Справа № 810/769/17
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2018 року 810/769/17

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Васильківської районної державної адміністрації Київської області в особі голови адміністрації Одинця Владислава Івановича про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Васильківської районної державної адміністрації Київської області в особі голови адміністрації Одинця Владислава Івановича, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Васильківської районної державної адміністрації Київської області від 13.01.2017 №07-К "Про звільнення ОСОБА_1.";

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника служби у справах дітей та сім'ї Васильківської районної державної адміністрації;

- стягнути з Васильківської районної державної адміністрації Київської області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.01.2017 по день прийняття рішення у даній справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що постановою Київського окружного адміністративного суду від 05.12.2016 у справі №810/2972/16 визнано протиправним та скасовано розпорядження Васильківської районної державної адміністрації Київської області від 23.08.2016 №261-К про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника служби у справах дітей та сім'ї Васильківської районної державної адміністрації Київської області та поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника служби у справах дітей та сім'ї Васильківської районної державної адміністрації Київської області з 23.08.2016. В частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника служби у справах дітей та сім'ї Васильківської районної державної адміністрації Київської області з 23.08.2016 допущено негайне виконання постанови суду.

Пояснює, що на виконання постанови Київського окружного адміністративного суду від 05.12.2016 відповідачем було видано розпорядження від 13.01.2017 №06-К "Про поновлення на посаді ОСОБА_1", яким скасовано розпорядження голови Васильківської районної державної адміністрації від 23.08.2016 №261-К "Про звільнення ОСОБА_1", поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника служби у справах дітей та сім'ї Васильківської районної державної адміністрації з 23.08.2016 та зобов'язано виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі місячного окладу без урахування обов'язкових податків та зборів. Однак, не зважаючи на те, що її було поновлено на посаді 13.01.2017 на виконання постанови Київського окружного адміністративного суду від 05.12.2016, розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації Київської області від 13.01.2017 №07-К "Про звільнення ОСОБА_1." звільнено ОСОБА_1 з посади начальника служби у справах дітей та сім'ї Васильківської районної державної адміністрації у зв'язку з закінченням строку призначення на посаду державної служби 18 жовтня 2016 року.

Вищевказаний наказ від 13.01.2017 №07-К позивач вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки чинним законодавством не передбачено звільнення працівника заднім числом.

При цьому, позивач зауважила, що у зв'язку з її поновленням на роботі на підставі рішення суду вона вважається такою, що допущена до роботи 13.01.2017 відповідно до ст.24 КЗпП України, у зв'язку з чим трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, а тому дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Крім того, позивач зазначила, що вказаним рішенням суду встановлено факт продовження трудових відносин та час вимушеного прогулу після 18.10.2016, а тому відповідач не мав правових підстав звільняти її з вказаної дати.

Також, позивач звертала увагу на те, що її звільнення відбулось без погодження з органом виконавчої влади вищого рівня.

Відповідач позов не визнав, надав суду письмові заперечення, в яких просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що трудовий договір між позивачем та відповідачем мав строковий характер та був укладений на період відпустки по догляду за дитиною до досягненню нею трирічного віку основного працівника, що підтверджується заявою позивача від 23.04.2015 та розпорядженням від 10.06.2015 №139-К. Відповідач зазначив, що основний працівник вийшов на роботу, а тому звільнення позивача відбулось правомірно, оскільки вона була призначена на займану посаду тимчасово, до дня виходу на роботу основного працівника. Крім того, відповідач зауважив, що чинним законодавством не передбачено погодження органу виконавчої влади вищого рівня при звільненні працівника, оскільки постанова Кабінету Міністрів України від 29.07.1999 №1374, яка передбачала таке погодження, втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2016 №465.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.01.2018 суд вирішив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.04.2015 ОСОБА_1 подала на ім'я голови Васильківської районної державної адміністрації заяву про призначення її на посаду начальника служби у справах дітей та сім'ї Васильківської районної державної адміністрації як таку, що успішно пройшла стажування на дану посаду, на період відпустки по догляду за дитиною до досягненню нею трирічного віку основного працівника.

Розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації від 10.06.2015 №139-К ОСОБА_1 призначено на посаду начальника служби у справах дітей та сім'ї Васильківської районної державної адміністрації на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника як таку, що успішно пройшла стажування, з 10 червня 2015 року з оплатою згідно штатним розписом.

Розпорядженням голови Васильківської районної державної адміністрації Київської області від 23.08.2016 №261-К ОСОБА_1 звільнено з посади начальника служби у справах дітей та сім'ї Васильківської районної державної адміністрації за власним бажанням на підставі статті 39 КЗпП України. Підставою для винесення даного розпорядження стала заява ОСОБА_1 від 25.03.2016 №46, погодження Київської обласної державної адміністрації від 20.04.2016 №11-22/12060.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 05.12.2016 по справі №810/2972/16 визнано протиправним та скасовано розпорядження Васильківської районної державної адміністрації Київської області від 23.08.2016 №261-К про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника служби у справах дітей та сім'ї Васильківської районної державної адміністрації Київської області та поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника служби у справах дітей та сім'ї Васильківської районної державної адміністрації Київської області з 23.08.2016.

В частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника служби у справах дітей та сім'ї Васильківської районної державної адміністрації Київської області з 23.08.2016 допущено негайне виконання постанови суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.01.2017 по справі №810/2972/16 про виправлення описки (арифметичної помилки) в судовому рішенні, виправлено описки у постанові Київського окружного адміністративного суду від 05.12.2016 в адміністративній справі № 810/2972/16, зокрема, в резолютивній частині постанови в пунктах третьому та п'ятому замінити "з посади начальника служби у справах дітей та сім'ї" на слова "на посаді начальника служби у справах дітей та сім'ї", в четвертому пункті замінити "у розмірі місячного окладу" на слова "за 73 дні у розмірі 15952 грн. (п'ятнадцять тисяч дев'ятсот п'ятдесят два) грн. 69 коп." та в шостому пункті після слів "у розмірі місячного окладу" вказати "4480 (чотири тисячі чотириста вісімдесят) грн.", у зв'язку з чим пункти третій, четвертий, п'ятий та шостий резолютивної частини постанови викласти в наступній редакції:

"Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника служби у справах дітей та сім'ї Васильківської районної державної адміністрації Київської області з 23.08.2016";

"Стягнути з Васильківської районної державної адміністрації Київської області на користь ОСОБА_1 суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за 73 дні у розмірі 15952 (п'ятнадцять тисяч дев'ятсот п'ятдесят два) грн. 69 коп. без урахування обов'язкових податків та зборів";

"Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника служби у справах дітей та сім'ї Васильківської районної державної адміністрації Київської області з 23.08.2016";

"Звернути до негайного виконання постанову суду в частині стягнення з Васильківської районної державної адміністрації Київської області на користь ОСОБА_1 суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі місячного окладу 4480 (чотири тисячі чотириста вісімдесят) грн. без урахування обов'язкових податків та зборів".

На виконання постанови Київського окружного адміністративного суду від 05.12.2016 відповідачем було видано розпорядження від 13.01.2017 №06-К "Про поновлення на посаді ОСОБА_1", яким скасовано розпорядження голови Васильківської районної державної адміністрації від 23.08.2016 №261-К "Про звільнення ОСОБА_1", поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника служби у справах дітей та сім'ї Васильківської районної державної адміністрації з 23.08.2016 та зобов'язано виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі місячного окладу без урахування обов'язкових податків та зборів.

У той же час, судом встановлено, що 04.10.2016, тобто у період оскарження позивачем у судовому порядку розпорядження про її звільнення, ОСОБА_4, начальником служби у справах дітей та сім'ї Васильківської районної державної адміністрації, було подано на ім'я голови Васильківської районної державної адміністрації заяву, в якій вона просила допустити її до виконання службових обов'язків, як таку, що достроково вийшла з відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 19 жовтня 2016 року.

Розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації від 05.10.2016 №309-К допущено ОСОБА_4, начальника служби у справах дітей та сім'ї Васильківської районної державної адміністрації, до виконання своїх службових обов'язків як таку, що достроково вийшла з відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 19 жовтня 2016 року.

У зв'язку з тим, що основний працівник ОСОБА_4 припинила відпустку по догляду за дитиною та приступила з 19.10.2016 до виконання своїх службових обов'язків, розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації Київської області від 13.01.2017 №07-К "Про звільнення ОСОБА_1." звільнено ОСОБА_1 з посади начальника служби у справах дітей та сім'ї Васильківської районної державної адміністрації у зв'язку з закінченням строку призначення на посаду державної служби 18 жовтня 2016 року.

Однак, вважаючи оскаржуваний наказ протиправним, позивач звернулась з даним позовом до суду.

В ході розгляду справи представником відповідача було подано до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом.

Вирішуючи вказане клопотання представника відповідача, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною п'ятою цієї статті визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Вказані положення ч. 5 ст. 122 КАС України кореспондують із ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України відповідно до якої, працівник у справах про звільнення може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Із вищенаведеного слідує, що законодавець чітко передбачив можливість особи в місячний строк оскаржити дії та рішення суб'єкта владних повноважень щодо свого звільнення, якщо вона вважає, що таке було здійснено незаконно, водночас зазначений строк обраховується з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Слід зазначити, що суд, оцінюючи обставини, що перешкоджали особі здійсненню права на своєчасне оскарження відповідних дій, бездіяльності та рішень органів владних повноважень (або його посадових, службових осіб) у публічно-правових відносинах, повинен виходити з оцінки та аналізу всіх наведених та наявних доводів.

Як було встановлено судом, розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації Київської області від 13.01.2017 №07-К звільнено ОСОБА_1 з посади начальника служби у справах дітей та сім'ї Васильківської районної державної адміністрації у зв'язку з закінченням строку призначення на посаду державної служби 18 жовтня 2016 року.

При цьому, судом встановлено, що про оскаржуване розпорядження позивач дізналась 06.02.2017 під час розгляду адміністративної справи №810/3107/16.

Зазначена обставина підтверджується ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.02.2017 у справі №810/3107/16.

Як вбачається з конверту, в якому надійшов позов (справа №810/769/17), позивач звернулась до суду 17.02.2017.

Отже, з наведеного слідує, що позивач не пропустила строк звернення до суду, оскільки позов був поданий у місячний строк з моменту, коли позивач дізналась про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У той же час, надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст.4 Закону України "Про відпустки" установлено такі види соціальних відпусток як відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами та відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Як зазначив Верховний Суд України в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 №9, при укладанні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, поверненням на роботу працівниці з відпустки по вагітності, пологах і догляду за дитиною).

Отже, на період перебування основного працівника у відпустці у зв'язку з вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку тощо за ним зберігається та посада, з якої він йшов у зазначену відпустку. Однак, на період відсутності цього працівника роботодавець може прийняти на роботу іншого працівника по строковому трудовому договору до виходу з відпустки основного працівника.

Як було встановлено судом, ОСОБА_1 на підставі її особистої заяви від 23.04.2015 була призначена в порядку переведення на посаду начальника служби у справах дітей та сім'ї Васильківської районної державної адміністрації на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника як таку, що успішно пройшла стажування, з 10.06.2015

Отже, з наведеного слідує, що з позивачем було укладено строковий трудовий договір, часом закінчення якого за погодженням сторін є вихід на роботу основного працівника з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Як було встановлено судом, 04.10.2016 ОСОБА_4 було подано на ім'я голови Васильківської районної державної адміністрації заяву про припинення її відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 19.10.2016.

Розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації від 05.10.2016 №309-К допущено ОСОБА_4, начальника служби у справах дітей та сім'ї Васильківської районної державної адміністрації, до виконання своїх службових обов'язків як таку, що достроково вийшла з відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 19 жовтня 2016 року.

Отже, з наведеного слідує, що строк, на який укладався із позивачем строковий трудовий договір, сплив з виходом на роботу основного працівника - ОСОБА_4

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Аналогічні норми містить також Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII).

Так, відповідно до ст. 85 Закону №889-VIII у разі призначення на посаду державної служби на певний строк державний службовець звільняється з посади в останній день цього строку.

Державний службовець, призначений на посаду державної служби на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби, звільняється з посади в останній робочий день перед днем виходу на службу тимчасово відсутнього державного службовця. У такому разі тимчасово відсутній державний службовець зобов'язаний письмово повідомити керівника державної служби не пізніш як за 14 календарних днів про свій вихід на службу.

Пунктом 2 частини першої статті 83 Закону №889-VIII визначено, що державна служба припиняється у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону).

Як було зазначено вище, ОСОБА_4 повідомила відповідача про припинення відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку 04.10.2016, та стала до роботи 19.10.2016, тобто у визначений строк, передбачений ст. 85 Закону №889-VIII.

Отже, підставою для прийняття спірного розпорядження Васильківської районної державної адміністрації Київської області від 13.01.2017 №07-К "Про звільнення ОСОБА_1." стало закінчення дії строку трудового договору, оскільки позивач займала декретну посаду та відповідно при виході основного працівника (ОСОБА_4) з відпустки по догляду за дитиною мала звільнити займану посаду.

Одним із різновидів строкового трудового договору є виконання роботи на посаді працівника, який перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Строк такого договору закінчується із виходом на роботу основного працівника.

Отже, вихід на роботу основного працівника є безумовною та достатньою підставою звільнення працівника, який виконував роботу на час його відсутності, в даному випадку - перебування у відпустці по догляду за дитиною.

При цьому ні Кодексом законів про працю України, ні іншими нормативно-правовими актами не передбачено обов'язку роботодавця працевлаштувати особу в такому випадку на іншій посаді.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позивача правомірно звільнено з посади начальника служби у справах дітей та сім'ї Васильківської районної державної адміністрації у зв'язку із закінченням строку призначення на посаду державної служби 18.10.2016, яке мало місце в момент виходу з відпустки основного працівника, на посаді якого працювала позивач.

Аналогічна правова позиція неодноразово була висловлена Верховним Судом України, зокрема, у рішеннях від 10 вересня 2008 року у справі № 6-9644св08 та від 10 лютого 2010 року у справі № 6-22056св09.

З приводу доводів позивача, що її звільнення відбулось без погодження з органом виконавчої влади вищого рівня, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 11 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" передбачено, що керівники структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій призначаються на посаду та звільняються з посади головами відповідних державних адміністрацій за погодженням з органами виконавчої влади вищого рівня в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Суд звертає увагу на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1999 №1374 був затверджений Порядок призначення на посади та звільнення з посад керівників управлінь, відділів, інших структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій, яким передбачалось, що керівники управлінь, відділів, інших структурних підрозділів районних, районних у містах Києві і Севастополі державних адміністрацій призначаються на посади та звільняються з посад головами державних адміністрацій за погодженням з відповідними обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями.

Однак, постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2016 №465 визнано такою, що втратила чинність Постанову Кабінету Міністрів України від 29.07.1999 №1374 "Про затвердження Порядку призначення на посади та звільнення з посад керівників управлінь, відділів, інших структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій".

Так, Порядок №1374 втратив свою чинність і на сьогоднішній день відсутній нормативно-правовий акт, яким би було визначено питання призначення та звільнення керівників структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій.

Суд звертає увагу на те, що Законом №889-VIII не встановлено вимоги щодо необхідності отримання погодження вищестоящого органу під час звільнення державного службовця з посади.

Суд наголошує на тому, що в даному випадку у разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що в даному випадку підлягають застосуванню положення нормативно-правового акту, який прийнятий пізніше, тобто Закону України "Про державну службу".

З огляду на вказане, суд вважає, що звільнення керівника структурного підрозділу районної державної адміністрації не передбачає отримання попереднього погодження обласної державної адміністрації.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що відповідач при прийнятті оскаржуваного розпорядження від 13.01.2017 №07-К "Про звільнення ОСОБА_1." діяв в межах повноважень та в порядку, визначеному чинним законодавством, а тому підстави для її скасування відсутні.

Оскільки решта позовних вимог позивача є похідними від вищезазначеної позовної вимоги, в задоволенні яких позивачу відмовлено, то і вказані вимоги задоволенню також не підлягають.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов'язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Проте, позивачем не було доведено суду обґрунтованості позовних вимог, а також не спростовано доводів відповідача.

З огляду на зазначене та беручи до уваги достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що викладені у позовній заяві доводи позивача є не обґрунтованими, а його вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 6, 9, 14, 73-78, 90, 194, 205, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Щавінський В.Р.