Справа № 242/5591/17
Суддя: Переясловська Ю. А.
Дата ухвалення: 2018-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 242/5591/17
Провадження № 2-а/242/34/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2018 року Селидівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Переясловської Ю.А., при секретарі Островерховому Д.С., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Селидовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання неправомірними дій протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду з адміністративним позовом до Селидовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії, в якому зазначив, що він є отримувачем пенсії за віком. Він також перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа. Перебуває на обліку як отримувач пенсії за віком в Селидовському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області. Однак з жовтня 2017 року і по даний час відповідач перестав виплачувати належну позивачу пенсію. Його звернення до відповідача про необхідність поновлення виплати пенсії відповідь, ігнорує. Позивач вважає дії відповідача щодо припинення виплати пенсії неправомірними, також неправомірною є бездіяльність щодо поновлення виплати пенсії з жовтня 2017 року, що є порушенням чинного законодавства України.

На підставі вищевикладеного, позивач просить суд визнати неправомірними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії за віком з жовтня 2017 року, визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо поновлення йому виплати пенсії за віком, зобов'язати відповідача поновити виплату належної йому пенсії з 01 жовтня 2017 року, забов'язати відповідача сплатити йому всі невиплачені суми пенсій з жовтня 2017 року, а також стягнути з відповідача на його користь сплачений ним судовий збір в розмірі 640 грн.

У зв'язку з набранням 15.12.2017 р. чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 р., на підставі п. п. 10 ч. 1 Перехідних положень КАС України, ч. 1 ст. 12, п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України, розгляд справи було здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представником відповідача до суду надано письмові заперечення на позовну заяву, згідно з якими ОСОБА_1 перебував на обліку в Селидовському ОУПФУ Донецької області та отримувала пенсію як внутрішньо переміщена особа за місцем фактичного проживання. Рішенням начальника УСЗН Селидівської міської ради довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи- ОСОБА_1 скасовано відповідно до ст.12 ЗУ "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб". Рішенням комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам вирішено припинити соціальні виплати позивачу. Згідно із рішенням комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам про скасування довідки та зняття з обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб, Селидовським ОУПФУ прийнято рішення про припинення виплати пенсії позивачу. Таким чином, пенсія позивачу нарахована та виплачена по вересень 2017 року включно. З жовтня 2017 року у зв'язку із викладеним вище, пенсія позивачу не нараховувалась. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Суд, перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, приходить до наступних висновків.

Позивач, ОСОБА_1, є отримувачем пенсії за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_4

ОСОБА_1 перебуває на обліку в УСЗН Селидівської міської ради як внутрішньо переміщена особа з 01 грудня 2017 року, що підтверджується копією довідки № НОМЕР_1 від 01 грудня 2017 року.

У частині 2 статті 77 КАС України зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідачем у наданих запереченнях на позов зазначено, що підставою припинення виплати пенсії позивачу стало скасування довідки про взяття позивача на облік як внутрішньо переміщеної особи. В обґрунтування своєї позиції відповідач посилається, зокрема, на п.п. 4, 5 п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 р. № 365, відповідно до якої соціальні виплати припиняються у разі скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та у разі отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Крім того, відповідач зазначив, що згідно із п.п. 18 п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування повторне призначення соціальних виплат ВПО у разі їх припинення відповідно до п.п. 4 п. 12 Порядку можливе лише через шість місяців після такого припинення і виконання всіх процедур, необхідних для їх призначення, передбачених законодавством.

Згідно статті 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Стаття 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно з ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі, за зазначеним в заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством, зокрема, в інших випадках, передбачених ч. 1 ст. 49 цього Закону.

Відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначаються принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Підстави для припинення виплати, пенсії передбачені частиною 1 статті 49 цього Закону, а саме: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у разі смерті пенсіонера; у разі недоотримання призначеної пенсії протягом шести місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Отже, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не передбачено такої підстави припинення виплати пенсії, як скасування довідки внутрішньо переміщеної особи та непідтвердження місця проживання особи.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Водночас, слід враховувати, що згідно із ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно із ст. 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24,27,28,29,40,47,51,52,55,56,57,58,59,60,61,62,63 Конституції України.

При цьому, пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13 червня 2007 року роз'яснено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Суд також звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

З вищенаведеного вбачається, що відповідач, припинивши виплату пенсії позивачу та не виплачуючи позивачу пенсію з жовтня 2017 року, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки можливість реалізації позивачем права на отримання пенсії, відповідно до вищенаведених правових норм, не може ставитись в залежність від місця проживання позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що припинення виплати позивачу раніше призначеної пенсії є безпідставним, а тому дії Селидовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо припинення виплати позивачу пенсії слід визнати протиправними, зобов'язати Селидовське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області відновити виплату позивачу пенсії з 01 жовтня 2017 року.

Крім того, суд враховує, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позивачем при поданні до суду адміністративного позову було сплачено судовий збір, суд стягує понесені позивачем судові витрати з відповідача. На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 77,90,139,242,244,245,246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Селидовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання неправомірними дій протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати неправомірними дії Селидовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, яке знаходиться за адресою: Донецька область, м.Селидове, вул. Героїв Праці, 6 () щодо припинення ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_2, ІПН НОМЕР_3, місце реєстрації АДРЕСА_1 зареєстроване місце перебування: АДРЕСА_2 ) виплати пенсії з жовтня 2017 року.

Зобов'язати Селидовське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_2, ІПН НОМЕР_3, місце реєстрації АДРЕСА_1 зареєстроване місце перебування: АДРЕСА_2 ) з 01 жовтня 2017 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Селидовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області () на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_2, ІПН НОМЕР_3, місце реєстрації АДРЕСА_1 зареєстроване місце перебування: АДРЕСА_2 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 (шістсот сорок) грн.

Допустити негайне виконання постанови суду у межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя