Справа № 461/7379/17
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2018-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2018 рокуЛьвів№ 876/12679/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Святецького В.В.,

ОСОБА_1,

з участю секретаря судового засідання Чигер І.І.,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Галицького районного суду м. Львова від 05 грудня 2017 року (прийняту у м. Львові суддею 1-ї інстанції Радченком В.Є. о 16 год. 47 хв.) в адміністративній справі № 461/7379/17 за позовом ОСОБА_3 до Галицького відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання здійснити перерахунок, нарахування і виплату щорічної одноразової грошової допомоги,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Галицького районного суду м.Львова з позовом, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Галицького відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради (далі Галицький ВСЗ УСЗ ДГП Львівської міської ради) щодо нарахування йому щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, встановленому статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 р. № 3551-XII (далі Закон № 3551-XII), за 2017 рік;

- зобовязати Галицький ВСЗ УСЗ ДГП Львівської міської ради здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити йому щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2017 рік відповідно до статті 13 Закону № 3551-XII у розмірі семи мінімальних пенсій за віком, з урахуванням проведених виплат.

Позов обґрунтовував тим, що він є особою з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи та має право на пільги, передбачені статтею 13 Закону № 3551-XII, відповідно до якої щорічно до 5 травня особам з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи виплачується разова грошова допомога у розмірі семи мінімальних пенсій за віком. Проте, відповідач у 2017 році неправомірно виплатив йому таку грошову допомогу в меншому розмірі, ніж визначено цим Законом.

Постановою Галицького районного суду м.Львова від 05 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цією постановою, її оскаржив ОСОБА_3, який вважає, що оскаржувана постанова прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального права, а тому просить скасувати оскаржувану постанову і прийняти нову, якою позов задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовував тим, що він як особа з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи має право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 7 мінімальних заробітних плат, як передбачено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Крім того зазначав, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу уже існуючих прав і свобод.

У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просит її задовольнити із зазначених вище підстав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що ця апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 є особою з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи, що підтверджується копією посвідчення серії В-І № 001308 від 22.12.2016 р. та має право на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня.

Відповідно до листа Галицького ВСЗ УСЗ ДГП Львівської міської ради № від 17.07.2017 р. відповідач виплатив ОСОБА_3 за 2017 рік разову грошовому допомогу до 5 травня у розмірі 2700,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач, здійснюючи позивачеві нарахування та виплату одноразової допомоги до 5 травня, діяв відповідно до Закону України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», чинного з 1 січня 2015 року, та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2017 року № 233 «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», тобто діяв на підставі Закону.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними.

Виплата разової щорічної грошової допомоги урегульована статтею 13 Закону № 3551-XII, відповідно до якої щорічно до 5 травня особам з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи виплачується разова грошова допомога у розмірі семи мінімальних пенсій за віком.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» частину пяту статті 13 Закону № 3551-XII викладено в новій редакції, відповідно до якої щорічно до 5 травня особам з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 наведені зміни були визнані неконституційними.

Таким чином, починаючи з 22 травня 2008 року, відновлено дію частини пятої статті 13 Закону № 3551-XII, відповідно до якої розмір грошової допомоги особам з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи мав становити сім мінімальних пенсій за віком.

Разом з тим, 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VІІІ (далі Закон № 79-VІІІ), яким розділ VI Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, згідно із яким норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону № 3551-XII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообовязкового державного соціального страхування.

Визначаючи питання пріоритетності закону, який необхідно застосовувати до спірних правовідносин, колегія суддів виходить із Рішення Конституційного Суду України від 03.10.97 р. № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України, де зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є і те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Закон № 79-VІІІ був прийнятий пізніше за Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та не визнавався Конституційним Судом України таким, що не відповідає Конституції України.

Отже, виходячи з наведеного, до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Закону № 79-VІІІ.

Постановою Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2017 року № 233 «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (далі Постанова № 233) передбачено, що у 2017 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (далі грошова допомога), здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які розподіляють їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі районні органи соціального захисту населення).

Районні органи соціального захисту населення перераховують кошти через відділення звязку або установи банків на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, ? за місцем їх проживання) у таких розмірах: інвалідам війни ІII групи 2700 гривень.

Щодо доводів позивача про те, що конституційні права та свободи людини не можуть бути обмежені, крім випадків передбачених Конституцією України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 р. № 20-рп/2011 передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист.

Така позиція узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

У рішенні Конституційного суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп (у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному звязку з окремими положеннями Конституції України) вказано, що надання Верховною ОСОБА_4 України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, повязується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України.

З наведеного видно, що Кабінет Міністрів України наділений правом регулювати порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

В аспекті конституційного подання положення частини другої статті 95, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України та пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному звязку з положеннями статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 117 Конституції України треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність задоволення позовних вимог, оскільки відповідач правомірно здійснив позивачу нарахування та виплату разової грошової допомоги до 5 травня у 2017 році в розмірі, визначеному Постановою № 233.

За таких обставин, розглядаючи спір, місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції є законною, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Галицького районного суду м.Львова від 05 грудня 2017 року в адміністративній справі № 461/7379/17 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_6
Постанова в повному обсязі складена 07 лютого 2018 року.