Справа № П/811/3509/15
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2018-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
УХВАЛА

07.02.2018 Київ К/9901/10877/18 П/811/3509/15

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г., розглянувши заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 24 жовтня 2017 року в адміністративній справі за його позовом до прокуратури Кіровоградської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

13 грудня 2017 року на розгляд Верховного Суду України надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 24 жовтня 2017 року у справі № П/811/3509/15 з підстав, встановлених пунктами 1 та 4 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року; далі - КАС України).

За змістом пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) Верховний Суд України діє у межах своїх повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом у складі, визначеному цим Законом.

Відповідно до положень пункту 11 частини другої статті 46, пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII Пленум Верховного Суду постановою від 30 листопада 2017 року № 2 визначив, що днем початку роботи Верховного Суду є 15 грудня 2017 року. З цієї дати набрав чинності й Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, яким, зокрема, Кодекс адміністративного судочинства України від 6 липня 2005 року № 2747-IV викладено у новій редакції.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень КАС України (у редакції цього Кодексу, викладеній згідно із Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 Перехідних положень КАС України (у редакції цього Кодексу, викладеній згідно із Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII) заяви і скарги, зазначені в підпунктах 1, 3 - 6 цього пункту, передаються відповідно до Касаційного адміністративного суду, Великої Палати Верховного Суду за розпорядженням керівника апарату суду, до якого подані такі заяви і скарги, протягом тридцяти днів з дня набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених вище вимог підпунктів 1, 7 пункту 1 Перехідних положень КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) керівник апарату Верховного Суду України розпорядженням від 11 січня 2018 року № 17/0/19-18 передав, з-поміж інших, заяву з матеріалами у справі № П/811/3509/15 до Касаційного адміністративного суду.

Заява з матеріалами у справі № П/811/3509/15 зареєстрована у Касаційному адміністративному суді 29 січня 2017 року і за наслідками автоматизованого розподілу передана на розгляд судді-доповідачу Білоусу О.В.

У зв'язку з описаними вище подіями розгляд заяви ОСОБА_1 надалі здійснюватиме Касаційний адміністративний суд, однак за правилами адміністративного судочинства, які діяли до набрання чинності Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до прокуратури Кіровоградської області (далі - Прокуратура) в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 14 грудня 2015 року № 742к (далі - спірний наказ), поновити його на посаді прокурора Кіровоградської місцевої прокуратури, зарахувати до стажу роботи в органах прокуратури період вимушеного прогулу починаючи з 14 грудня 2015 року та по час вирішення спору, стягнути з Прокуратури на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 14 грудня 2015 року по час вирішення спору і моральну шкоду у розмірі 50000 гривень.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано спірний наказ, поновлено позивача на посаді прокурора Кіровоградської місцевої прокуратури з 14 грудня 2015 року, стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 грудня 2015 року по 14 березня 2016 року, а також моральну шкоду у розмірі 3000 гривень.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24 жовтня 2017 року постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2016 року скасовано, а рішення суду першої інстанції залишено в силі.

Не погодившись із цією ухвалою, ОСОБА_1 13 грудня 2017 року звернувся із заявою про її перегляд Верховним Судом України з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 237 КАС України

У заяві ОСОБА_1 посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції у подібних правовідносинах положень статей 40, 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та порушення норм матеріального права, що призвело до ухвалення Вищим адміністративним судом України незаконного судового рішення з питань, передбачених статтею 171-1 КАС України.

На обґрунтування заяви додано копії ухвал Вищого адміністративного суду України від 22 жовтня 2014 року (№ К/9991/81697/12), від 19 листопада 2014 року (№ К/800/38612/14), від 27 листопада 2014 року (№ К/9991/71853/12), які, на думку заявника, підтверджують неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах та копію постанови Верховного Суду України від 10 березня 2015 року на підтвердження невідповідності оскаржуваного судового рішення викладеним у цій постанові висновкам.

Проте аналіз оскаржуваного судового рішення та рішень суду касаційної інстанції, на які посилається заявник, не дає підстав для висновку про наявність неоднакового застосування судом норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Так, в оскаржуваному рішенні касаційний суд, дійшов висновку про те, що оскільки Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VІІ) та Порядком проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, затвердженим наказом Генеральної прокуратури України від 20 липня 2015 року № 98 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31 липня 2015 року за № 928/27373; далі - Порядок) визначено умови призначення прокурора на посаду в реорганізовану місцеву прокуратуру успішне проходження тестування та подача заяви про прийняття участі у конкурсі на заміщення посади прокурора місцевої прокуратури, то в даному випадку питання щодо права позивача на спірну посаду прокурора має невід'ємний зв'язок із конкурсом та відповідним балом, отриманим в межах процедури такого.

Суди встановили, що за результатами тестування позивач набрав 71 бал і посів 52 місце у рейтинговому списку Кіровоградської місцевої прокуратури Кіровоградської області.

Після реорганізації на підставі наказу Генерального прокурора України районної прокуратури, в якій працював позивач, у новоствореній Кіровоградській місцевій прокуратурі передбачено 40 посад прокурорів, які були укомплектовані згідно одержаного підсумкового балу кандидата (від вищого до нижчого) та кількості штатних одиниць у місцевій прокуратурі.

Позивач подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури у встановлений законом строк, однак вакантні посади, які він міг би обіймати, були відсутні у зв'язку з призначенням на них осіб, які набрали вищий рейтинговий бал порівняно з позивачем, і відповідно, дії Прокуратури в частині прийняття наказу про звільнення з посади є правомірними.

Водночас в рішеннях, наданих для порівняння, касаційний суд вирішував спори за позовами фізичних осіб до податкових, митних органів про поновлення на посаді, правовідносини в яких не регулюються Законом № 1697-VІІ та Порядком.

У заяві ОСОБА_1 посилається на те, що в рішеннях, які, на його думку, підтверджують неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, міститься висновок про те, що у випадку коли ліквідовується один структурний підрозділ юридичної особи публічного права із створенням іншого, на який покладено такі ж функції, і у складі якого є така ж посада, яку займала звільнена особа, таке звільнення відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України вважається безпідставним. Проте, такий висновок стосується правовідносин, в яких для залишення на публічній службі, внаслідок реорганізації та скорочення чисельності працівників не було передбачено додаткової умови, на зразок, успішного проходження тестування.

Крім того, ухвала від 17 грудня 2014 року (№ К/9991/29989/12) не можна вважати такою, що дає передбачені пунктом 1 частини першої статті 237 КАС України підстави для допуску справи до провадження та перегляду її Верховним Судом, оскільки цим рішенням не вирішено спір по суті, а скасовано рішення судів попередніх інстанцій та направлено справу на новий розгляд з огляду на наявність неповноти встановлення обставин справи, а відтак, ухвала не містять висновків щодо правомірності застосування норм матеріального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що правовідносини, які виникли у справі, судове рішення в якій оскаржується, не є подібними до правовідносин у справах, копії судових рішень в яких додано до заяви.

Не суперечить оскаржуване судове рішення й викладеним у постанові Верховного Суду України висновкам, оскільки в ньому відсутня правова позиція щодо застосування норм КЗпП України з урахуванням вимог спеціального Закону № 1697-VІІ та Порядку.

ОСОБА_1 також посилається на невідповідність судового рішення, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» висновку щодо застосування норм матеріального права.

Проте зазначена постанова не є судовим рішенням, а тому заявник не вправі посилатися на неї як на підставу для перегляду.

Крім того, посилання позивача на норму пункту 4 частини першої статті 237 КАС України, якою передбачено перегляд судових рішень з підстав порушення норм матеріального права, що призвело до ухвалення Вищим адміністративним судом України незаконного судового рішення з питань, передбачених статтею 171-1 КАС України не може братися судом до уваги, оскільки вказаною нормою визначено особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів. Ухвала Вищого адміністративного суду України від 24 жовтня 2017 року, про перегляд якої ставить питання ОСОБА_1, не прийнята в порядку та за правилами статті 171-КАС України.

Як убачається із самої заяви, наведені в ній доводи щодо помилковості висновків касаційного суду у цій справі фактично зводяться до правової оцінки обставин у справі та дослідження доказів, перевірка правильності встановлення яких не входить до компетенції Верховного Суду.

Зазначене дає підстави для висновку про необґрунтованість поданої ОСОБА_1 заяви.

Керуючись статтями 235-240 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у допуску справи за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Кіровоградської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди до провадження Верховного Суду для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 24 жовтня 2017 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В.Білоус

Судді І.Л.Желтобрюх

Т.Г.Стрелець