Справа № 826/7383/15
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2018-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.02.2018 Київ К/9901/1085/18 826/7383/15
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,

суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 2 червня 2015 року (суддя: Шулежко В.П.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2015 року (судді: Ісаєнко Ю.А., Губська Л.В., Оксененко О.М.) у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до Відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області, треті особи: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, про зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

15 квітня 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду з адміністративним позовом до ВДВС Бориспільського МРУЮ Київської області, в якому просило зобов'язати відповідача винести постанову про звільнення з-під арештів майна, які накладено в межах виконавчих проваджень №39538663, №33830834, що належить ОСОБА_4 та знаходиться в іпотеці в ПАТ «Укрсоцбанк», а саме: трикімнатної квартири АДРЕСА_1.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 2 червня 2015 року, залишеною без змін Київського апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати такі рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається, зокрема, на те, що боржник за кредитним договором, на забезпечення виконання якого укладено договір іпотеки, помер, в той же час, спадкоємці не можуть переоформити кредитні зобов'язання на себе через наявність арештів, накладених державним виконавцем на все майно боржника, в тому числі і на предмет іпотеки.

Заперечення на касаційну скаргу від відповідача не надходили.

Судами попередніх інстанцій було встановлено, що 25.07.2008 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №18/073-КФ (далі - кредитний договір), відповідно до п. 1.1. якого позичальнику надано кредит у сумі 310 000,00 дол. США строком по 24.07.2014 із сплатою 14.00 % річних за користування кредитними коштами.

На забезпечення зобов'язань за вищевказаним кредитним договором між Банком та позичальником укладено договір іпотеки від 25.07.2008 №3329, яким в іпотеку банку передано нерухоме майно: трикімнатна квартира АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

За твердженням позивача, в грудні 2014 року спадкоємець ОСОБА_4, - ОСОБА_3, звернулась до ПАТ «Укрсоцбанк» із заявою про переоформлення кредитних зобов'язань.

В подальшому, ПАТ «Укрсоцбанк» стало відомо, що на все майно ОСОБА_4, зокрема, і на те, що знаходиться в іпотеці, накладено арешти та заборони відчуження згідно постанов державного виконавця ВДВС Бориспільського МРУЮ Щербини Р.О. від 12.10.2012 в межах виконавчого провадження № 33830834, а також від 06.09.2013 в межах виконавчого провадження №39538663.

Вважаючи, що наявність арештів унеможливлює процедуру переоформлення кредитних зобов'язань та порушує його права як кредитора, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з мотивами якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що оскаржувані постанови про накладення арешту та оголошення заборони відчуження не порушують права та інтереси позивача, оскільки отримані за рахунок реалізації заставленого майна кошти будуть використані для задоволення вимог інших стягувачів лише після повного задоволення вимог заставодержателя.

Переглянувши судові рішення в межах доводів касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судами фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, огляду на наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на момент виникнення спірних правовідносин визначав Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV).

Обов'язки і права державних виконавців закріплені у статті 11 вказаного Закону.

За змістом цієї норми державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, вправі накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 32 Закону України № 606-ХІV заходом примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Арешт і вилучення майна боржника врегульований статтею 57 Закону України № 606-ХІV, відповідно до положень якої арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

За правилами статті 56 Закону № 606-ХІV на майно, яке перебуває в іпотеці та не входить до Переліку видів майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами (додаток до цього Закону), допускається звернення стягнення на майно, яке полягає, зокрема, в його арешті та примусовій реалізації.

Отже, виходячи з положень зазначених норм, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду і може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону №606-ХІV, за правилами якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 № 898-IV (далі - Закону № 898-IV).

За положеннями статті 1 Закону № 898-IV іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону № 898-ІV.

Згідно з частиною 1 статті 33 цього Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

З наведеного випливає, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності у боржника заборгованості перед кредитором переважно перед іншими кредиторами.

Переважне, однак не виключне, право іпотекодержателя на задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки передбачено також частинами 6 та 7 статі 3 Закону №898-ІV.

Разом з тим, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина 3 статті 33 Закону № 898-ІV).

Нормами статей 36, 37, 38 вказаного Закону також передбачено право сторін договору іпотеки визначати інші позасудові способи задоволення вимог іпотекодержателя.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що передбачений розділом V Закону № 898-ІV та частиною 8 статті 54 Закону № 606-ХІV спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 39, 41 Закону № 898-ІV).

У той самий час, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону № 606-ХІV, а не нормами спеціального Закону № 898-ІV.

З урахуванням обставин справи та наведених вище норм права, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що державний виконавець мав правові підстави до винесення оскаржуваних постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

При цьому, колегія суддів враховує, що підставою до звернення з даним адміністративним позовом стало те, що, на переконання позивача, винесення оскаржуваних постанови про арешт спірного майна та оголошення заборони на його відчуження, унеможливлюють прийняття спадщини спадкоємцями боржника та, відповідно, подальше задоволення його кредиторських вимог.

Відхиляючи наведені посилання скаржника, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом статті 23 Закону України № 898-ІV у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, який є відмінним від боржника, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Також слід враховувати, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Окрім того, в даному випадку ПАТ «Укрсоцбанк» звертається на захист можливих майбутніх порушень прав та інтересів ОСОБА_3, що суперечить основним засадам адміністративного судочинства, оскільки судове рішення не може ставитись в залежність від настання або ненастання обставин, що можуть виникнути в майбутньому. До того ж, сама ОСОБА_3 не уповноважувала позивача на представництво своїх інтересів у суді, з огляду на що висновки судів про відсутність підстав до задоволення позовних вимог є законними та обґрунтованими.

Отже, суди попередніх інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б привести до ухвалення незаконного рішення, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 2 червня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2015 року у справі №826/7383/15 залишити без змін, а касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: І.Л. Желтобрюх

Судді: О.В. Білоус

Т.Г. Стрелець