Справа № 755/15444/17
Суддя: Гончарук В. П.
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Гончарука В.П.

за участі секретарів Краснової І.В., Юдицького К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики, Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м.Києві Державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат м.Києва про визнання дій протиправними та стягнення соціальної допомоги , -

учасники справи: позивач - ОСОБА_1;

представник позивача - ОСОБА_3;

представник Департаменту соціальної політики -Фізер Д.В.

представник Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат м.Києва - Степанець Н.Ю.

представник Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м.Києві Державної адміністрації в судове засідання не з»явився;

.В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася з позовом до Департаменту соціальної політики, Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві, Державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат м. Києва про визнання дій протиправними та стягнення соціальної допомоги. Просить суд визнати рішення Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м.Києві - незаконним та стягнути з Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат м. Києва на користь ОСОБА_1 допомогу при народженні дитини на загальну суму 20 000,00 грн.

Позивач мотивувала заявлені вимоги тим, що що вона у травні 2012 року оформила виплату допомоги при народженні дитини - ОСОБА_6, в Управлінні праці та соціального захисту населення м. Алчевськ Луганської області за зареєстрованим місцем проживання в м. Алчевськ Луганської області. Розмір допомоги складав в загальній сумі 50 000 грн. Вона отримала одноразову допомогу у сумі 10 000 грн. Далі отримувала щомісячну виплату допомоги при народженні дитини до червня 2014 року приблизно по 900 грн. щомісяця. Решта підлягала виплаті протягом наступних місяців.У зв'язку з бойовими діями на території Луганської області позивачка була вимушена разом із сім'єю виїхати із зони проведення антитерористичної операції у м. Київ.

На момент звернення до суду позивач перебуває на обліку, як внутрішньо переміщені особи.

До відповідача Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації позивач звернулась 30.06.2016 року за відновленням їй виплати допомоги при народженні другої дитини, як внутрішньо переміщеній особі.

17.03.2017р. позивачка отримала лист УПСЗН Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 17.03.2017 р. № 37/13-5696 із зазначенням про те, що їй відмовлено «в поновленні допомоги при народженні дитини ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2».

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник Департаменту соціальної політики -Фізер Д.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні з підстав викладених у письмових запереченнях долучених до матеріалів справи.

Представник Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат м.Києва - Степанець Н.Ю. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні з підстав викладених у письмових запереченнях долучених до матеріалів справи.

Представник Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві Державної адміністрації в судове засідання не з'явився, однак до суду надійшли письмові заперечення на позовну заяву, в яких просить суд розглядати справи без участі представника управління та відмовити в задоволенні позову.

Вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Віповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважен.

Судом встановлено, що позивач у травні 2012 року оформила виплату допомоги при народженні дитини - ОСОБА_6, в Управлінні праці та соціального захисту населення м. Алчевськ Луганської області за зареєстрованим місцем проживання в м. Алчевськ Луганської області, що підтверджується копіями матеріалів особової справи ОСОБА_1, щодо отримання соціальної допомоги при народженні дитини.

Розмір допомоги складав в загальній сумі 50 000 грн.

Вона отримала одноразову допомогу у сумі 10 000 грн. Далі отримувала щомісячну виплату допомоги при народженні дитини до червня 2014 року приблизно по 900 грн. щомісяця.

На момент звернення до суду позивач перебуває на обліку, як внутрішньо переміщені особи, що підтверджується довідкою.

До відповідача Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації позивач звернулась 30.06.2016 року за відновленням їй виплати допомоги при народженні другої дитини, як внутрішньо переміщеній особі.

17.03.2017р. позивачка отримала лист УПСЗН Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 17.03.2017 р. № 37/13-5696 із зазначенням про те, що їй відмовлено «в поновленні допомоги при народженні дитини ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2».

Звертаючись до суду з позовом про визнання рішення відповідача Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві Державної адміністрації незаконним та стягнення з Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат м. Києва на користь ОСОБА_1 допомогу при народженні дитини на загальну суму 20 000,00 грн, позивач посилається на те, що у зв'язку з бойовими діями на території Луганської області вона була вимушена виїхати із зони проведення антитерористичної операції до м. Києва. З 23 червня 2016 року вона перебуває на обліку, як внутрішньо переміщена особа.

Механізм призначення/відновлення внутрішньо переміщеним особам виплати пенсій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування встановлений Порядком призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016р. (далі - Порядок відновлення виплат ВПО). Згідно п 5 цього Порядку, для відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщена особа подає відповідну заяву до органу, що здійснює соціальні виплати на території, де зазначена особа перебуває на обліку за місцем її фактичного проживання/перебування. При цьому, будь-яких обмежень щодо строку подання заяв про відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам цим Порядком не встановлено. Відповідачем не було дотримано положень передбачених п.6 зазначеного Порядку стосовно виконання дій для відновлення соціальних виплат у строки вказані у документі.

З'ясовуючи дійсні обставини справи суд виходив із наступного.

Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно положень ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. при застосуванні

Статтями 3,5, 10, 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» передбачено право одного із батьків дитини на отримання допомоги при народженні дитини.

Відмовляючи позивачу у призначенні допомоги при народженні дитини відповідно до п. 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - Порядок № 1751) у зв'язку з тим, що звернення за поновленням допомоги надійшло пізніше, ніж через дванадцять календарних місяців після припинення виплати допомоги, відповідач залишив без уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України 'Про державну допомогу сім'ям з дітьми" громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно із ст. 10, частинами 7, 9 ст. 11 цього ж Закону передбачено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Що стосується посилання на п.13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року, згідно із яким виплата допомоги поновлюється у випадках, передбачених абзацами двадцятим - двадцять сьомим, двадцять дев'ятим і тридцятим цього пункту, у разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною (один з батьків дитини, опікун), звернулася протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою.

Тобто, вказаною нормою передбачені певні обмеження, які стосуються строку подання заяви про поновлення виплати допомоги

Разом з цим, вказані обмеження стосуються вичерпних підстав, з яких відбулось припинення виплати, про що вірно вказано судами

Крім того, п. 13 Порядку № 1751 передбачено, що виплата допомоги припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відмови отримувача допомоги від виховання дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання, крім дітей, які народилися під час перебування матері в слідчому ізоляторі або установі виконання покарань за умови перебування дитини разом з матір'ю; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; перебування отримувача допомоги у місцях позбавлення волі за рішенням суду; усиновлення дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування; смерті дитини; смерті отримувача допомоги; виникнення інших обставин.

Отже, зазначеними нормами визначено вичерпний перелік обставин припинення виплати допомоги.

Рішенням Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № З-рп/2016 визнаний таким, що не відповідає Конституції України(є неконституційним) абз. 7 ч. 9 ст. 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року № 2811-XIIз наступними змінами, згідно з яким виплата допомоги при народженні дитини припиняється «у разі виникнення інших обставин».

При цьому Конституційний суд України зазначив, що дискреційні повноваження органу державної влади щодо припинення виплати допомоги при народженні дитини мають бути однозначно визначені у Законі Натомість існування в ньому нечітко визначеного переліку підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини і наявність у органів соціального захисту населення таких дискреційних повноважень без визначення їх меж у Законі може призвести до порушення права особи на отримання допомоги при народженні дитини. Законодавче врегулювання підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини, передбачене в абз. 7 ч. 9 ст. 11 Закону, свідчить про недотримання принципу правової визначеності як елемента принципу верховенства права, гарантованого ч. 1 ст. 8 Основного Закону України.

Отже, припинення виплати допомоги позивачу відбулось не з підстав, передбачених цими нормами. Підставою для припинення виплати фактично стало те, що орган, де позивач отримувала допомогу, розташований в Луганській області. Тому, на позивача не розповсюджується строк подання заяви про поновлення виплати допомоги, передбачений п. 13 Порядку № 1751.

Конвенція ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року, визначає у статті 26, що Держави-учасниці визнають за кожною дитиною право користуватися благами соціального забезпечення, включаючи соціальне страхування, і вживають необхідних заходів щодо досягнення повного здійснення цього права згідно з національним законодавством. Відповідно до ст.З цієї Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Статтями 3,5, 10, 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» передбачено право одного із батьків дитини на отримання допомоги при народженні дитини.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

За таких обставин, викладені відповідачем обґрунтування відмови у відновленні виплати позивачу допомоги при народженні другої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 є протиправними.

Щодо вимоги позивача про стягнення з Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат м. Києва на користь ОСОБА_1 допомогу при народженні дитини на загальну суму 20 000,00 грн., суд дійшов висновку, що дана вимога задоволенню не підлягає, оскільки нарахування даних виплат здійснюється на підставі відомостей наданих Управлінням праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві.

Таким чином, як встановлено в судовому засіданні відповідач Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві таких відомостей Київському міському центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат м. Києва не надавав, що унеможливлює нарахування та виплату позивачу допомогу при народженні дитини.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. Згідно ч. 2 зазначеної статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Стаття 24 Конституції України гарантує рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.

З огляду на наведені обставини та вимоги Закону, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики, Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м.Києві Державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат м.Києва про визнання дій протиправними та стягнення соціальної допомоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року, ст.ст. 6,19,24,46 Конституції України, Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року, ст.ст. 2, 5-10, 77, 257-263, 242-243, 246, 295, 382 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики, Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м.Києві Державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат м.Києва про визнання дій протиправними та стягнення соціальної допомоги задовольнити частково

Визнати протиправним рішення Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м.Києві Державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_1.у призначенні соціальної допомоги.

В іншій частині задоволення позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського Апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення буде складено 8 лютого 2018 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач -ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1, тел.. НОМЕР_1

Відповідачі : Департамент соціальної політики, місце знаходження: м.Київ, пр.- т Комарова , буд.7; Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м.Києві Державної адміністрації, місце знаходження : м.Київ, вул.. Курнатовського , буд.7-а, корп..1 ; Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат м.Києва, місце знаходження: м.Київ, вул..Комарова, буд.7.

Суддя: