Справа № 815/6443/17
Суддя: Іванов Е. А.
Дата ухвалення: 2018-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2018 року м. Одеса Справа № 815/6443/17

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А. розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.09.2017 року № Ф-, рішення № НОМЕР_1 про застосування штрафних санкцій за до нарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 14.09.2017 року (із додатками), податкового повідомлення-рішення від 14.09.2017 року № НОМЕР_2 (із додатками), податкового повідомлення-рішення від 14.09.2017 року № НОМЕР_3 (із додатками), податкового повідомлення-рішення від 14.09.2017 року № НОМЕР_4 (із додатками), -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області у якому просить визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 14.09.2017р. №Ф- на суму 2767,60 грн., рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 14.09.2017р. (із додатком), яким донараховано 2767,60 грн. та штрафні санкції в розмірі 683,32 грн., податкове повідомлення рішення від 14.09.2017р. № (із додатками), яким визначено суму грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб, що спдачуються податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати 2264,40 грн., та штраф 1252,80 грн., податкове повідомлення-рішення від 14.09.2017р. № (із додатками), яким застосовані штрафні санкції за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються податковими агентами, із доходів платника податку у розмірі 510 грн., податкове повідомлення-рішення від 14.09.2017р. № (із додатками) яким визначена сума податкового зобовязання з військового збору у сумі 188,70 грн., та штраф 104,39 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що письмові пояснення надані особами під час перевірки перевіряючим не відповідають дійсності, та спростовуються письмовими цивільно-правовими договорами про надання послуг укладеними з вказаними особами.

А так як відносини між позивачем та особами, які надали письмові пояснення перевіряючим є цивільно-правовими, то на них не розповсюджується трудове законодавство, і обовязок щодо справляння податку на доходи фізичних осіб, єдиного внеску та військового збору виникне лише під час його розрахунку по цивільно-правовим договорам про надання послуг. Крім того у відповіді на відзив позивач вказує, що пояснення писались на бланку наданому перевіряючими з вже заздалегідь зазначеними словосполученнями, що змушувало осіб, які їх заповнювали використовувати наявний в них текст, а тому вважає вимогу та рішення необгрунтовими та просить їх скасувати.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 02.01.2018 року, у якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю з підстав того, що під час проведення перевірки від осіб, які працювали у позивача були отримані письмові пояснення з яких вбачається укладення з ними трудового договору, або проходження стажування при несвоєчасному поданні та не поданні позивачем відповідних повідомлень про прийняття даних працівників на роботу, та несплату відповідних податків та внесків з виплаченої їм в цей період заробітної плати, в звязку з чим прийняті оскаржувані рішення.

Ухвалою суду від 15 грудня 2017р. відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін та призначено судове засідання на 29.01.2018р.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про можливість розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши докази суд встановив наступні обставини та відповідні правовідносини.

Відповідно до наказу Головного управління ДФС в Одеській області №3458 від 10.08.2017р. перевіряючими на підставі направлення на перевірку в період з 10.08.2017р. по 19.08.2017р. проведена фактична перевірка фізичної особи підприємця ОСОБА_1 за адресою: м. Одеса, вул. Лівітана, буд. 86 ресторан «Tairov», щодо дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудових договорів, оформлення трудових відносин з працівниками за період з 17.01.2015р. по дату завершення перевірки, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 17.01.2015р. по дату завершення перевірки.

За результатами перевірки перевіряючими 21.08.2017р. складений акт, яким встановлені порушення позивачем п.п.168.1.1, п.п.168.1.2., п.п.168.1.4., п.168.1., ст.168 Податкового кодексу України, що призвело до заниженння податку на доходи фізичних осіб; порушення вимог п.п.51.1 ст.51 ПК України; п.6.2 ст.6, п.7.1 ст.7 Закону України №2464; порушення п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України що призвело звниження зобов'язань по сплаті військового збору; ст.24 Кодексу законів про працю України, та вимог Постанови КМУ від 17.06.2016р. в частині неподання до органів ДФСУ повідомлення про прийняття працівника на роботу.

З вказаним актом позивач не погодився, та подав до відповідача письмові заперечення, на які отримав відповідь №5213/Н/15-32-13-06-06 від 11.09.2017р. про залишення заперечень без задоволення (а.с.23).

За висновками акта ГУ ДФС в Одеській області складена вимога про сплату позивачем боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 14.09.2017р. №Ф- на суму 2767,60 грн. (а.с.26), Рішення № про застосування до позивача штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 14.09.2017р. в розмірі 683,32 грн. (а.с.27), податкове повідомлення рішення від 14.09.2017р. №, яким визначено суму грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати 2264,40 грн, та штраф 1252,80 грн. (а.с.33), податкове повідомлення-рішення від 14.09.2017р. №, яким застосовані штрафні санкції за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються податковими агентами, із доходів платника податку у розмірі 510 грн. (а.с.31), податкове повідомлення-рішення від 14.09.2017р. №, яким визначена сума податкового зобовязання з військового збору у сумі 188,70 грн., та штраф 104,39 грн. (а.с.29).

Як встановлено судом позивач використовує у своєї діяльності діяльність ресторанів, нежитлове приміщення розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Левітана буд.86 у якому під час перевірки 10.08.2017р. перевіряючими були отримані від працюючих там осіб: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 письмові пояснення на бланках наданих перевіряючими.

Судом встановлено, що всі оскаржувані рішення та вимога прийняті за порушення які були виявлені під час отримання пояснень від ОСОБА_4 та ОСОБА_5

ОСОБА_5 в своїх поясненнях написав, що стажирується у позивача на посаді кондитера з 04.07.2017р. та його заробітна плата на місяць складає 4000 грн., за графіком роботи поіменно з 16 по 22 годину, та з ним укладався трудовий договір, та заборгованість з виплати заробітної плати відсутня, виплачується двічі на місяць.

На спростування цього позивачем був наданий перевіряючим договір з ОСОБА_5, від 07.08.2018р. №40/13-4а згідно умов якого останній (Виконавець) зобовязується надати Замовнику послуги в обсязі на умовах і в строк передбачений договором, а Замовник (позивач), зобов'язується прийняти та оплатити надані послуги, якими згідно п.1.2.1 Договору є приготування кондитерських виробів та десертів у вільному асортименті із наявних у Замовника харчових продуктів - 20 шт.

У п.4.1. Договору встановлено, що вартість послуг передбачених п.1.2 договору складає 4000 грн..

Згідно п.1.3 виконавець не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку Замовника. Строк дії договору згідно п.6.1. договору - один місяць

ОСОБА_4 в своїх поясненнях написав, що працює у позивача на посаді повара з кінця квітня 2017р. та його заробітна плата на місяць становить 3300 грн. за графіком работи - 3/3 з 11 до 23 години, та з ним укладався трудовий договір та трудова книжка передана позивачу, тоді як позивач стверджує, що він працює з 20.06.2017р. за трудовим договором №6 (а.с.35).

Щодо ОСОБА_4, то зауваження у перевіряючих виникли з приводу зазначення у пояснювальній ОСОБА_4, що він працює у позивача з кінця квітня 2017р., тоді як трудовий договір №6 укладений 20.06.2017р. (а.с.35).

Спірні правовідносини регулюються наступними джерелами права.

Відповідно до ст..43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Нормативним актом який регулює трудові відносини всіх працівників є Кодекс законів про працю України (надалі КЗпП).

КЗпП та інші акти законодавства України, прийняті відповідно до нього регулюють трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст..21 КЗпП трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно частини 1 статті 23 Кодексу законів про працю України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Відповідно до частини 1 статті 24 Кодексу законів про працю України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Статтею 628 Цивільного Кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 901 Цивільного Кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відтак, цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: сторонами на виконання певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Суд зазначає, що основною ознакою, що відрізняє цивільні (підрядні) відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Тому, цивільно-правові договори застосовуються, як правило, для виконання разової конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів і у разі досягнення цієї мети, договір вважається виконаним і дія його припиняється.

Особа, яка працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємця (підприємства). Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Згідно ч. 3 ст. 24 КЗпП працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що позивач після ознайомлення з актом перевірки не подав відповідачу додатково документів, що спростовують письмові пояснення працівників надані ними під час перевірки.

Згідно ст. 26 КЗпП при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.

В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю, тому при прийняті на стажування ОСОБА_5 позивач повинен був не тільки сплачувати йому заробітну плату не менш мінімального розміру, а й відповідно подати відповідні дані щодо цього у податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків відповідно до вимог ст.51 ПК України, що зроблено не було.

Суд відхиляє аргумент позивача, щодо відсутності аналогічних зауважень до нього з боку Головного управління Держпраці в Одеській області під час проведення перевірки позивача у період з 19.09.2017 року за ініціативою відповідача, так як з наданого акту цієї перевірки не вбачається, що працівниками Головного управління Держпраці в Одеській області досліджувались ті ж самі договори та отримувались аналогічні пояснення від працюючих.

Щодо аргументів позивача, з приводу використання перевіряючими для отримання пояснень заздалегідь роздрукованих бланків пояснювальних з надрукованими в них певним текстом, а саме : «працюю у:», «на посаді», «графік роботи», «моя заробітна плата на місяць складає» «час роботи», «періодичність виплати заробітної плати», «місце отримання заробітної плати», то суд не погоджується, що зазначення опитуваними особами займаної посади, зазначення в рядку «графік роботи»- режиму та часу роботи з якого по якій, та дані, що «трудова книжка передана позивачу» є помилкою заповнення бланку через його текст, так як ці дані не можуть трактуватися двояко через привязку до тексту бланка, а свідчить, про те, що особи підкорюються трудовому розпорядку та виникли відносини, що регулюються трудовим законодавством.

Крім того, суд вважає, що цивільно-правовий договір з ОСОБА_5, був складений формально для приховування фактичного працевлаштування за трудовим договором вказаної особи, виходячи з його змісту, а саме приготування кондитерських виробів та десертів без зазначення яких саме, у будь який час, та з наявних у позивача харчових продуктів, тобто без врахування потреб та замовлення відвідуючих цей заклад, часу зберігання готового виробу (тому що в договорах не вказано про виготовлення полуфабрикатів), необхідності здійснення калькуляції блюда, включення до меню, обмеженням складу блюда наявністю продуктів у позивача, не визначення ціни кожної категорії виготовлених на свій розсуд виробу (а під цю категорію може включатися як одно печиво, так й складні торти та ін.), що унеможливлює здійснення розрахунку в разі неприйняття його за актом, чи не виготовлення у визначеному обсязі.

Згідно п.п. 14.1.48 Податкового кодексу України заробітна плата для цілей розділу IV цього Кодексу - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв'язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Відповідно до п.п. 14.1.180 ПКУ податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або не грошовій формі) зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Згідно п.п.168.1.1 ст.168 ПКУ податковий агент, який виплачує оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Згідно п.п.164.2.1 п.164.2 ст.164 ПКУ до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

Згідно п.п.164.2.6. ПКУ до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються оподатковуваний дохід (прибуток), не включений до розрахунку загальних оподатковуваних доходів минулих податкових періодів та самостійно виявлений у звітному періоді платником податку або нарахований контролюючим органом згідно із цим Кодексом.

Згідно п.164.6 ст.164 ПКУ під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов'язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності.

Згідно п.167.1 ст.167 ПКУ ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Проте як встановлено, судом відповідач під час розрахунку податку на доходи фізичних осіб у Податковому повідомленні рішенні № від 14.09.2017р. врахував роботу ОСОБА_4 як за повний місяць квітень 2017р. (а.с.34), та сума склала 594 грн., тоді як з пояснень наданих останнім вбачається, що він працює з кінця квітня, що виключає роботу з початку місяця, та без уточнення конкретної дати застосування у розрахунку повного місяця квітня є необґрунтованим, а тому в цій частині слід задовольнити позов та сума донарахування податку на доходи фізичних осіб підлягає зменшенню та відповідно сума штрафу (25%) підлягає зменшенню на 148 грн..

Платниками єдиного внеску відповідно до абзацу третього пункту 1 частини першої статті 4 із Закону України № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» є: фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців).

Згідно п.1 ч.1 ст.7 Закону України №2464 єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Частиною 5 статті 8 Закону України №2464 встановлено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Тому не сплата позивачем єдиного внеску з доходу виплаченого ОСОБА_4, та ОСОБА_5 в період їх роботи з 01 травня 2017р. по 19.06.2017р. та з 04.07.2017р. по 31.07.2017р. відповідно порушує вказані норми законодавства, а рішення відповідача про донарахування єдиного внеску обґрунтоване.

Проте у розрахунку відповідача до вимоги про сплату боргу №Ф-, щодо з єдиного внеску за ОСОБА_4 міститься сума 726 грн. за весь місяць квітень 2017р., що є необґрунтованим, так як суд раніше вже встановив, що ОСОБА_4 написав, що працює з кінця квітня, а тому в цій частині слід задовольнити позов та сума донарахування єдиного внеску підлягає зменшенню.

Під час прийняття оскаржуваного Рішення № від 14.09.2017р. відповідач застосовував норми пункту 3 частини 11 ст.25 Закону України №2464, яким за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску застосував штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Разом з тим, до суми штрафу - 683,32 грн. включена сума 290,40 грн., як штраф у розмірі 40% за заниження суми єдиного внеску, що підлягав сплаті за квітень 2017р. в розмірі 726 грн., щодо якої суд дійшов раніше висновку необґрунтованості нарахування, а тому в цій частині дане рішення є також необґрунтованим та протиправним, а тому підлягає частковому скасуванню.

З урахуванням встановлених судом обставин, суд вважає, що відповідач мав право на донарахування суми військового збору виходячи з наступного.

Платниками військового збору пунктом 162.1. ст..162 ПКУ України визначена фізична особа-резидент, яка отримує доходи як з джерел їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Згідно п.164.2 ПКУ до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту); суми винагород та інших виплат, нарахованих (виплачених) платнику податку відповідно до умов цивільно-правового договору.

Відповідно до п.п.171.1 ПКУ роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку є особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати.

Таким чином позивач під час виплати заробітної плати ОСОБА_4, та ОСОБА_5 в період їх роботи з 01 травня 2017р. по 19.06.2017р. та з 04.07.2017р. по 31.07.2017р. відповідно без сплати військового збору порушив вказані приписи, а тому відповідач правомірно донарахував суму військового збору, крім суми 49,5 грн. за квітень 2017р. стосовно виплати ОСОБА_4 через неврахування того, що останній працевлаштувався до позивача у кінці квітня, та точна дата не встановлена відповідачем.

Крім того, через виключення судом з розрахунку фінансової санкції по військовому збору за квітень суми 49,50 грн., то відповідно підлягає перерахунку й решта сум за травень 49,50 грн. х25%= 12,36 грн.; за червень 29,70 грн. х50%=14,85 грн.; за липень 60 грн. х 75% = 45грн. відповідно до приписів абз.1 п.127.1 ст.127ПК України.

Пункт 119.2 ст.119 ПКУ встановлює, що за неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також суми отриманої оплати від фізичних осіб за товари (роботи, послуги), якщо такі недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов'язань платника податку та/або до зміни платника податку до винної особи застосовується штраф у розмірі 510 гривень.

Тому податкове повідомлення-рішення № від 14.09.2017р. відповідача, яким до позивача застосований штраф у розмірі 510грн. є обґрунтованим та законним, так як сторонами визнається, що за ОСОБА_4, та ОСОБА_5 дані у податковому розрахунку сум доходу нарахованого (сплаченого) на користь платників податку і сум отриманого з них податку за 2 квартал 2017р. позивачем в обов'язковій щомісячній звітності не зазначались.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 1 ст. 73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд враховує, чи прийняті вони з використанням повноважень та спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискредитації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь яким несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на зазначене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до положень ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволення позовних вимог.

Керуючись ст..ст.9, 241-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу зі сплати єдиного внеску від 14.09.2017р. №Ф- в частині суми 726 грн.

Визнати протиправним та скасувати Рішення № про застосування штрафних санкцій від 14.09.2017р. в частині суми 290,40 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення № від 14.09.2017р. в частині суми грошового зобовязання за податковим зобовязанням з військового збору у сумі 49,50 грн., та штрафу 32,18 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 14.09.2017р. в частині суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб що сплачуються податковими агентами 594 грн., та суми штрафу 148 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державної фіскальної служби в Одеській області (місцезанаходження: м.Одеса, вул. Семінарська буд. 5 ) за рахунок бюджетніх асигнувань на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер НОМЕР_5 місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) витрати по сплаті судового збору у розмірі 151,55 грн. сплачених за квитанцією №14545407 від 12.12.2017р. (оригінал знаходиться в матеріалах справи).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Е.А.Іванов

.