадян обох держав, а також порядок їх взаємодії під час здійснення реадмісійних процедур.

Відповідно до частин 1, 2 статті 7 для імплементації положень цієї Угоди Договірні Сторони протягом 180 (ста вісімдесяти) днів з дати підписання цієї Угоди укладають Виконавчий протокол, в якому визначатимуться:

a) органи, відповідальні за виконання окремих положень цієї Угоди;

b) пункти передачі та прийняття громадян;

c) необхідні дані та інформація для передачі, прийняття та супроводження осіб, які підлягають реадмісії, та порядок виконання необхідних процедур.

Положення цієї Угоди не застосовуються до громадян держав однієї Договірної Сторони, які в'їхали на територію держави іншої Договірної Сторони до дати набуття чинності цією Угодою.

Імплементація міжнародно-правових норм - це сукупність цілеспрямованих організаційно-правових та інституційних заходів, що здійснюються державами індивідуально, колективно чи в рамках міжнародних організацій і спрямовані на реалізацію ними прийнятих на себе міжнародно-правових зобов'язань.

Оскільки право впливає на суспільні відносини передусім через процес правового регулювання, через динамічний процес здійснення своїх норм, забезпечення справжнього впливу міжнародно-правових норм на суспільне життя є можливим лише за умови прояву реального змісту регулятивних властивостей відповідних норм через процес їх реалізації. У такому випадку здійснення або реалізація - це практичне втілення міжнародно-правових норм у фактичній діяльності суб'єктів міжнародного права.

Таким чином імплементація норм міжнародного права має такі властивості:

- по-перше, це процес, що здійснюється на міжнародному і внутрішньодержавному рівнях;

- по-друге, полягає у поєднанні правотворчої та організаційної діяльності держав у процесі реалізації норм міжнародного права;

- по-третє, передбачає створення відповідного механізму (на міжнародному та внутрішньодержавному рівнях).

Механізм імплементації міжнародно-правових норм включає в себе певну сукупність правових та інституційних засобів, які використовуються суб'єктами міжнародного права на міжнародному та національному рівнях, з метою реалізації приписів норм міжнародного права. Своєю чергою, міжнародно-правові засоби, які регулюють процес імплементації, та міждержавні інститути, які входять у міжнародну підсистему імплементації, формують міжнародний організаційно-правовий механізм, імплементації.

Отже, відсутність Виконавчого протоколу виключає імплементацію положень цієї Угоди, а відтак і її застосування у спірних правовідносинах.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи неправильно застосовані норми матеріального права, а тому, керуючись пунктом 4 частини 1 статті 317 КАС України, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови, якою у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Постанову Приморського районного суду міста Одеси від 08 грудня 2017 року у справі № 522/23067/17 - скасувати, ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Шляхтицький О.І.
Судді Семенюк Г.В. Потапчук В.О.