Справа № 754/3047/17
Суддя: Клочко І. В.
Дата ухвалення: 2018-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/82/18
Справа №754/3047/17
РІШЕННЯ

Іменем України

25 січня 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Клочко І.В.

при секретарі Шевчук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - ЛОУПФУ в м. Києві) про зобов'язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивує наступним.

Позивач ОСОБА_1 є громадянином України.

У 2000 році позивачу була призначена пенсія за віком, яка виплачувалась йому до виїзду за кордон. Стаж позивача складає приблизно 40 років, що підтверджується трудовою книжкою.

19.12.2000 року позивач виїхав з України на постійне місце проживання до Держави Ізраїль.

Починаючи з 2000 року виплату призначеної пенсії позивачу було припинено.

13.12.2016 року позивач ОСОБА_1 через представника звернувся до відповідача ЛОУПФУ в м. Києві із заявою про поновлення виплати пенсії.

Однак, листом відповідача ЛОУПФУ в м. Києві №21859/09/Л-1615 позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у поновленні виплати пенсії, з посиланням на відсутність міжнародного договору між Україною та Державою Ізраїль, а також на відсутність у ОСОБА_1 реєстрації на території України

Вважаючи відмову у поновленні виплати пенсії протиправною, позивач вимушений був звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Відповідно до позовних вимог, позивач просить суд зобов'язати ЛОУПФУ в м. Києві поновити пенсію за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 року, шляхом призначення її знову, відповідно до норм ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В судове засідання представник позивача не з'явився, подавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, відповідно до змісту якої позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник позивача в судове засідання не з'явилась, подавши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача ЛОУПФУ в м. Києві в судове засідання не з'явилась, подавши до суду заяву про розгляд справи без її участі.

За таких обставин суд вважав за можливе розглянути адміністративну справу за відсутності учасників справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась.

Дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступне.

Відповідно до копії пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 (а.с. 14), копії заяви про призначення пенсії від 24.07.2000 року, ОСОБА_1 призначено пенсію за віком згідно норм ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

З копії трудової книжки (а.с. 17-29) та копії протоколу Ватутінського РУСЗН №13854 від 24.07.2000 року вбачається, що загальний трудовий стаж позивача ОСОБА_1 складає 40 років 14 днів.

19.12.2000 року позивач виїхав з України до Держави Ізраїль на постійне місце проживання, що підтверджується копією посвідчення ОСОБА_1 (а.с. 32-34), у звязку з чим виплату призначеної позивачу пенсії було припинено у 2000 році.

Відповідно до норм законодавства пенсійні справи Ватутінське РУСЗН передало до УПФУ в Деснянському районі м. Києва, яке було реорганізовано в ЛОУПФУ в м. Києві.

13.12.2016 року позивач ОСОБА_1 через представника звернувся до відповідача ЛОУПФУ в м. Києві із заявою про поновлення виплати пенсії (а.с. 35-37).

Листом ЛОУПФУ в м. Києві від 23.12.2016 року №21859/09/Л-1615, ОСОБА_1 було відмовлено у поновленні виплати пенсії за віком, з посиланням на вимоги ст.ст. 49, 51 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до яких виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Крім того, під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Не погоджуючись із такими діями ЛОУПФУ в м. Києві, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав.

Згідно з ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Частиною першою ст. 55 Конституції України проголошено право кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч.1 ст. 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Стаття 22 Загальної декларації прав людини проголошує, що кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення і на здійснення необхідних для підтримання її гідності і для вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до вимог ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що з дня набрання законної сили Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена на підставі положень зазначеного Закону.

Зважаючи на те, що в межах строку позовної давності позивачем оскаржуються дії відповідача щодо відмови у поновленні виплати пенсії, яка знайшла своє вираження у листі-відповіді ЛОУПФУ у м. Києві від 23.12.2016 року №21859/09/Л-1615 на заяву позивача від 13.12.2016 року, суд критично ставиться до зазначеного в позовних вимогах періоду, з якого необхідно поновити виплату пенсії, оскільки виплата пенсії позивача підлягає поновленню саме з дня звернення позивача до відповідача із вказаною заявою, а не з дня ухвалення та набрання законної сили Рішенням № 25-рп/2009, як зазначено в позовній заяві.

Крім того, судом не приймається до уваги вимога позивача щодо поновлення виплати пенсії саме шляхом призначення її знову відповідно до ч.3 ст. 35 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки положення даної правової норми стосується поновлення раніше призначеної пенсії особі з інвалідністю, а не пенсії за віком.

Щодо вимоги позивача про компенсацію втрати частини доходів суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 46 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно з ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

При цьому, основною умовою для виплати громадянину компенсації ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 є порушенням встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії).

Суд не погоджується з даною вимогою позивача, оскільки з моменту припинення виплати пенсії пенсія не тільки не виплачувалась, але і не нараховувалась.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що визначення розміру пенсії не входить до компетенції суду, а проводиться пенсійними органами на підставі чинних нормативно-правових актів та з урахуванням матеріалів пенсійної справи.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок по доказуванню правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналізуючи положення наведеної процесуальної норми, виходячи із суті позовних вимог, під час розгляду даної категорії справ відповідачу належить довести правомірність своїх дій або бездіяльності.

Проаналізувавши та оцінивши обставини справи в їх сукупності через призму вищенаведених правових норм, дотримуючись вимог Основного Закону України, суд приходить до висновку про недоведеність відповідачем ЛОУПФУ в м. Києві правомірності своїх дій та часткову обґрунтованість вимог адміністративного позову ОСОБА_1

Згідно з вимогами п.1 ч.1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

На підставі викладеного та керуючись положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Загальної декларації прав людини, Конституції України, ст.ст. 6-11, 14, 77, 217, 241-246, 255, 293, 295, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009, з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, суд -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Каштанова, 6, м. Київ, ) поновити ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, Ізраїль, РНОКПП НОМЕР_2) виплату раніше призначеної пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" з 13 грудня 2016 року.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Звернути до негайного виконання рішення суду у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного адміністративного суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 07.02.2018 року.

Головуючий: