Справа № 804/7792/17
Суддя: Павловський Дмитро Павлович
Дата ухвалення: 2018-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 січня 2018 року справа № 804/7792/17
23 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом, в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області та ненадання дозволу на розробку проекту землеустрою з відведення у власність земельної ділянки для особистого селянського господарства на території Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області за клопотанням ОСОБА_1 від 04.05.2017 року, зареєстрованого у Єдиному вікні із земельних питань 10.05.2017 року за вхідним № 7829;
- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області повторно розглянути та надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для особистого селянського господарства на території Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області за клопотанням ОСОБА_1 від 04.05.2017 року, зареєстрованого у Єдиному вікні із земельних питань 10.05.2017 року за вхідним № 7829 (а.с. 2-6).
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він 04.05.2017 року подав клопотання до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, яке згідно акта прийому-передачі відповідач отримав 11.05.2017 року, разом із необхідними документами про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області, проте, відповідач зареєстрував вказане клопотання лише 25.05.2017 року. Не отримавши відповіді в місячний термін, позивач із скаргою звернувся на гарячу лінію Держгеокадастру України. Розглянувши клопотання позивача, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області відмовило позивачу в наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення запланованої земельної ділянки. Підставою для прийняття такого рішення відповідачем зазначено, що земельна ділянка, на яку претендує позивач, не зарезервована для учасників АТО, з посиланням на постанову КМУ № 413 від 07.06.2017 року. Позивач вважає, що рішення Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, оформлене листом від 03.07.2017 № Т-5302/0-3227/6-17, є протиправним та прийнятим з порушенням норм чинного законодавства України, не обґрунтовано, без дотримання рівності перед законом, застосувавши дискримінацію учасника АТО, не пропорційно, зокрема, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів заявника та не своєчасно, тому, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.11.2017 року відкрито провадження у адміністративній справі, та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні (а.с. 1).
У судове засідання 24.01.2018 року прибули представники позивача та представник відповідача.
Представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд позов задовольнити з підстав, викладених в адміністративному позові. Надали до суду клопотання про розгляд адміністративної справи в порядку письмового провадження.
Представник відповідача проти задоволення адміністративного позову заперечував, подав письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області 25.05.2017 року ( згідно до штампу вхідної кореспонденції М-5302/0/5-17) з клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Царичанської ради Царичанського району Дніпропетровської області із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації. За результатами розгляду заяви та доданих до неї документів Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області було надано відповідь від 03.07.2017 (М-5302/0-3227/6-17) про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. При розгляді графічних матеріалів, які були наявні в наданому пакеті документів, встановлено, що земельна ділянка не зарезервована для учасників АТО. Тобто, Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області визначається перелік земельних ділянок, які можуть бути передані у власність учасникам антитерористичної операції, земельна ділянка, яка була позначена на графічних матеріалах, що додавалися позивачем до клопотання від 25.05.2017 року, не була зарезервована для учасників АТО. Дана відповідь, як зазначає відповідач, фактично є мотивованою відмовою у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, адже жодним нормативно-правовим актом щодо регулювання земельних відносин не встановлено форми відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. Враховуючи, що відмова Головного управління була викладена у формі листа від 03.07.2017 вих. М-5302/0-3227/6-17, відповідач зазначає, що з викладеного випливає факт відсутності протиправної бездіяльності Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області. Щодо вимоги про зобов'язання Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для особистого селянського господарства на території Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області, відповідач зазначає, що суд не вправі своїм рішенням підміняти рішення відповідача або прямо вказувати суб'єкту владних повноважень на те, які саме рішення останній повинен прийняти, тобто, лише відповідач наділений повноваженнями вирішувати питання щодо розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення відповідно до законів та підзаконних актів. Відповідач наголошує, що відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу, тому, враховуючи вищевикладене просить суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі. Питання щодо розгляду адміністративної справи в порядку письмового провадження представник відповідача залишив на розсуд суду.
Керуючись приписами статтей 194, 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив розглянути адміністративну справу в порядку письмового провадження, за наявними матеріалами справи.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у адміністративному позові, позицію відповідача, викладену в письмових запереченнях на адміністративний позов, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно із частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області 10.05.2017 (вхідний № 7829) з клопотанням від 04.05.2017 року про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 2 га, за рахунок сільськогосподарських земель, призначених за межами населеного пункту, який знаходиться на території Царичанської ради Царичанського району Дніпропетровській області із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації.
Надані позивачем документи відповідали нормам пункту 6 статті 118 Земельного кодексу України, що не заперечується відповідачем у своїх запереченнях.
Системний аналіз норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки про надання земельної ділянки у користування та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для надання земельної ділянки у користування зацікавлена особа звертається до відповідних органів із клопотанням для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду яких визначені в статті 123 Земельного кодексу органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування.
Слід зазначити, що вказаною нормою запроваджено принцип мовчазної згоди на етапі отримання дозволу на розроблення документації із землеустрою, оскільки у випадку бездіяльності суб'єкта владних повноважень, внаслідок якої протягом місяця не розглянуте клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, заявник має право здійснити замовлення проекту відведення земельної ділянки.
Статтею 123 Земельного кодексу України встановлено обов'язок суб'єкта владних повноважень розглянути клопотання у місячний строк і прийняти одне з відповідних рішень, або дати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або не надати мотивовану відмову в його наданні.
Крім того, стаття 15 Закону України "Про звернення громадян" зазначає, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
З огляду на зазначене, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов'язаний діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Таким чином, використання позивачем права, регламентованого частиною 3 статті 123 Земельного кодексу України, не позбавляє суб'єкта владних повноважень від виконання обов'язків передбачених чинним законодавством.
Згідно із положеннями частини 2 статті 123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
Чіткий перелік документів, які додаються до клопотання, визначено в абзаці 2 частини 2 статті 123 Земельного кодексу України. Цією ж нормою встановлена заборона вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Згідно з абзацем 2 частини 2 статті 123 Земельного кодексу України, у клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). ОСОБА_2 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Таким чином, законодавець чітко визначив, що таке клопотання має бути розглянуто у місячний строк та за результатами розгляду клопотання може бути або надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою або надано мотивовану відмову у його наданні.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до відповідача з відповідним клопотанням 10.05.2017 року, проте, лише 03.07.2017 відповідач надав позивачу відповідь, в якій зазначено, що земля яка планувалась позивачем для відведення, відноситься до земель, які не зарезервовані для передачі учасникам АТО.
Судом встановлено, що не отримавши відповіді в місячний термін, позивач із колективною скаргою звернувся на гарячу лінію Держгеокадастру України, та після численних скарг позивача, відповідач надав відповідь за вих. № М-5302/0-3227/6-17 від 03.07.2017 року, в якій ухилився від надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею по 2 га для ведення особистого селянського господарства на території Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області, або надання вмотивованої відмови, пославшись на Постанову КМУ № 413 від 07 червня 2017року, а також на те, що графічні матеріали на яких зазначена бажана земельна ділянка, не зарезервована для учасників АТО.
З матеріалів справи вбачається, що лист позивачем було отримано 28.07.2017 року.
З наведеної дати відповіді судом встановлено, що відповідач порушив встановлений законодавством строк для надання відповіді.
Підстави щодо відмови Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, судом не можуть бути визнані правомірними, оскільки не містять обґрунтованих причин, які чітко передбачені частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України.
Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Отже, законодавством встановлено виключні підстави, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
В такому випадку, відмова може бути визнана обґрунтованою лише тоді, коли компетентним суб'єктом владних повноважень встановлюється невідповідність місця розташування об'єкта вимогам зазначеним у Земельному кодексі документів, які повинні бути затверджені у встановленому законом порядку або вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Розпорядженням Кабінету ОСОБА_3 України № 898-р від 19.08.2015 р. «Питання забезпечення учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції земельними ділянками», з метою забезпечення учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції земельними ділянками, Державна служба з питань геодезії, картографії та кадастру, обласні та Київська міська державні адміністрації повинні забезпечити розгляд у першочерговому порядку звернення учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції щодо відведення їм земельних ділянок.
Суд звертає увагу на пояснення представника відповідача у листі, що позивач є учасником антитерористичної операції, та не може отримати земельну ділянку у зв'язку із Постановою Кабінету міністрів України від 07.06.17 року № 413, а саме - розділу «Система організації процесу виконання Стратегії».
Відповідно до вказаного розділу, єдине згадування учасників антитерористичної операції наведено в наступному контексті, а саме: "держгеокадастр та його територіальні органи під час передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність в межах норм безоплатної приватизації повинні - надавати дозволи на розроблення документації із землеустрою та передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у приватну власність в межах норм безоплатної приватизації відповідно до зазначених переліків, насамперед учасникам антитерористичної операції".
Отже, вказана Стратегія не містить в собі жодних застережень у наданні земельних ділянок учасникам антитерористичної операції, а навпаки встановлює додаткові гарантії такого надання.
Суд звертає увагу, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, а рішення приймати обґрунтовано. У спірному випадку у відповідача були відсутні правові підстави для утримання від надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або наданні мотивованої відмови у його наданні.
Відповідно до статей 4, 5 Земельного кодексу України, завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель; земельне законодавство базується на принципі забезпечення гарантій прав на землю.
Згідно пункту б) частини 1 статті 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.
Заявлений позивачем розмір земельної ділянки - 2 га, відповідає нормам, подані документи за змістом так кількістю відповідають переліку, наведеному у статті 118 Земельного Кодексу України.
Судом встановлено, що відповідачем прийнято рішення: 1) не обґрунтовано, тобто не враховано першочергове право позивача на отримання дозволу; 2) упереджено, тому що не зареєстровано заяву позивача в день подачі; 3) не добросовісно, тому що не сумлінно виконав свої обов'язки, зазначивши позивачу щодо відсутності права на отримання дозволу в зв'язку з статусом учасника АТО; 4) без дотриманням принципу рівності перед законом, дискримінуючи учасника АТО, обмеживши його право через його статус учасника АТО; 5) без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача, адже статус учасника АТО це як додаткова гарантія Держави перед позивачем, який приймав участь, захищав незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення. Проте, відповідач потрактував статус учасника АТО, як обмеження прав позивача.
Так, відповідач, ухиляючись від надання дозволу на розробку проекту землеустрою зазначив, що визначені земельні ділянки віднесені до земель, які не зарезервовані для передачі учасникам АТО, проте, відповідач порушив норми Земельного кодексу України та принцип розсудливості, оскільки дії відповідача спрямовані на перешкоджання позивачу в реалізації його права отримати дозволу на розробку проекту землеустрою як громадянину України.
Таким чином, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, яке оформлене листом від 03.07.2017 № М-5302/0-3227/6-17 не відповідають критеріям правомірності рішення суб'єкта владних повноважень в контексті статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем допущено порушення прав, свобод та інтересів позивача, та не доведено правомірності рішення утриматись від надання дозволу ОСОБА_1 на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства на території Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності, тому, суд вважає, що дана позовна вимога є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Щодо позовної вимоги позивача про зобовязання відповідача повторно розглянути та надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для особистого селянського господарства на території Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області за клопотанням ОСОБА_1 від 04.05.2017 року, зареєстрованого у Єдиному вікні із земельних питань 10.05.2017 року за вхідним № 7829, суд звертає увагу, що зі змісту листа Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 03.07.2017 № М-5302/0-3227/6-17 щодо утримання від надання дозволу позивачу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, встановлено, що фактично заява (клопотання) позивача по суті не розглядалась, мотивованої відповіді з питання, викладеного заявником у клопотанні, відповідачем надано не було.
Суд зазначає, що розпорядження землями державної та комунальної форм власності здійснюють, відповідно, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, зазначені органи здійснюють і передачу земель у власність чи інше право користування. Такі повноваження встановлені, зокрема, Земельним кодексом України.
Тобто, законодавець наділив дані органи дискреційними повноваженнями при прийнятті управлінських рішень.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.
Враховуючи вищезазначене, дискреційне право органу виконавчої влади обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.
Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету ОСОБА_3 Європи № R(80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_3 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Враховуючи, що відповідачем не досліджувався пакет документів, поданих позивачем для надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2 га, яка розташована за межами населених пунктів на території Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області, та рішення на підставі цих документів у порядку, визначеному законом, не приймалось, тому, суд вважає, що відповідач зобов'язаний повторно розглянути вищезазначене клопотання з доданими до нього документами, та прийняти рішення у відповідності до діючого законодавства.
Отже, позовна вимога про зобов'язання Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області розглянути повторно клопотання від 04.05.2017 року, зареєстрованого у Єдиному вікні із земельних питань 10.05.2017 року за вхідним № 7829 щодо надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність підлягає також задоволенню.
Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 3 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що поданих сторонами доказів достатньо для повного встановлення обставин справи щодо ухвалення законного судового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити повністю.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно із частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду не понесені судові витрати, повязані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду у звязку із тим, що він звільнений від його сплати на підставі Закону України «Про судовий збір», тому, суд не вирішує питання щодо його повернення.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 9, 72 - 77, 90, 139, 246 - 247, 249, 255, 295, 297Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Копію рішення направити всім сторонам по справі.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 цього Кодексу, безпосередньо до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_4