Справа № 425/2005/17
Суддя: Коваленко Д. С.
Дата ухвалення: 2018-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2018 року Провадження №2-а/425/3/18

Справа №425/2005/17

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого - судді Коваленка Д.С., секретар - Гайворонська І.В., розглянувши адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради, Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради в особі Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, про скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради, Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради в особі Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, та після зміни предмета позову просила: скасувати рішення від 19 квітня 2017 року № 13 Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, в частині відмови ОСОБА_1 у призначенні соціальної допомоги; скасувати рішення від 20 квітня 2017 року Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області «про відмову у наданні допомоги переміщеним особам на проживання» від 20 квітня 2017 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні допомоги переміщеним особам на проживання; зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області нарахувати та виплатити їй за період з 27 лютого 2017 року по 22 серпня 2017 року, щомісячну адресну допомогу на покриття витрат на проживання, в тому числі на сплату житлово-комунальних послуг, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505 "Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг".

У судове засідання призначене на 07 лютого 2018 року на 09 годину, для розгляду справи по суті, з'явились позивач та представник відповідача, сі судом за їх участі було проведено допит свідка, після чого була оголошена перерва. Однак після закінчення перерви, учасники справи подали письмові заяви, якими просили розглянути справу без їх участі.

Тому в силу положень частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі за текстом - КАС України), подальший розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, за наявними у справі матеріалами, а фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Позиція позивача, з урахуванням наданих нею пояснень полягала в тому, що у зв'язку із переїздом у місто Рубіжне, вона, її донька та сестра були взяті на облік Управлінням праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області, як внутрішньо переміщені особи та отримували щомісячну адресну допомогу на проживання, відповідно до Постанови Кабінету міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505. Однак у квітні 2017 року, їй було відмовлено у призначенні чергової виплати, як вона дізналась пізніше, у зв'язку із тим, що вона та члени її сім`ї за вказаним у заявах фактичним місцем проживання (про що був складений акт представником управління) не проживають, і такий висновок був підтриманий спочатку Комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, яка прийняла оскаржуване нею рішення, а потім і названим Управлінням, яке теж прийняло відповідне рішення. Але з таким висновком вона категорично не згодна через те, що у дні перевірки її дійсно не було вдома, оскільки у робочі дні вона цілий день знаходиться на роботі, сестра на навчанні, а її донька і бабуся, які постійно знаходяться вдома, дзвінків у двері не чули; письмових повідомлень їм ніхто не вручав та у дверях не залишав. Крім того, жоден з відповідачів не врахував пояснень її сусідки, яка не є заінтересованою особою, та підтверджувала факт їх місця проживання.

Позиція Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради, полягала в тому, що ОСОБА_1 з серпня 2015 року, у різному розмірі та на різний склад сім`ї отримувала щомісячну адресну допомогу, як внутрішньо переміщеним особам. Останнього разу, вона звернулась із заявою від 27 лютого 2017 року про призначення допомоги на наступний період та зазначила у цій заяві про відсутність змін, що впливають на призначення грошової допомоги, а також адресу, за якою вона та члени її сім'ї проживають: АДРЕСА_11. Однак 05 квітня 2017 року, відповідно до пункту 7 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365, за результатами здійснення перевірки достовірності зазначеної ОСОБА_2 інформації про фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи, про що складено акт, було встановлено, що в квартирі ніхто двері не відчинив; в дверях залишено повідомлення про необхідність з'явитись до управління. Але у зв'язку із неявкою ОСОБА_2 до управління у строк до 10 квітня 2017 року, інспектором залишено повторне повідомлення про явку до управління, і оскільки ніхто не прибув, було підготовлено і передано подання до комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам для вирішення питання про призначення соціальної допомоги ОСОБА_2. Рішенням цієї комісії від 19 квітня 2017 року № 13 позивачу було відмовлено у призначені допомоги. І на підставі цього рішення Управління праці прийняло рішення про відмову у наданні допомоги ОСОБА_1, про що 24 квітня 2017 року повідомлено позивача, шляхом надіслання на його адресу (АДРЕСА_1) письмового повідомлення, однак цей лист було повернуто до управління із відміткою «По даному адресу не проживает». Про факт свого не проживання за вказаною адресою позивач, у період з 27 лютого 2017 року по 22 травня 2017 року не повідомила управління. І тільки 22 травня 2017 року позивач та її сестра при поданні заяви про взяття на облік, вказали місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_12. За вказаною адресою було проведено перевірку і 30 серпня 2017 року було підтверджено проживання позивача та її сестри. На підставі чого управлінням, з урахуванням рішення комісії, було прийнято рішення про призначення допомоги на членів сім'ї позивача з 23 серпня 2017 року по 22 лютого 2018 року в сумі 1768 гривень щомісячно.

Позиція Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області була аналогічною, що і позиція Управління праці та соціального захисту населення.

Свідок ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, місце проживання:: АДРЕСА_2, пенсіонер) надала суду наступні показання: позивач являється її онукою. У 2016 році вона разом із сім'єю, в тому числі і ОСОБА_1, орендувала квартиру АДРЕСА_3. У квітні 2017 року після 10 числа, у зв'язку із наміром власниці квартири продати цю квартиру, вони всі переїхали до інших помешкань, вона переїхала за адресою: АДРЕСА_2, а її онука - у квартиру АДРЕСА_4. Але переїзд відбувався не за один день, це був триваючий процес. Під час проживання у квартирі по АДРЕСА_13 у часи роботи онуки ОСОБА_1, вона знаходилась вдома з правнучкою, але могла не на довго виходити з дому, але чи була вона вдома 5 та 10 квітня 2017 року, і у який саме час, не пам'ятає.

Свідок ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_4, проживає: АДРЕСА_14 домогосподарка) надала суду наступні показання: позивача знає, оскільки позивач проживала у сусідній квартирі на одному з нею поверху. ОСОБА_13 проживала у АДРЕСА_15, разом із сестрою, та дідусем, бабусею і донькою. На початку квітня 2017 року їй стало відомо, що власниця вказаної квартири збирається її продавати. Від сусідки (поверхом нижче) вона дізналась, що позивач вивозила свої речі із квартири, а потім з цієї квартири вивозила меблі і власниця квартири. І тільки після цього, вона це добре пам'ятає, у 20-х числах квітня 2017 року, вона повертаючись додому побачила, як у квартиру АДРЕСА_16 стукала в двері соціальний інспектор, якій вона повідомила, що за вказаною адресою вже ніхто не проживає та те, що позивач разом із сім'єю переїхала.

А суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини:

ОСОБА_1 02 лютого 2015 року звернулась до управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області із заявою про взяття її на облік, як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції. Адресою фактичного місце перебування вказувала АДРЕСА_5. На підставі цього звернення вона отримала довідку внутрішньо переміщеної особи та була взята на облік до Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області (а.с.41,42).

На підставі заяви ОСОБА_2, рішенням названого Управління від 11 листопада 2015 року, на доньку, їй було призначено допомогу, як переміщеній особі на проживання, у період з 12 серпня 2015 року по 11 лютого 2016 року у розмірі 884 гривні (а.с.44).

Рішенням цього ж Управління від 26 лютого 2016 року, виплату допомоги на доньку було продовжено на період з 25 лютого 2016 року по 24 серпня 2016 року у розмірі 884 гривні (а.с.46), а рішенням від 06 жовтня 2016 року, на період з 25 серпня 2016 року по 24 лютого 2017 року (а.с.48). При цьому на підставі заяви ОСОБА_2 від 12 січня 2017 року, з 01 лютого 2017 року по 24 лютого 2017 року за рішенням Управління, і на її рідну сестру (а.с.49,50).

Заявою від 27 лютого 2017 року, ОСОБА_2 повідомила Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області про відсутність змін, що впливають на призначення допомоги та просила призначити її на наступний шестимісячний строк. А адресою фактичного місця свого проживання та членів її сім`ї, вказала: АДРЕСА_6 (а.с.21,51).

Соціальним інспектором Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області 05 квітня 2017 року було складено акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї ОСОБА_5, за адресою: АДРЕСА_7 в якому зазначено, що 05 квітня 2017 року двері ніхто не відчинив, залишено повідомлення. Зі слів сусідки з квартири АДРЕСА_17 дійсно мешкають внутрішньо переміщені особи, імовірно доросла людина на роботі, ніхто не підійшов; 10 квітня 2017 року повторне повідомлення; 12 квітня 2017 року в УПСЗН ніхто не передзвонив, не підійшов (а.с.22,23).

Заступником директора Рубіжанського відділення відокремленого підрозділу „Регіональний центр професійної освіти Луганського національного університету імені Тараса Шевченка" ОСОБА_7 суду надано відомості про те, що ОСОБА_8, сестра ОСОБА_9, дійсно навчається у цьому відділенні на денній формі навчання з 10 жовтня 2016 року по 30 червня 2019 року (а.с.104).

За даними трудової книжки ОСОБА_2, у серпні 2016 року вона була прийнята на роботу продавця продовольчих товарів до фізичної особи - підприємця ОСОБА_10 (а.с.113), який надав довідку з підтвердження цих відомостей, а також відомості про те, що вона 05 квітня 2017 року та 10 квітня 2017 року, з 09 години по 20 годину знаходилась на робочому місці (а.с.111,112,124).

Разом з цим судом встановлено, що рішенням Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області №13 від 19 квітня 2017 року, серед іншого, у призначені допомоги ОСОБА_1 було відмовлено, на підставі даних акту обстеження матеріально-побутових умов її сім'ї, за адресою: АДРЕСА_7 та подання Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області (а.с.24,25,26,58-62,70-71,73).

Рішенням названого Управління від 20 квітня 2017 року, на підставі вказаного рішення комісії, у призначенні допомоги ОСОБА_1 було відмовлено (а.с.27).

Письмові повідомлення цього управління від 24 квітня 2017 року про відмову у наданні допомоги, було направлено ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_6, однак конверт з повідомленням, 29 квітня 2017 року був повернутий до управління із відміткою «По даному адресу не проживает» (а.с.28).

Двадцять другого травня 2017 року ОСОБА_2 разом із своєю донькою - ОСОБА_11 та сестрою - ОСОБА_8 звернулись до Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області, із заявами про взяття їх на облік, як внутрішньо переміщених осіб, з новою адресою проживання: АДРЕСА_18 (а.с.52-53,54-55,56-57).

Але 08 серпня 2017 року, не погоджуючись з рішенням Управління праці та рішенням комісії про відмову у призначенні їй щомісячної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, ОСОБА_2 подала позов до суду з проханням їх скасувати та зобов'язати Управління праці виплатити їй з лютого 2017 року суми допомоги (а.с.1-7).

А 23 серпня 2017 року, ОСОБА_2 була подана заява про з проханням призначити щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, на наступний шестимісячний строк (а.с.85).

На підставі цієї заяви, була здійснена перевірка фактичного місця її проживання, складено акт про це, і рішенням вказаної комісії №26 від 08 вересня 2017 року дозволено призначити їй соціальну допомогу, а рішенням названого управління від 12 вересня 2017 року ОСОБА_2, на двох членів її сім`ї, призначено щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, але тільки з 23 серпня 2017 року по 22 лютого 2018 року (а.с.86,88,89).

І, у зв'язку із цим, ОСОБА_2, подала заяву про зміну предмета позову, якою, як і раніше просила скасувати рішення відповідачем прийняті щодо неї, але зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області нарахувати та виплатити їй щомісячну адресну допомогу на покриття витрат на проживання, вже просила за період з 27 лютого 2017 року по 22 серпня 2017 року (а.с.116).

Таким чином, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачами виник публічно-правовий спір в межах якого позивач, як фізична особа, яка має статус внутрішньо переміщеної особи (а також статус уповноваженого представника сім`ї), вважає що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, порушив її право на отримання соціального захисту у вигляді права на отримання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг (надалі за текстом - щомісячна адресна допомога), на членів своєї сім`ї. А тому, оспорює рішення відповідачів, якими їй у отриманні такої допомоги було відмовлено та вважає належним способом захисту свого порушеного права зобов'язання відповідача нарахувати і виплатити названу допомогу за період з 27 лютого 2017 року по 22 серпня 2017 року.

Тож для вирішення спору, враховуючи визначені правовідносини, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:

Положеннями статті 46 Конституції України, громадянам гарантовано право на соціальний захист. А положеннями частини 1 статті 47 Основного Закону України визначено не тільки право кожного на житло, а й те, що держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

При цьому, з огляду на положення пункту 2 частини 1 статті 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України є одним з органів державної влади, який вживає заходів щодо забезпечення прав людини і громадянина.

На момент першого звернення позивача до відповідача із заявою про призначення їй щомісячної адресної допомоги на членів своєї сім`ї, підстави та строки призначення і виплати такої допомоги, а також її розмір були унормовані "Порядком надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №505 (надалі за текстом - Порядок №505).

І пунктом 2 цього Порядку №505 було передбачено, що грошова допомога надається громадянам України, які постійно проживають на території України і переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, або змушені були покинути своє постійне місце проживання в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, і перемістилися в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі - особа, яка переміщується), а також стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, структурних підрозділах з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням та виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців.

Разом з цим судом встановлено, що спір між сторонами виник при вирішенні відповідачами питання щодо призначення вказаної допомоги на наступний шестимісячний строк, після неодноразового продовження строку виплати допомоги позивачу раніше.

Пунктом 2 названого Порядку передбачено, що для призначення грошової допомоги на наступний шестимісячний строк уповноважений представник сім'ї подає до уповноваженого органу або установи уповноваженого банку (у випадку, передбаченому пунктом 5 цього Порядку) заяву, в якій повідомляє про відсутність змін, що впливають на призначення грошової допомоги, а також пред'являє довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб усіх членів сім'ї.

Положення цього пункту позивачем були дотримані, але із змісту заперечень відповідачів вбачається, що підставою для прийняття ними оскаржуваних рішень про відмову у призначення допомоги на наступний шестимісячний строк був встановлений соціальним інспектором факт відсутності позивача за фактичним місцем проживання, зазначеним у заяві про призначення адресної допомоги на наступний шестимісячний строк, доказом чого відповідачі вважали складений цим інспектором акт (а.с.34-40,58-62,70-71,90-92).

Дійсно, пунктом 10 Порядку №505 передбачено, що уповноважені органи мають право перевіряти достовірність документів, поданих для призначення грошової допомоги, а також здійснювати запити та безоплатно отримувати відомості від підприємств, установ та організацій усіх форм власності, необхідних для призначення грошової допомоги.

А згідно з пунктами 7 та 9? „Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", що затверджений постановою Кабінету Міністрів України №365 від 08 червня 2016 року (надалі за текстом - Порядок №365), це повноваження реалізується у тому числі структурними підрозділами з питань соціального захисту населення, які за власною ініціативою, протягом 15 робочих днів з дня отримання відповідної заяви внутрішньо переміщеної особи проводить перевірку достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи; і, у разі відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання представник цього структурного підрозділу робить відповідний запис в акті обстеження матеріально-побутових умов сім'ї та надає внутрішньо переміщеній особі письмове повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів з дати складення акта з'явитися до структурного підрозділу для проходження фізичної ідентифікації.

При цьому, відповідно до пунктів 10-13 цього ж Порядку №505, вказаний структурний підрозділ протягом трьох робочих днів з дня складення акта вносить на розгляд комісій з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам подання про призначення (відновлення) або про відмову в призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати; комісія розглядає подання протягом п'яти робочих днів з дня його отримання; а за результатами розгляду подання, з урахуванням акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї, комісія приймає рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати; комісія, може відмовити заявникові у призначенні (відновленні) такої виплати в разі його відсутності за фактичним місцем проживання/перебування, зазначеним у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати.

Отже, обидва відповідачі мали право прийняти рішення про відмову у призначенні позивачу щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, на наступний шестимісячний строк, але у випадку дійсної наявності факту відсутності позивача і членів його сім`ї за фактичним місцем проживання, зазначеним у заяві про призначення цієї виплати, а тому за адресою: АДРЕСА_8.

При цьому, не просто за наявності факту тимчасової відсутності, а факту саме не проживання за зазначеною в заяві адресою для отримання допомоги, бо метою надання названої допомоги є покриття витрат на проживання за конкретною адресою, і не проживання за нею, і зумовлює позбавлення цієї допомоги.

Також суд враховує, що на момент прийняття відповідачами рішень про відмову у призначенні позивачу названої допомоги, як доказ підтвердження факту відсутності позивача та членів його сім`ї за адресою, вказаною позивачем у заяві на призначення допомоги, був використаний акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 05 квітня 2017 року (а.с.22)

Але уважно оцінивши цей акт окремо, а також у сукупності з іншими доказами, у вигляді пояснень позивача, представника відповідача та показань свідків, суд вважає, що цей акт не містить достатніх та достовірних відомостей про факт відсутності (зокрема, не проживання) позивача та членів його сім`ї за адресою: АДРЕСА_8.

По-перше. Акт не містить будь-яких відомостей про те, у яку саме годину представник Управління праці та соціального захисту населення, який склав цей акт, приходив для здійснення перевірки проживання позивача та членів його сім`ї, за вказаною позивачем у відповідній заяві адресою; акт не містить жодних відомостей про те, яким способом, де саме і якого змісту та на чиє ім`я було залишено повідомлення 05 квітня 2017 року та 10 квітня 2017 року (суд не може прийняти як доказ змісту повідомлення, надані УПСЗН копії повідомлень, оскільки акт не містить жодних реквізитів, по яких можна було б їх співставити та ідентифікувати).

По-друге. Показання допитаних судом свідків повністю спростовують відомості, що вказані в акті; особливо, це стосується показань свідка ОСОБА_4, яка не являється родичем чи близькою особою позивача, і не має будь-якого відношення до відповідачів, а тому суд переконаний у їх достовірності, які між іншим узгоджуються з показаннями другого свідка, поясненнями позивача та документами, що є в матеріалах справи.

В силу положень частини 2 статті 3 Конституції України, права людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. При цьому, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Тому саме з таких міркувань і з урахуванням цієї норми права, а не тільки норм постанови Кабінету Міністрів України, обидва відповідачі повинні були і виходити, оскільки останні хоча і не являються органами держави, але у спірних правовідносинах виконували делеговане державою повноваження щодо забезпечення соціального захисту населення. А обставини справи встановлені судом, вказують на те, що відповідачі при прийнятті оскаржуваних позивачем рішень замість спрямування своєї діяльності на забезпечення права позивача на отримання допомоги, проявили звичайний формалізм, позаяк з формальних підстав дійшли висновку про не проживання позивача та членів його сім`ї за місцем проживання, що було вказано у заяві на отримання допомоги.

У цьому аспекті, суд також враховує, що обидва відповідачі є виконавчими органами міської ради, тобто органами місцевого самоврядування, які в силу положень частини 1 статті 4 Закону України „Про місцеве самоврядування в України" при прийнятті рішень повинні були дотриматись принципу гласності та права позивача на участь у процесі прийняття цих рішень, які стосувались його права на отримання допомоги, у призначенні якої йому було відмовлено, як складової частини принципу верховенства права, що згідно з частиною 1 статті 8 Конституції України визнається і діє в Україні, а також принципу гласності.

Тому з цих мотивів, і з огляду на те, що норми Конституції України є нормами прямої дії, суд не може прийняти як належні, аргументи відповідачів щодо відсутності законодавства, яке б зобов'язувало їх забезпечити реалізацію права позивача на участь у процесі їх рішень.

Надані позивачем суду докази, у вигляді документів з місця її роботи, документів з місця навчання її сестри та показання свідків є переконливими доказами того, що вона та члени її сім`ї реально змінили місце проживання за адресою: АДРЕСА_19, на інше місце проживання, зокрема за адресою: АДРЕСА_9. Але це відбулось не відразу, і вже після того, як було складено акт та прийняті оскаржувані позивачем рішення.

І відповідачі, внаслідок власної необачності, прийняли оскаржувані рішення не врахувавши викладених вище обставин, хоча могли і повинні були, якби запросили на комісію позивача.

Тут суд враховує, що обидва відповідачі мали і контактні дані позивача, і час для його виклику, навіть поштою. Порядок №365 у пункті 11 давав можливість комісії розглянути подання протягом п'яти робочих днів, а УПСЗН взагалі не була обмежена будь-яким строком.

Суд узяв до уваги відомості, що вказані в листі заступника Міністра соціальної політики Привалова О., від 25 квітня 2017 року №8746/0/2-17/22, на якій посилались відповідачі. Але його було видано після прийняття рішень відповідачами, він не носить характеру нормативно-правового акту, і він не забороняє викликати особу на засідання до тих органів, що приймають рішення про надання чи відмову у наданні допомоги.

Той факт, що відправлена позивачу (за адресою: АДРЕСА_8) копія повідомлення про відмову у наданні грошової допомоги була повернута з поміткою „за даною адресою не проживає", само по собі, не може підтверджувати те, що на момент складання акту та прийняття спірних рішень, позивач та члени її сім`ї не проживали за цією адресою. Його було відправлено вже після цих подій, а позивач перебував у процесі переїзду на нове місце проживання.

Те, що позивач та члени її сім`ї подали 22 травня 2017 року заяви про взяття на облік і вказали нову адресу місця свого проживання, об'єктивно не може вказувати на факт проживання ними до цієї дати за цією новою адресою, а вказує як раз на те, що вони виконали вимоги закону щодо повідомлення відповідача про зміну свого місця проживання та завершення процесу прибуття на нове місце проживання.

В силу положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

У справах щодо оскарження рішень суб'єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; добросовісно; розсудливо; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення (частина друга статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Тож враховуючи те, що наведеним вимогам оскаржувані позивачем рішення не відповідають з підстав та умов, викладених вище, суд вважає, що рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 13 від 19 квітня 2017 року, в частині відмови ОСОБА_1 у призначенні соціальної допомоги; рішення Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області «про відмову у наданні допомоги переміщеним особам на проживання» від 20 квітня 2017 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні допомоги переміщеним особам на проживання, дійсно являються неправомірними, а тому їх слід скасувати.

Як наслідок, позовні вимоги, у цій частині, підлягають задоволенню повністю.

Отже, оскільки право позивача на отримання соціального захисту, у вигляді права на отримання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг (надалі за текстом - щомісячна адресна допомога), на членів своєї сім`ї, було порушено і порушено саме відповідачами, воно підлягає судовому захисту.

При цьому, для повного захисту порушеного права позивача, відповідача: Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області, дійсно слід зобов'язати нарахувати та виплатити позивачу щомісячну адресну допомогу на покриття витрат на проживання, в тому числі на сплату житлово-комунальних послуг, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505 "Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг". Оскільки скасувавши рішення цього відповідача, останній повинен відновити порушене право позивача самостійно, але законодавство не встановлює порядок дій відповідача, на цей випадок.

До того ж, позивач правильно визначив і період (з 27 лютого 2017 року по 22 серпня 2017 року), за який відповідача слід зобов'язати нарахувати та виплатити названу допомогу. Позаяк, з 23 серпня 2017 року, відповідач вже сплачує позивачу, як уповноваженому представнику сім`ї означену допомогу, але документами, що є в матеріалах справи підтверджується, що позивач мав право на отримання такої допомоги і за період з 27 лютого 2017 року по 22 серпня 2017 року, однак з вини відповідач не отримував її.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

В силу положень частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тож оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, а судові витрати у вигляді судового збору, що здійснені позивачем документально підтверджені і складають 640 гривень (а.с.3), що на підставі підпункту 1 пункту 3 частини 2 статті 4, абзацу 2 частини 3 статті 6 Закону України „Про судовий збір" та частини 1 статті 7 Закону України „Про Державний бюджет України на 2017 рік" складає ставку судового збору за подання до суду однієї вимоги немайнового характеру, то цей судовий збір слід присудити до стягнення на користь позивача з відповідача: Управління праці та соціального захисту населення, за рахунок його бюджетних асигнувань в розмірі 640 гривень.

При цьому, суд врахував положення пункту 19 частини 1 статті 5 Закону України „Про судовий збір" якими на момент подання позову було передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються виконавчі органи міських рад, на які покладено завдання щодо вирішення питань соціального захисту населення.

Але констатує, що по перше, вказана норма права не звільняє такі органи від його компенсації у випадку ухвалення рішення на користь позивача, оскільки у цьому разі мова йде не про сплату судового збору, а про його розподіл, що вказаним законом взагалі не регулюється. Оскільки частиною 7 статті 6 Закону України „Про судовий збір" прямо передбачено, що розподіл судового збору між сторонами здійснюється відповідно до процесуального законодавства, яким серед іншого є і Кодекс адміністративного судочинства України.

А по-друге, на момент прийняття рішення судом, цієї норми права вже не існує.

До того ж, було б явно не справедливим, аби суд приймаючи рішення на користь позивача залишив би його без компенсації понесених ним судових витрат, внаслідок протиправного рішення відповідача.

Суд врахував і те, що у справі два відповідача, і позивач звернувся із позовними вимогами до обох відповідачів. І право оскаржити рішення комісії передбачено постановою КМУ окремо. Але зважаючи на те, що остаточно питання про відмову у призначенні позивачу грошової допомоги було прийнято саме Управлінням праці та соціального захисту населення, і з правової точки зору, саме рішення останнього безпосередньо вплинуло на право позивача, суд і вважає, що судовий збір слід стягнути саме з цього управління.

Отже, керуючись статтями 1-4,9,19-20,22,25,31,32,35,72-113,132,139,229,241-246,251,255,292-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради, Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради в особі Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, про скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Скасувати рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 13 від 19 квітня 2017 року, в частині відмови ОСОБА_1 у призначенні соціальної допомоги.

Скасувати рішення Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області «про відмову у наданні допомоги переміщеним особам на проживання» від 20 квітня 2017 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні допомоги переміщеним особам на проживання.

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області (ідентифікаційний код: 03196860; місцезнаходження: 93010, Луганська область, місто Рубіжне, вулиця Руденко, будинок 7) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_9; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1; зареєстроване місце проживання: 93200, АДРЕСА_10) за період з 27 лютого 2017 року по 22 серпня 2017 року, щомісячну адресну допомогу на покриття витрат на проживання, в тому числі на сплату житлово-комунальних послуг, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505 "Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг".

За рахунок бюджетних асигнувань Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області (ідентифікаційний код: 03196860; місцезнаходження: 93010, Луганська область, місто Рубіжне, вулиця Руденко, будинок 7) стягнути на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_9; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1; зареєстроване місце проживання: 93200, АДРЕСА_10) судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 16 лютого 2018 року.

Суддя - Д.С. Коваленко