Справа № 826/22526/15
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кобаля М.І.,

Суддів: Епель О.В., Карпушової О.В.

при секретарі: Кривді В.І.

за участю:

позивача: ОСОБА_3

представника відповідача

та третьої особи: Яцинюк Ю.В.

перекладачів: ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 вересня 2017 року у справі за адміністративним позовом громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Громадянка Демократичної Республіки Конго ОСОБА_3 (далі - Позивач) звернулася до суду із адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - Відповідач, ДМС України) в якому просила визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України № 08-15 від 07.09.2015 року та зобов'язати відповідача повторно розглянути питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до норм чинного законодавства України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 вересня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні вимог адміністративного позову в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши позивача, за участю перекладачів, та представника відповідача та третьої особи, які прибули у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, громадянка Демократичної Республіки Конго ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка міста Гома Демократичної Республіки Конго, неодружена, за національністю - конголезка, «мкунгу», за віросповіданням - християнка-католичка, 29.12.2012 року літаком легально прибула до України через Туреччину та 22.04.2013 року вперше звернулася до ГУ ДМС України в місті Києві із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

У вказаній заяві позивач зазначила, що через війну у Конго у зв'язку з політичними поглядами на її очах вбито батька, який очолював громадське об'єднання щодо боротьби з насильством, одночасно вбито рідного брата, а також зґвалтовано та вбито матір, її також хотіли вбити і сильно вдарили по голові, через що позивач вирішила терміново залишити країну, у якій почувається небезпечно, де її чекає смерть, просила врятувати та допомогти.

Під час розгляду заяви ГУ ДМС України в місті Києві із ОСОБА_3 проведено співбесіду, в ході якої позивач повідомила, що паспорт вона втратила, серед інших документів у наявності лише свідоцтво про народження.

28.11.2012 року приблизно 10 повстанців з руху «М23», знаючи, що батько є членом неофіційної організації захисту жертв зґвалтування, увірвалися в їхній будинок, почали ґвалтувати матір, а після того, як батько спробував її захистити, спочатку вистрілили йому в голову, потім вбили брата та вдарили її по голові, від чого вона втратила свідомість. До тями прийшла вдома у сусіда, який розповів, що вбито всю її родину. Через два тижні у місто приїхали журналісти, які в обмін на інтерв'ю допомогли оформити документи та візу та відправили її до України. В аеропорту позивач познайомилася з жінкою з Нігерії, яка надала їй тимчасовий притулок, знайшла земляка, який допоміг звернутися до органів міграційної служби. Повідомила також, що в Україні почувається у безпеці, додому повертатися не бажає, оскільки налякана та розуміє, що її переслідують як свідка вбивств.

Рішенням відповідача № 560-13 від 13 вересня 2013 року відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням, позивач оскаржила його до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.11.2013 року позов задоволено громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_3. Визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13 вересня 2013 року № 560-13, зобов'язано ДМС України розглянути повторно питання визнання громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку та строки, передбачені законодавством.

На виконання зазначеного судового рішення, ДМС України 29.12.2014 року зобов'язало ГУ ДМС України у місті Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

21.01.2015 року наказом ГУ ДМС України в місті Києві прийнято в оформлення документи позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14.04.2014 року з позивачем проведено співбесіду, складено відповідний протокол, та 23.04.2015 року відповідачем складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з недоведеністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

10.07 та 25.08.2015 року відповідачем складено додатки до висновку від 23.04.2015 року, у яких зазначено про відсутність підстав для висновку про наявність обґрунтованих побоювань заявниці стати жертвою переслідувань, оскільки їй не загрожує смертна кара чи застосування тортур, відсутні конкретні факти щодо особистого переслідування заявниці, а крім того з відкритої інформації вбачається, що ситуація в країні її громадянської належності змінилася на краще.

Рішенням ДМС України від 07.09.2015 року № 608-15 підтримано висновок ГУ ДМС України у місті Києві та відповідно до абзацу 5 ч.1 ст. 6 Закону, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, відсутні, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі по тексту - оскаржуване рішення).

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, позивач звернулася до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що враховуючи політичну ситуацію в Демократичній Республіці Конго, позивачем наведено достатні обставини, які змусили її прибути до України внаслідок реальної загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до неї тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового чи тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі по тексту - Закон № 3671)(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, п. 1 ст. 1 Закону № 3671 визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ст. 1 Закону № 3671, особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в України внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону № 3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в силу ч. 1 ст. 7 Закону № 3671, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжений уповноваженою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців (ч.ч. 1 та 2 ст. 9 Закону № 3671).

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності факті, повідомлених заявником або його законним представником.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, згідно ч. 8 ст. 9 Закону, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжності фактів стосовно особи, заява якої розглядається.

Таким чином, міграційний орган зобов'язаний розглянути заяву про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, для встановлення додаткової інформації, необхідної для оцінки достовірності повідомленого, провести з нею співбесіду та у разі виникнення сумнівів щодо такої достовірності, звернутися до відповідних органів для підтвердження або спростування наданих заявником відомостей.

Законом України «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18 березня 2004 року № 1629-ІV визначено, що метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу, є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається» від 29.04.2004 року, яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідувань. Для того, щоб вважатися біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання, яке є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

У Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25.06.2009 року № 1 наявна правова позиція, з якої вбачається, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на час вирішення заяви особи, яка звернулася до міграційного органу.

Як встановлено судом першої інстанції, оскаржуване рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ґрунтується, зокрема, на тому, що заявницею не пояснено та не підтверджено з яких причин повстанці увірвалися до її дому, чому причина залишення країни є політичною, не надано документів на підтвердження факту смерті членів її родини, що дає відповідачу підстави вважати, що заявниця не зазнавала жодних переслідувань, не отримувала погроз, не зазнавала переслідувань, жила спокійним життям, а її твердження про загрозу в країні громадянської належності є недоведеними, ґрунтуються виключно на заявах іноземки, а «деякі» носять суперечливий характер. Крім того, відповідачем зазначено, що ситуація в країні походження заявниці за час її відсутності змінилася на краще.

Водночас, як вбачається з матеріалів особової справи позивача, копії яких містяться у даній адміністративній справі, ОСОБА_3 повідомляє міграційну службу, що підставами для залишення країни громадянської належності є побоювання переслідувань як за політичними мотивами, так і за особистими, а саме: у країні продовжується війна, через політичні погляди батька вбито її родину, свідком чого вона стала, внаслідок чого її також можуть вбити.

Крім того, як встановлено судом в постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.11.2013 року у справі № 826/15165/13-а за позовом громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи: Головного управління ДМС України у місті Києві про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, існування угрупування «М23» в Демократичній Республіці Конго є загальновідомим, що підтверджується як доповіддю Генерального секретаря про Місію Організації Об'єднаних Націй «Об осуществлении Рамочного соглашения о мире, безопасности и сотрудничестве для Демократической Республики Конго и региона» від 24.09.2013 року, та і іншими офіційними та неофіційними джерелами Інтернет видань.

У пункті 8 розділу ІІ вказаної доповіді Генерального секретаря про Місію Організації Об'єднаних Націй зазначено: «…Резко увеличилось число случав сексуального насилия в отношении гражданского населения, совершаемых членами «М23». Кроме того, группы по наблюдению за защитой гражданского населения Управления Верховного комиссара Организации Объединенных Наций по делам беженцев зарегистрировали 705 случаев сексуального насилия, в том числе 619 изнасилований. Речь идет о существенном увеличении таких случаев…»

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, події щодо зґвалтування матері заявниці є можливими, а тому вбивство родини, про яке заявляє позивач під час усіх співбесід є також цілком ймовірним.

Позивач також повідомляє, що вищевказані обставини вона доповіла журналістам, які допомагали їй виїхати з країни приналежності, у відповідь на що спеціалістом міграційної служби у висновку зауважено, що заявницею не повідомлено з якої газети, телебачення, з якої країни були журналісти.

Тобто, враховуючи політичну ситуацію в Демократичній Республіці Конго, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з суб'єктивної сторони позивачем наведено достатні обставини, які змусили її прибути до України внаслідок реальної загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до неї тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Крім того, із загальнодоступних джерел, а також матеріалів, наданих позивачем до матеріалів справи, вбачається, що гуманітарна ситуація в Демократичній Республіці Конго залишається складною, що викликає стурбованість відносно захисту населення, яке масово переміщується з країни походження до інших, більш безпечних країн.

Також, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач надала аналогічні пояснення за допомогою перекладачів.

Таким чином, зазначені обставини дають колегії суддів апеляційної інстанції підстави для висновку, що повернувшись до країни громадянської належності - Демократичної Республіки Конго, ОСОБА_3 може стати жертвою військових дій, а отже, з об'єктивної сторони позивачем доведено реальність побоювань щодо повернення до країни приналежності.

Частиною 5 ст. 10 Закону № 3671 визначено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Прийняте ДМС України рішення на підставі висновку ГУ ДМС України у місті Києві від 07.09.2015 року № 608-15 є передчасним і не ґрунтується на повному дослідженні обставин справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, а саме: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, в даному випадку ДМС України, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірності своїх дій та не надано обґрунтованих доводів прийняття оскаржуваного рішення, відповідно до норм чинного законодавства.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 вересня 2017 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційну скаргу може бути подано безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 329 цього Кодексу - з дня складення постанови в повному обсязі.

Суддя-доповідач: М.І. Кобаль

Судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова