Справа № 800/153/17
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2018-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2018 м. Київ П/9901/313/18 800/153/17
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - судді Мороз Л.Л.,

суддів: Берназюка Я.О., Бучик А.Ю., Гімона М.М., Гриціва М.І.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін адміністративну справу №800/153/17

за позовною заявою ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, третя особа - Вища кваліфікаційна комісія суддів України, про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

13 квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Вищого адміністративного суду України з позовом до Вищої ради правосуддя, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 23 березня 2017 року №596/0/15-17 в частині звільнення її з посади судді Луганського окружного адміністративного суду на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України;

- визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 30 березня 2017 року №661/0/15-17 про залишення без розгляду її заяви від 13 листопада 2014 року про звільнення за власним бажанням;

- змінити формулювання підстав її звільнення з «відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України», як зазначено у рішенні Вищої ради правосуддя від 23 березня 2017 року №596/0/15-17, на звільнення її з посади судді Луганського окружного адміністративного суду «відповідно до пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України, у відставку, згідно заяви від 13 листопада 2014 року».

Позов умотивований тим, що відповідачем порушено її конституційне право на вільне обрання праці, а під час вирішення питання про її звільнення Вища рада правосуддя діяла з порушенням положень Конституції України та Конвенції з прав людини.

Посилалася на те, що у квітні 2014 року на законодавчому рівні на території Луганської області було оголошено проведення антитерористичної операції, під час якої у м.Луганську, де був розташований Луганський окружний адміністративний суд, у травні 2014 року розпочалися бойові дії. У листопаді 2014 року місце знаходження Луганського окружного адміністративного суду на законодавчому рівні було визначено у м. Сєвєродонецьку, у зв'язку з чим суддям було повідомлено про необхідність 19 листопада 2014 року з'явитись до м. Сєвєродонецька на збори суддів та запропоновано написати заяви про згоду на продовження роботи за новим місцем знаходження установи. Оскільки позивач не була згодна на роботу за новим місцем знаходження суду, нею 13 листопада 2014 року було подано заяву про звільнення за власним бажанням, яка надійшла до Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ, Рада) 24 листопада 2014 року. Рішення про внесення подання до Верховної Ради України ВРЮ прийнято тільки 06 серпня 2015 року. Проте, 26 жовтня 2015 року листом Голови Верховної Ради України матеріали щодо звільнення суддів на підставі подань Вищої ради юстиції, в тому числі і стосовно неї були повернуті. На думку позивача, ВРЮ було порушено її конституційне право на вільний труд та право на звільнення за власним бажанням, а витребування з Верховної Ради України, у зв'язку з ініціюванням проведення перевірки щодо наявності дисциплінарного проступку, матеріалів щодо звільнення, є безпідставним.

Вказує, що 30 вересня 2016 року набув чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VІІІ, яким змінено порядок звільнення суддів, а 05 січня 2017 року - Закон України «Про Вищу раду правосуддя», та до відання Вищої ради правосуддя перейшли питання про звільнення суддів з посади. Однак, оскаржуване рішення про її звільнення на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України було прийнято Вищою радою правосуддя (далі також ВРП, Рада) 23 березня 2017 року та базується на поданні Вищої кваліфікаційної комісія суддів України (далі також ВККС, Комісія). Вказує, що спірне рішення не містить висновків щодо її відсутності на роботі саме без поважних причин, а доводи, викладені у поданні ВККС щодо вчинення дисциплінарного проступку, свідомого нехтування обов'язками судді, є необґрунтованими.

Позивач також зауважує, що до неї не можуть бути застосовані норми Закону України «Про очищення влади», оскільки неподання заяви не є порушенням вимог щодо несумісності, оскільки, на думку позивача, порушенням суддею вимог щодо несумісності з причин неподання заяви, передбаченої частиною першою статті 4 цього Закону, слід вважати таку його поведінку, коли суддя не подав зазначену заяву, але, перебуваючи на посаді судді, продовжує здійснювати правосуддя.

Зазначає позивач також і про порушення процедури розгляду ВРП питання про її звільнення, а саме формальне та упереджене ставлення відповідача до цього питання.

Враховуючи вищенаведене, позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 червня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи залучено ВККС.

У поданому відзиві на позовну заяву відповідач - Вища рада правосуддя в задоволенні позову просить відмовити. Зазначає, що позивачем не наведено обставин, які б свідчили про наявність, визначених частиною другою статті 57 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», підстав для скасування рішення. Вказує на обґрунтованість оскаржуваних рішення та ухвали.

З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

За правилами частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З матеріалів справи вбачається що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, Постановою Верховної Ради України від 18 вересня 2008 року №528-VІ обрана на посаду судді Луганського окружного адміністративного суду безстроково.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 23 березня 2017 року №596/0/15-17 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Луганського окружного адміністративного суду на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, оскільки встановлені ВККС України факти підтверджують, що дії судді підривають авторитет правосуддя, порочать звання судді та є беззаперечно істотним дисциплінарним проступком, що є несумісним зі статусом судді, а також свідчать про свідоме нехтування суддею обов'язаками судді, порушення морально-етичних принципів поведінки судді та вчинення ним дій, що порочать звання судді.

Судом встановлено, що підставою для прийняття оспорюваного рішення від 23 березня 2017 року №596/0/15-17 слугувало рішення ВККС України від 11 січня 2017 року №3/дп-17 про притягнення до дисциплінарної відповідальності, зокрема, судді Луганського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 та застосування до неї дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення з посади.

Так, у рішенні ВККС України від 11 січня 2017 року №3/дп-17 зазначено, що у листопаді 2015 року, квітні та серпні 2016 року до Комісії надійшли звернення Вищої ради юстиції, Голови Верховної Ради України Гройсмана В.Б., голови Луганського окружного адміністративного суду Чиркіна С.М. щодо поведінки суддів, зокрема, судді Луганського окружного адміністративного суду ОСОБА_1

Вища кваліфікаційна комісія суддів України за результатами розгляду дисциплінарних справ встановила, що Указом Президента України від 12 листопада 2014 року №866/2014 та Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №595 у зв'язку із проведенням антитерористичної операції змінено місце знаходження Луганського окружного адміністративного суд, який переміщено до м. Сєвєродонецька. Відповідно до повідомлень голови Луганського окружного адміністративного суду роботу суду було відновлено та суддям і працівникам апарату суду необхідно було прибути до міста Сєвєродонецька та приступити до роботи у строк до 20 листопада 2014 року. Усім суддям було направлено смс-повідомлення про необхідність явки 19 листопада 2014 року до міста Сєвєродонецька на збори суддів. Проте, судді, зокрема позивач, не надали заяви, що підтверджують згоду на переїзд до нового місця розташування Луганського окружного адміністративного суду, та з листопада 2014 року до теперішнього часу не приступили до виконання своїх службових обов'язків, до нового місця розташування суду не переїхали, правосуддя не здійснюють, на підтвердження чого головою Луганського окружного адміністративного суду надано копії актів про відсутність суддів на робочому місці, копії табелів обліку робочого часу та повідомлено, що суддями не подано відповідні заяви у строк, визначений пунктом 9 Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частиною 3 або 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року №563.

Враховуючи наведене, ВККС дійшла висновку, що суддями, щодо яких розглядається дисциплінарна справа, зокрема позивачем, вчинено умисні дії, що порочать звання судді та підривають авторитет правосуддя, та які утворюють склад дисциплінарного проступку, а також, враховуючи негативні наслідки, які настали у зв'язку із цим у виді підриву суспільної довіри до суду, Комісія застосувала до суддів, зокрема позивача, дисциплінарне стягнення у виді подання про її звільнення.

З оскаржуваного рішення ВРП від 23 березня 2017 року №596/0/15-17 вбачається, що встановлені Комісією факти підтверджують, що дії суддів підривають авторитет правосуддя, порочать звання судді та беззаперечно є істотним дисциплінарним проступком, що несумісний зі статусом судді, а також свідчать про свідоме нехтування, зокрема, суддею Луганського окружного адміністративного суду ОСОБА_1, обов'язками судді, порушення морально-етичних принципів поведінки судді та вчинення дій, що порочать звання судді.

З огляду на викладене, ВРП дійшла висновку, що з огляду на характер дисциплінарного проступку, його наслідки є підстави вважати, що застосування до суддів, зокрема ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення з посади є виправданим та відповідає принципу пропорційності. При цьому, обставини щодо неподання позивачем заяви про незастосування заборони, визначеної частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», Вищою радою правосуддя не досліджувались, оскільки, як вже було зазначено вище, підставою для застосування дисциплінарного стягнененя та звільнення з посади судді були встановлені обставини щодо вчинення позивачем умисних дій, що порочать звання судді та підривають авторитет правосуддя.

Крім того, ухвалою Вищої ради правосуддя від 30 березня 2017 року №661/0/15-17 залишено без розгляду заяву ОСОБА_1 про звільнення з посади судді Луганського окружного адміністративного суду за власним бажанням, з тих підстав, що на засіданні 23 березня 2017 року Вища рада правосуддя прийняла рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Луганського окружного адміністративного суду за вчинення істотного дисциплінарного проступку на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, а тому відповідно до пункту 15.7 Регламенту Вищої ради правосуддя заява є такою, що підлягає залишенню без розгляду.

Досліживши наявні в матеріалах справи докази, письмові пояснення сторін, суд дійшов висновку про обгрунтованість та законність оскаржуваних рішення та ухвали Вищої ради правосуддя з урахуванням такого.

Визначальним у розв'язанні даного спору є встановлення обставин щодо наявності в діях позивача дисциплінарного проступку.

Згідно статті 112 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України, а саме: підставами для звільнення судді є:

1) неспроможність виконувати повноваження за станом здоров'я;

2) порушення суддею вимог щодо несумісності;

3) вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді;

4) подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням;

5) незгода на переведення до іншого суду у разі ліквідації чи реорганізації суду, в якому суддя обіймає посаду;

6) порушення обов'язку підтвердити законність джерела походження майна.

Відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні;

3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що оспорюване рішення від 23 березня 2017 року №596/0/15-17 підписано усіма членами, які брали участь в його ухваленні, та містить мотиви його прийняття та визначені законом підстави для звільнення позивача з посади судді.

Крім того, через відсутність поштового зв'язку з тимчасово окупованою територією міста Луганська та Луганської області, позивач був повідомлений про дату та час засідання ВРП в порядку частини шостої статті 30 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» шляхом розміщення повідомлення на офіційному веб-сайті ВРП.

Наведене свідчить про відсутність протиправності дій Вищої ради правосуддя в частині прийняття рішення від 23 березня 2017 року №596/0/15-17 про звільнення позивача з посади судді Луганського окружного адміністративного суду на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Також суд встановив, що позивачем 13 листопада 2014 року було подано заяву про звільнення за власним бажанням, яка надійшла до Вищої ради юстиції 24 листопада 2014 року.

06 серпня 2015 року Вищою радою юстиції прийнято рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення позивача з посади судді Луганського окружного адміністративного суду у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Разом з тим, після направлення до Верховної Ради України зазначеного подання, до Вищої ради юстиції стала надходити інформація про те, що деякі судді, що знаходяться у районі проведення антитерористичної операції, обіймаючи штатні посади в судах України, не приступили до виконання своїх обов'язків у судах, до яких були прикріплені чи переведені, або після того, як суд відновив роботу на звільненій від терористів території чи за новою адресою.

Так, на підставі листа Голови Верховної Ради України щодо проведення додаткової перевірки суддів м. Луганська, Луганської області та апеляційного суду Луганської області, ВРЮ до ВККС України направлено лист для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності, зокрема позивача.

Рішенням ВККС України від 11 січня 2017 року № 3/дп-17 притягнуто ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення з посади.

Зокрема, ВККС України було встановлено, що Указом Президента України від 12 листопада 2014 року № 867/2014, у зв'язку із проведенням антитерористичної операції, було змінено місцезнаходження Луганського окружного адміністративного суду та переміщено його до міста Сєверодонецька Луганської області. Роботу зазначеного суду відновлено, а тому неявка на роботу протягом тривалого часу без поважних причин та невиконання позивачем своїх службових обов'язків, є порушенням присяги судді та такими діями, що підривають авторитет до правосуддя.

Статтею 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено права та обов'язки судді, зокрема, суддя зобов'язаний справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.

Відповідно до частини четвертої статті 116 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя здійснює свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення.

Відповідно до пункту 1 частини восьмої статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади застосовується у разі: вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.

Істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтування обов'язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, будь-який з таких фактів: суддя допустив поведінку, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду (пункт 1 частини 9 статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Пунктом 33 Висновку №18 (2015) Консультативної ради європейських суддів «Позиція судової влади та її відносини з іншими гілками державної влади в умовах сучасної демократії» визначено, що судді повинні поводитися доброчесно як під час виконання своїх функцій, так і в особистому житті, відповідати за свою поведінку, якщо це входить до загальноприйнятих норм.

Відповідно до пункту 8 Висновку №3 (2002) Консультативної ради європейських суддів повноваження, що надані суддям, тісно пов'язані з цінностями правосуддя, справедливості та свободи. Стандарти поведінки, які застосовуються до суддів, випливають з цих цінностей і є передумовами довіри до здійснення правосуддя.

Отже, положення міжнародних документів та законодавства України визначають, що суддя має дотримуватись високих стандартів поведінки та не вчиняти дій, які підривають авторитет правосуддя.

Згідно листів голови Луганського окружного адміністративного суду, копій актів про відсутність на робочому місці та копій табелів обліку використання робочого часу, які були досліджені ВККС, позивач з дня відновлення роботи суду і до цього часу, до виконання своїх службових обов'язків не приступив, до нового місця розташування суду не переїхав та, відповідно, правосуддя не здійснює. Хоча станом на час прийняття ВККС рішення від 11 січня 2017 року № 3/дп-17, позивач не був звільнений з посади та перебував у статусі діючого судді.

Разом з цим, подання позивачем заяви про його звільнення з посади судді за власним бажанням не звільняє останнього від покладених на нього обов'язків судді до ухвалення рішення про його звільнення.

Суд вважає, що в даному випадку не було порушено право позивача на повагу до приватного і сімейного життя, та не допущено будь-якої дискримінації при реалізації ним своїх прав та свобод.

Так, дисциплінарний проступок в результаті якого позивач звільнений з посади судді Луганського окружного адміністративного суду пов'язаний з його неявкою на роботу протягом тривалого часу без поважних причин та систематичним нехтуванням обов'язками судді.

Правом на переведення на посаду судді до суду на іншій території України позивач не скористався. При цьому, під час розгляду справи судом не встановлено, що проживання позивача на непідконтрольній органам влади території, і його робота в установі, яка була переведена на підконтрольну територію могла або становила реальну загрозу життю, здоров'ю та безпеці позивача чи членам його родини, так як жодних доказів, цим обставинам суду не надано.

З огляду на викладене, ВККС України встановлено факти, які підтверджують, що дії позивача підривають авторитет правосуддя, порочать звання судді та беззаперечно є істотним дисциплінарним проступком, що несумісний зі статусом судді, а також свідчать про свідоме нехтування суддею обов'язками судді, порушення морально-етичних принципів поведінки судді та вчинення ним дій, що порочать звання судді.

Зазначене Рішення ВККС України від 11 січня 2017 року № 3/дп-17 позивачем не оскаржувалось.

Проте, наведені вище обставини підтвердились і під час їх розгляду у ВРП, у зв'язку з чим було прийнято рішення про звільнення позивача з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Відповідно до пункту 15.7 Регламенту Вищої ради правосуддя, якщо на момент розгляду питання про звільнення судді Радою, суддя звільнений з посади або його повноваження припинені, заява (висновок, подання) залишається без розгляду.

З огляду на рішення ВРП від 23 березня 2017 року №596/0/15-17 та вимоги Регламенту, ухвала ВРП від 30 березня 2017 року №661/0/15-17 щодо залишення без розгляду заяви позивача про звільнення у відставку за власним бажанням, є правомірною, оскільки позивач звільнений за вчинення істотного дисциплінарного проступку.

Суд також зазначає, що відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про Вищу раду правосуддя" Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Частиною першої статті 26 цього Закону встановлено, що Вища рада правосуддя діє у пленарному складі, якщо інше не встановлено цим Законом.

Згідно з пунктом 5.1 Глави 5 Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженому рішенням Вищої ради правосуддя від 24 січня 2017 року №52/0/15-17, формою роботи Ради є засідання у пленарному складі.

Відповідно до пункту 9.2 Глави 9 рішення ухвалюється більшістю членів Ради, які беруть участь у засіданні Ради у пленарному складі чи її органу, якщо інше не визначено Законом.

30 вересня 2016 року набрали чинності зміни до Конституції України, внесені Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", а тому рішенням Вищої ради юстиції від 12 січня 2017 року №11/0/15-17 реорганізовано Вищу раду юстиції шляхом перетворення у Вищу раду правосуддя, а члени Вищої ради юстиції набули статусу членів Вищої ради правосуддя.

Судом встановлено, що на засіданні Ради 23 березня 2017 року були присутніми 17 її членів, 16 з яких проголосували за звільнення позивача з посади судді.

З наведеного вбачається, що рішення від 23 березня 2017 року №596/0/15-17 прийнято правомочним складом Ради.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог та відповідність оскаржуваних рішення Вищої ради правосуддя від 23 березня 2017 року №596/0/15-17 в частині звільнення позивача з посади судді Луганського окружного адміністративного суду та ухвали від 30 березня 2017 року №661/0/15-17 критеріям, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

За правилами статті 139 КАС понесені позивачем витрати у виді судового збору за подання цього позову відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 241-246, 262, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, третя особа - Вища кваліфікаційна комісія суддів України, про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії.

Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л.Л. Мороз

Судді Я.О. Берназюк

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон

М.І. Гриців