Справа № 672/1450/17
Суддя: Федорук І. М.
Дата ухвалення: 2018-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №672/1450/17
Провадження №2-а/672/1/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2018 р. м.Городок

Городоцький районний суд Хмельницької області в складі:

головуючої - судді Федорук І.М.,

за участю секретаря судового засідання Жиловської Т.В.,

позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2,

представників Городоцького об'єднаного УПФ України Шкробот М.Т., Повар Ж.В.,

представників третьої особи - Управління соціального захисту населення Городоцької РДА Гнап Л.Й.,Казьмирчука О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Городку справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Хмельницької області про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом про зобов'язання відповідача виплатити йому пенсію за період з лютого 2016 року по квітень 2017 року. В обґрунтування своїх вимог вказував, що з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації на території Луганської області змушений був покинути місце свого проживання - м.Краснодон Луганської області та перемістився на контрольовану територію України. В травні 2017 року був взятий на облік як внутрішньо переміщена особа за місцем перебування - АДРЕСА_2. Оскільки з лютого 2016 року по квітень 2017 року йому не було виплачено пенсію, звернувся до відповідача з заявою щодо виплати заборгованості з пенсії, однак листом від 21.09.2017 року йому було відмовлено, а тому звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою Городоцького районного суду від 22.12.2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління соціального захисту населення Городоцької районної державної адміністрації Хмельницької області.

В судовому засіданні позивач, його представник вимоги адміністративного позову підтримали, просили задовольнити.

Представники відповідача проти задоволення адміністративного позову заперечили, посилаючись на те, що відповідно атестата № 634 від 11.07.2017 року Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області позивачу не виплачено пенсію за період з 01.03.2016 року по 31.03.2017 року у зв'язку з припиненням виплати такої. Вважають, що це відбулось згідно вимог чинного законодавства. Крім того, на думку представника відповідача, оскільки пенсію ОСОБА_1 не виплачено іншим підрозділом ПФУ, то Городоцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Хмельницької області не повинно виплачувати таку заборгованість.

Представник третьої особи - Управління соціального захисту населення Городоцької РДА вважає, що вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки йому було правомірно припинено виплату пенсії за період з 01.03.2016 року по 31.03.2017 року у зв'язку з відсутністю за місцем обліку.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в вересні 2015 року перемістився з окупованої території України, та відповідно до довідки від 14.09.2015 року № позивача взято на облік як особу, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення та перебуває за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки від 07.02.2017 року № позивача взято на облік як особу, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення та перебуває за адресою: Луганська обл.., Марківський р-н, с.Сичівка, вул..Гагаріна, 16.

Згідно довідки від 26.05.2017 року № позивача взято на облік як особу, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення та перебуває за адресою: АДРЕСА_2.

З атестату № 634 на ОСОБА_1 Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України, котрий міститься в макеті пенсійної справи позивача, видно, що заборгованість за період з 01.03.2016 року по 31.03.2017 року не виплачувалась. Ці обставини підтверджуються також листом Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області № 2918/02.1-09 від 06.12.2017 року, наявного в матеріалах справи.

Ст. 8, ч. 3 ст. 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року, передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови та порядок пенсійного забезпечення.

Ст. 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Підстави для припинення виплати пенсії передбачені ч. 1 ст. 49 вказаного Закону, а саме: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Згідно п. 2 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (із змінами) від 15.04.2014 року, виплата пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території і не отримують пенсії та інших соціальних виплат від уповноважених органів Російської Федерації, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 8 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької і Луганської області, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства, особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 , пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють

такі виплати протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 року, зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

За приписами ст. 6 КАС України суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п. 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08.07.2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністрівським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати

практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Крім того, суд зазначає, що право вносити закони, вносити до них зміни належить виключно Верховній Раді України і не може передаватися іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

З огляду на вищевикладене, суд не може визнати обґрунтованими посилання представника відповідача на положення постанови Кабінету Міністрів України № 637 від 05.11.2014 року «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції , постанови Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 року «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», постанови Кабінету Міністрів України № 509 від 01.10.2014 року «Про облік внутрішньо переміщених осіб» , які не є законами, а тому ці підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Ч. 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, в порушення вказаної норми закону, не надано суду належних та достовірних доказів в підтвердження того, що припинення виплати пенсії відповідачу з 01.03.2016 року відбулось у спосіб, визначений законом, та що пенсія позивачу за період з 01.03.2016 року по 31.03.2017 року не виплачена відповідно на підставах, визначених законом. Крім того, суд вважає, що оскільки в макеті пенсійної справи ОСОБА_1 відсутні відомості про виплату останньому пенсії за квітень 2017 року, відповідачем будь-яких відомостей про виплату пенсії за цей період суду не надано, позовні вимоги в цій частині також є обґрунтованими.

Крім того, оскільки позивач на даний час перебуває на обліку як одержувач пенсії за віком в Городоцькому об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Хмельницької області, враховуючи положення ч. 1 ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" , суд приходить до висновку, що саме на останнього слід покласти обов'язок з виплати позивачу заборгованості з пенсії.

Таким чином, на підставі наведеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача здійснити виплату заборгованості з пенсії ОСОБА_1 за період з березня 2016 року по квітень 2017 року є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 в частині зобов'язання Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Хмельницької області здійснити виплату заборгованості з пенсії ОСОБА_1 за лютий 2016 року задоволенню не підлягають, оскільки з атестата № НОМЕР_1 на ОСОБА_1 Управління ПФУ в Червонозаводському районі м.Харкова, наявного в макеті пенсійної справи позивача, видно, що останньому було нараховано пенсію за даний місяць.

Крім того, оскільки позивач з вимогами щодо визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними не звертався, суд, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 9 КАС України щодо диспозитивності, позбавлений можливості вирішити дане питання, що, на думку суду, не є необхідним для ефективного захисту прав позивача.

П. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України передбачено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій з Державного бюджету України або позабюджетних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином суд приходить до висновку про необхідність звернення даного рішення до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8,19,22,64 Конституцією України, ст.ст.

4,5,8,47,49 Закону України ''Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування ", ст.. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 05.11.2014 року «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції , Постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 року «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», Постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01.10.2014 року «Про облік внутрішньо переміщених осіб» , ст. ст. 6, 73,74,77, 246 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов'язати Городоцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Хмельницької області здійснити виплату заборгованості з пенсії ОСОБА_1 за період з березня 2016 року по квітень 2017 року.

В частині позовних вимог щодо зобов'язання Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Хмельницької області здійснити виплату заборгованості з пенсії ОСОБА_1 за лютий 2016 року відмовити.

Рішення в межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 12.02.2018 р.

Суддя І.М.Федорук