Справа № 814/1003/17
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2018-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2018 р.м.ОдесаСправа № 814/1003/17

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Семенюк Г.В.

суддів: Шляхтицького О.І. , Потапчука В.О.

при секретаріПавлюк К.І.

за участю сторін:
Нац. поліціяЛяхова К.О., Сабіров Р.Ф., Панчошак О.Д. (довіреність)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Одеського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Національної поліції України та до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про стягнення грошового забезпечення, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Національної поліції України та до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про стягнення грошового забезпечення, мотивуючи його тим, що після поновлення на посаді під загрозою звільнення позивача змусили підписати рапорт про відрахування з його грошового забезпечення коштів у сумі 51883,16 грн. на виконання претензії Центрального районного центру зайнятості.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.

ОСОБА_6 не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції від 20 вересня 2017 року по справі № 814/1003/17 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_6 посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції не врахував, що Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України протиправно утримав з грошового забезпечення апелянта кошти у сумі 51883,16 грн.

Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України надав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що жодних доказів того, що рапорт підписано позивачем під тиском суду не надано, позивач навіть не зазначив, хто вчиняв тиск та яким чином.

Національна поліція України також надала відзив на апеляційну скаргу у якому вказала, що у разі одержання під тиском наказу щодо подання відповідного рапорту, ОСОБА_7 не мав права виконувати такий наказ, а повинен був повідомити рапортом керівництво Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про такий факт.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що з 1996 р. позивач проходив службу в органах внутрішніх справ, а в листопаді 2015 р. переведений до поліції та призначений на посаду заступника начальника управління внутрішньої безпеки в Миколаївській області.

01.04.2016 року наказом Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України № 42 о/с позивача звільнено зі служби в поліції.

Вказаний наказ оскаржений позивачем і постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.09.2016 р. по справі № 814/878/16 скасований (а. с. 14-18). Позивача поновлено на посаді заступника начальника управління внутрішньої безпеки в Миколаївській області та стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 89342,00 грн.

На виконання рішення суду наказом Національної поліції України від 02.02.2017 р. № 28 о/с позивача поновлено на службі в поліції (а. с. 19).

10.04.2017 року Центральний районний центр зайнятості м. Миколаєва направив Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України претензію про перерахування отриманої позивачем допомоги по безробіттю (а. с. 61-62). Як зазначено в претензії, позивач отримував допомогу по безробіттю з 11.05.2016 р. по 01.02.2017 р. Розмір виплаченої допомоги становить 51883,16 грн. (а. с. 63).

25.04.2017 року позивач подав до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України рапорт про перерахування вказаних коштів з його грошового забезпечення на рахунок центру зайнятості (а. с. 22). Перерахування коштів було здійснено на підставі платіжного доручення від 05.05.2017 р. № 275 (а. с. 65).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги та які можуть бути використані судом, зокрема те, що рапорт від 25.04.2017 року про перерахування коштів був підписаний позивачем під тиском, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Колегія суддів погоджується з означеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

На підставі ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2014 року №90 «Деякі питання державного управління у сфері зайнятості населення» установлено, що до внесення змін до Законів України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та «Про зайнятість населення» органи державної служби зайнятості продовжують виконувати завдання та функції у сфері зайнятості населення, трудової міграції та соціального захисту від безробіття, а також функції виконавчої дирекції Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття і фінансуються за рахунок і в межах коштів, передбачених у бюджеті Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття.

Жодних доказів того, що рапорт підписано позивачем під тиском, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано, позивач навіть не зазначив, хто вчиняв тиск та яким чином примушував до написання зазначеного рапорту.

Крім того, позивач в подальшому мав можливість відкликати рапорт, зафіксувавши факт подання іншого рапорту на ім'я начальника Департаменту з проханням попередній рапорт вважати недійсним та/або залишити без розгляду. Також, позивач не був позбавлений можливості вислати поштою або написавши рапорт про відкликання попереднього рапорту офіційно зареєструвати його у канцелярії (відділі кадрів, тощо).

Відповідно до п. 4 Дисциплінарного Статуту органів внутрішніх справ України, від 22.02.2006, № 3460-IV, який станом на момент виникнення спірних правовідносин відповідно до перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» розповсюджується на осіб, які проходять службу в поліції, у разі одержання наказу, який суперечить закону, підлеглий не повинен виконувати його, про що повинен негайно поінформувати начальника, який віддав наказ, а в разі підтвердження цього наказу - письмово поінформувати старшого прямого начальника.

Отже, у разі, якщо дійсно позивачу погрожували та давали неправомірний наказ щодо подання відповідного рапорту, він мав право не виконувати такий наказ та/або повідомити рапортом начальника Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про означене. Однак, ОСОБА_6 вказаним правом не скористався та доказів звернення з рапортом щодо незаконних наказів відносно нього суду також не надав.

Згідно з ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_6 про стягнення грошового забезпечення належним чином не обґрунтовані, не підтверджені наявними у справі матеріалами та задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, - залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року по справі № 814/1003/17, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст Постанови складено - 07 лютого 2018 року.

суддя-доповідач: Г.В. Семенюк
судді: В.О. Потапчук
О.І. Шляхтицький