Справа № 812/1821/17
Суддя: С.В. Борзаниця
Дата ухвалення: 2018-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

29 січня 2018 рокуСєвєродонецькСправа № 812/1821/17

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Борзаниці С.В.,

при секретарі судового засідання: Лященку А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Сєвєродонецьку адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Луганській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 02.11.2017, -

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі за текстом - Позивач, ФОП ОСОБА_1) до Головного управління ДФС у Луганській області (далі за текстом - Відповідач, ГУ ДФС у Луганській області), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 02.11.2017 про збільшення суми грошового зобов'язання з податків та зборів, в тому числі з податку на доходи фізичних осіб на суму 236915,09 грн., 165528,04 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами), 49999,55 грн. пені, а всього на суму 452442,68 грн. (далі - ППР № від 02.11.2017, оскаржуване ППР).

В обґрунтування заявлених вимог посилається на таке.

На адресу Позивача, який зареєстрований та здійснює господарську діяльність у м. Сєвєродонецьку Луганської області, надійшло оскаржуване ППР, яке прийнято на підставі акта Головного управління ДФС у Луганській області №279/12-32-13-14/НОМЕР_1 від 29.09.2017 про результати документальної планової невиїзної перевірки Позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства України (далі - Акт перевірки).

Статтею 3 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 2 вересня 2014 року № 1669-VII (далі - Закон № 1669) (Мораторій на проведення перевірок органами і посадовими особами, уповноваженими законами здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності) органам і посадовим особам, уповноваженим законами здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності, у період та на території проведення антитерористичної операції тимчасово забороняється проведення планових та позапланових перевірок суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність у зоні проведення антитерористичної операції, крім позапланових перевірок суб'єктів господарювання, що відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України критеріїв оцінки ступеня ризику від провадження господарської діяльності віднесені до суб'єктів господарювання з високим ступенем ризику.

Таким чином, провівши планову перевірку Позивача, який здійснює діяльність у зоні проведення антитерористичної операції, Відповідач порушив не лише норми Закону № 1669, а й положення ст. ст. 8, 19 Конституції України, оскільки вказаними нормами Конституції встановлено, що державний орган повинен діяти у спосіб, передбачений Конституцією та Законами.

В Акті перевірки в якості основного доказу порушення порядку заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи, що є підставою, на думку ревізорів, дія зменшення задекларованих витрат та нарахування сум податків встановлено порушення порядку ведення книги обліку доходів та витрат (далі - Книга ОДВ) у зв'язку з неповним відображенням первинних документів. Проте, як зазначено у самому акті (п. 1.13 Акту), перевіряючим Позивачем були надані і перевірені суцільним порядком всі документи, у тому числі і первині, які підтверджують витрати.

Таким чином, враховуючи положення ст. 177 ПКУ щодо документальності підтвердження витрат, відсутність відображення або неповне відображення таких витрат у книзі ОДВ, не може бути підставою для їх неврахування при перевірці.

Щодо порушень ведення Книги ОДВ, то законодавством України передбачена лише адміністративна відповідальність за це правопорушення, встановлена ст. 164-1 КУпАП.

Щодо висновків Акту перевірки стосовно зменшення сум витрат на суму витрат, які не оплачені станом на 01.01.2017, то з ними погодитися не можна, оскільки Податковий кодекс не містить обов'язкових норм щодо моменту виникнення витрат тільки в момент їх оплати, тобто "касовим методом". Навпаки, відповідно ч. 7 ст. 4 Закону України «Про бухгалтерський облік» доходи і витрати відображаються в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності в момент їх виникнення, незалежно від дати надходження або сплати грошових коштів. Пункт 17.1.3. ст. 17 ПКУ встановлює право платника податків обирати самостійно, якщо інше не встановлено цим Кодексом, метод ведення обліку доходів і витрат.

Щодо неможливості включення до складу витрат на ремонт та поліпшення основних засобів (придбання запасних частин, технічне обслуговування і ремонти автомобілів), то з цим також не можна погодитись, оскільки ці витрати повністю узгоджуються та відповідають вимогам ст. 177 ПКУ, оскільки пов'язані з ремонтом та експлуатацією майна в процесі господарської діяльності.

Стосовно висновку щодо неправомірності включення до складу витрат на відрядження на підставі відсутності касових документів про видачу готівкових коштів під звіт особам на відрядження зазначено таке.

Порядок ведення касових операцій встановлюється постановою Національного банку України № 637 від 15.12.2004 р. "Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні". Відповідно до зазначеного Положення, касові операції - операції підприємств (підприємців) між гобою та з фізичними особами, що пов'язані з прийманням і видачею готівки під час проведення розрахунків через касу з відображенням них операцій у відповідних книгах обліку; книга обліку - касова книга, книга обліку доходів і витрат, книга обліку виданих та прийнятих старшим касиром грошей або книга обліку розрахункових операцій. Пунктом 4.2. зазначеного Положення встановлено обов'язок ведення касової книги лише підприємствами. Для оприбутковування готівки замість касової книги ФОП використовує Книгу обліку доходів і витрат.

Щодо обов'язковості оформлення готівкових операцій за допомогою прибуткових і видаткових касових ордерів, то відповідно до глави 3 вище зазначеного Положення такий обов'язок встановлений тільки для юридичних осіб. Зазначене підтверджується й Національнім банком України у листах від 30.10.2006 р. №25-113/2453-11507 і від 22.11.2005 р. №11-113/3961- 11591.

Щодо застосування будь-якого іншого регістру для обліку руху готівки (видача під звіт на відрядження, на закупівлю тощо), законодавство не встановлює їх обов'язковість для ФОП.

Щодо ліміту каси, то відповідно до ч. 2 п. 2.7. зазначеного Положення банкам і підприємцям ліміт каси та строки здавання готівкової виручки (готівки) не встановлюється. Главою 5 означеного Положення встановлюються ліміти та строки здавання виручки лише для підприємств.

Щодо висновків про зменшення витрат на придбання паливно-мастильних матеріалів та їх списання (Меrcedes Веnz III СDІ та ЗАЗ 110557 «Таврія») зазначено таке.

Відповідно до ст. 827 Цивільного кодексу України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Відповідно до ч. 4 ст. 828 ЦКУ договір позички транспортного засобу (крім наземних самохідних транспортних засобів), в якому хоча б однією стороною є фізична особа, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 1 Закону України 'Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що наземні транспортні засоби - пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у відповідних підрозділах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України дай тимчасовою користування, зареєстровані в інших країнах.

Підпунктом "ь" статті 1 Європейської угоди, що стосується праці екіпажів транспортних засобів, здійснюючих міжнародні автомобільні перевезення (дата приєднання України -07.09.2005 р.) встановлено, що під «автомобілем» мається на увазі будь-який самохідний транспортний засіб, що використовується для перевезення на дорогах людей або вантажів або буксирування дорогами транспортних засобів, що використовуються для перевезення людей або вантажів; цей термін не включає сільськогосподарські трактори.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Таким чином, всі автомобілі (і вантажні, і легкові) належать до самохідних транспортних засобів, а, отже, договір позички таких транспортних засобів не потребує обов'язкового нотаріального посвідчення.

Щодо використовування зазначених вище автомобілів не за заявленим видом діяльності "вантажний автомобільний транспорт", то тут взагалі не зрозуміло, яким чином податковий орган дійшов до такого висновку, оскільки відповідно до технічних характеристик та технічних паспортів Mercedes Веnz III СDІ є ватажним (вантажно-пасажирським), а ЗАЗ 110557 "Таврія" - загальний вантажний пікап.

Щодо отримання додаткових благ його довіреною особою ОСОБА_3, яка діяла на підставі виданої довіреності, засвідченої нотаріально приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Кізімою В.В.

Відповідно до ст. 237 ЦКУ представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, не від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та. з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 238 ЦКУ представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Статтею 239 ЦКУ встановлено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Отже, він має довірену особу, яка діє за його дорученням та відповідно до наданої ним довіреності, що здійснює розрахункові - касові операції з його банківськім рахунком від його імені.

Представник Позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник Відповідача заперечував проти позову, виходячи з такого.

Щодо посилань позивача на норми Закону №1669.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулюються Податковим кодексом. Пунктом 5.2 статті 5 ПКУ визначено співвідношення податкового законодавства з іншими законодавчими актами та встановлено, що у разі, якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилами та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення Кодексу.

У зв'язку з тим, що Закон №877 (зі змінами, внесеними Законом №1726) врегульовує відносини, пов'язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, та не регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, здійснення валютного та митного контролю, а також відповідно до пункту 5.2 статті 5 Кодексу, передбачені частиною п'ятою статті 2 Закону №877 норми можуть бути виконані органами ДФС лише в порядку, встановленому Кодексом.

Отже, дія статті 3 Закону № 1669 не поширюється на здійснення контролю органами ДФС, тому їх дії не суперечать цьому Закону.

Відбір фізичних осіб-підприємців до плану-графіку для проведення документальних планових перевірок платників податків проводиться за критеріями ризиків згідно з вимогами III розділу Порядку формування плану-графіка проведення документальних планових перевірок платників податків, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 02 червня 2015 року №524, у тому числі за даними інформаційних систем ДФС.

Також, згідно з викладеною у постанові від 24.12.2010 по справі №21-25а10 правовою позицією Верховного Суду України, платник податку, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки щодо нього, має захищати свої права шляхом недопуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до податкової перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється податковим органом.

Тобто, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе.

Щодо правомірності винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення повідомляють наступне.

Проведеною перевіркою при встановленні порушень ведення операцій з готівкою (пп. 2.9.2 п. 2.9 акта перевірки) встановлено заниження бази оподаткування доходу у вигляді додаткового блага, отриманого довіреною особою платника податків протягом 2016 року на загальну суму 1316194,96 грн., детальний перелік яких наведений у додатках до №5 та №6 до акту перевірки. З вказаного доходу у вигляді додаткового блага протягом перевіреного періоду податок на доходи фізичних осіб не нарахований, не утриманий та не був сплачений (перерахований) до бюджету.

Відповідно до п.п. 14.1.47 п. 14.1 ст. 14 ПКУ, додаткові блага - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов'язаний з виконанням обов'язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV Кодексу).

Оскільки отримані готівкові кошти з банку довіреною особою платника податків у відповідності до пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПКУ є доходом фізичної особи ОСОБА_3 у вигляді додаткового блага, вказаний дохід підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб.

Відповідно до пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПКУ податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, за ставкою, визначеною в ст. 167 ПКУ.

Згідно пп. 168.1.2. п. 168.1 ст. 168 ПКУ, податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом.

Відповідно до абзацу а) п. 171.2 ст. 171 ПКУ, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні, є податковий агент.

Як вказано у абзаці а) п. 176.2 ст. 176 ПКУ, особи, які мають статус податкових агентів, зобов'язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

Згідно п. 177.7 ст. 177 ПКУ фізична особа - підприємець вважається податковим агентом працівника - фізичної особи, яка перебуває з нею у трудових, цивільно-правових відносинах, або будь-якої іншої фізичної особи щодо будь-яких оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) на користь такої особи.

Відповідно до додатку № 5 до акту перевірки, довіреною особою платника податків, ОСОБА_3 за період з 03.02.2016 по 23.11.2016 було неодноразово отримано готівкові кошти з призначеннями платежів «господарчі витрати», «заробітна плата» на загальну суму 830000,00 грн., яка не оприбуткована у Книзі обліку доходів та витрат.

Також, згідно додатку № 6 до акту перевірки, довіреною особою платника податків, ОСОБА_3 за період з 12.01.2016 по 21.12.2016 було отримано готівкові кошти за призначенням платежу «видача готівки на відрядження», на загальну суму 1275500,00 руб., що відповідно до курсу НБУ на дату отримання готівки в гривневому еквіваленті становить 486194,96 грн. Підтверджуючих документів щодо використання довіреною особою платника податків вищевказаних коштів на будь-які витрати на відрядження для перевірки також не надано.

Не зважаючи на неодноразові звернення до платника податків (листи-звернення від 12.09.2017 та 21.09.2017), до закінчення перевірки 29.09.2017 року, жодних касових документів або будь-яких інших документів, що підтверджують використання вищевказаних коштів, первинних документів, що підтверджують факт повернення підприємцю або довіреній особі коштів, не використаних підзвітною особою протягом строку, встановленого пп. 170.9.1 п. 170.9 ст. 170 ПКУ, для перевірки не надано.

Відповідно до п. 44.6 ст. 44 ПКУ, у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

На підставі викладеного, у зв'язку з відсутністю підтверджуючих документів, відсутні підстави вважати, що ФОП ОСОБА_1 протягом 2016 року у встановлений чинним законодавством спосіб видавав готівкові кошти підзвітним особам на відрядження та або господарські витрати, які раніше було отримано у банку довіреною особою платника - ОСОБА_3, які, відповідно до вимог законодавства, мають бути оприбутковані підприємцем до початку їх видачі підзвітним особам.

Просить у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

По справі вчинені такі процесуальні дії:

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2017 року провадження у справі за клопотаннями представника позивача та представника відповідача зупинене до 29 січня 2018 року (том 1 арк. спр. 54).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 29 січня 2018 року поновлено провадження у адміністративній справі. Продовжено розгляд справи в порядку загального позовного провадження ( том 11 арк. спр. 1).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-79 КАС України, суд встановив таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 27.01.2006 за № 2 002247, реєстраційний номер облікової картки платника податку та інших обов'язкових платежів НОМЕР_1. ФОП ОСОБА_1 як платник податків перебуває на податковому обліку в Державній податковій інспекції у м. Сєвєродонецьку.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, основним видом діяльності Позивача є: код КВЕД 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; код КВЕД 49.41 Вантажний автомобільний транспорт (основний); код КВЕД 49.42 Надання послуг перевезення речей (переїзду); код КВЕД 52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту; код КВЕД 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; код КВЕД 77.12 Надання в оренду вантажних автомобілів (том 1 арк. спр. 122-123).

Згідно акту Головного управління ДФС у Луганській області №279/12-32-13-14/НОМЕР_1 від 29.09.2017 про результати документальної планової невиїзної перевірки Позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства України встановлено порушення самозайнятою особою ОСОБА_1 :

1) п. 44.3 ст. 44, пп. 85.2 ст. 85 ПКУ у результаті чого незабезпечено зберігання первинних, а також інших документів з питань обчислення і сплати належних сум податків (внеску) протягом установлених строків їх зберігання та/або ненадання платником оригіналів документів за період, що перевірявся;

2) п. 198.1, п. 198.2, п. 198.5, п. 198.6 ст.198 ПКУ у результаті чого занижено податок на додану вартість у періоді, що перевірявся, на загальну суму 257683 грн., у тому числі за лютий 2016 року у сумі 54207 грн., за березень 2016 року у сумі 15167 грн., за квітень 2016 року у сумі 43633 грн., за травень 2016 року у сумі 19303 грн., за червень 2016 року у сумі 26971 грн., за липень 2016 року у сумі 18795 грн., за серпень 2016 року у сумі 36140 грн., за вересень 2016 року у сумі 23 965 грн., за жовтень 2016 року у сумі 19568 грн.;

3) п. 198.1, п.198.2, п.198.5, п.198.6 ст.198 ПКУ у результаті чого завищено суму податку, що підлягає включенню до складу податкового кредиту наступного податкового періоду на загальну суму 197,572 грн., у тому числі за лютий 2016 року у сумі 327 грн., за березень 2016 року у сумі 29 грн., за травень 2016 року у сумі 2845 грн., за липень 2016 року у сумі 21790 грн., за серпень 2016 року у сумі 29726 грн., за вересень 2016 року у сумі 25359 грн., за жовтень 2016 року у сумі 21713 грн. за листопад 2016 року у сумі 40588 грн., за грудень 2016 року у сумі 55432 грн. та заниження за січень 2016 року у сумі 237 грн.;

4) п.51.1 ст. 51, абз. б п. 176.2 ст. 176 ПКУ, порушено порядок заповнення Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (Форма № 1-ДФ), за результатами чого не у повному обсязі відображено відомості про суми виплаченого доходу платника податку;

5) п.п.16.1.2 п.16.1 ст.16, п. 177.10 ст.177 ПКУ, у результаті чого не виконано обов'язку стосовно ведення книги обліку доходів та витрат, на підставі якої здійснюється заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи;

6) п. 177.2, п. 177.4 ст.177 ПКУ, у результаті чого занижений податок на доходи фізичних осіб за 2016 рік у сумі 810189,90 грн.;

7) п.п.164.2.17 п. 164.2 ст.164, пп. 168.1.1, пп.168.1.2 п. 168.1 ст. 168, абзацу а) п.171.2 ст.171, абзацу а) п.176.2 ст.176 ПКУ, у результаті чого занижений податок на доходи фізичних осіб за результатами декларування доходів отриманих від підприємницької діяльності за 2016 рік у сумі 236915,09 грн.;

9) пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164, пп. 168.1.1, пп.168.1.2 п. 168.1 ст. 168, абзацу а) п.171.2 ст.171, абзацу а) п. 176.2 ст. 176, пп. 1.2 п. 16і підрозділу 10 розділу XX ПКУ, у результаті чого занижений військовий збір за 2016 рік у сумі 87258,74 грн.;

10) порушення п.2 ст. 7 ЗУ від 08 липня 2010 року № 2464-VІ „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", у результаті чого занижений військовий збір за 2016 рік у сумі 67018,41 грн., у т.ч. за результатами декларування доходів отриманих від підприємницької діяльності за 2016 рік у сумі - 67515,82 грн., за рахунок заниження суми виплати доходів платникам податків у вигляді додаткового блага у сумі - 19742,92 грн.

11) п.2.1, 2.6 ст.2 «Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004р. № 637, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 13.01.2005р. за № 40/10320 із змінами та доповненнями, не оприбутковано у касу готівку, яку попередньо було отримано у банку на загальну суму 1316194,96 грн. (том 1 арк. спр. 10-112).

На підставі вищевказаного акту ГУ ДФС у Луганській області складено податкове повідомлення-рішення № від 02.11.2017 про збільшення суми грошовою зобов'язання з податків та зборів, в тому числі з податку на доходи фізичних осіб на суму 236915,09 грн., 165528,04 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами), 49999,55 грн. пені, а всього на суму 452442,68 грн. (том 1 арк. спр. 113).

Стаття 244 КАС України встановлює, що суд, крім іншого, повинен перевірити кожну обставину, що входить до підстав позову або підстав заперечення, і з'ясувати, якими саме доказами кожна з них підтверджується або спростовується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

В Акті перевірки одним з порушень, на підставі якого винесене ППР, зазначено порушення вимог п.п.16.1.2 п. 16.1 ст. 16, п. 177.10 ст. 177 ПКУ, оскільки підприємцем не виконано обов'язку щодо ведення книги обліку доходів та витрат, на підставі якої здійснюється заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи.

П.п. 16.1.2. п. 16.1. статті 16 ПКУ визначено, що платник податків зобов'язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів.

Згідно п. 177.10. ст. 17 ПКУ фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Для реєстрації Книги обліку доходів і витрат фізичні особи - підприємці подають до контролюючого органу за місцем обліку примірник Книги у разі обрання способу ведення

Порядок ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність (далі - Порядок № 481) затверджений наказом Міністерства доходів і зборів України 16.09.2013 № 481 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 1 жовтня 2013 р. за № 1686/24218.

Пунктом 1 Порядку № 481 визначено, що відповідно до пункту 177.10 статті 177 та пункту 178.6 статті 178 розділу ІV Податкового кодексу України фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність (далі - самозайняті особи), зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат (далі - Книга), у якій за підсумком робочого дня, протягом якого отримано дохід, на підставі первинних документів здійснюються записи про отримані доходи та документально підтверджені витрати.

Записи у Книзі виконуються за підсумками робочого дня, протягом якого отримано дохід (пункт 5 Порядку № 481).

Згідно пункту 9 Порядку № 481 дані Книги заповнюються у гривнях з копійками та використовуються самозайнятою особою для заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи.

Таким чином, відповідно до положень Порядку № 481 завданням Книги є використання її даних платником податків для заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи.

При цьому записи в Книзі повинні робитися на підставі первинних документів.

Як встановлено Актом перевірки, перевіркою правильності визначення суми одержаного доходу від провадження підприємницької діяльності у 2016 році, відображеного в додатку Ф2 до декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік ФОП ОСОБА_1, з даними про суми одержаного доходу , встановленими в ході перевірки, розбіжностей не виявлено (Т.№1, а.с.24).

Відповідач в Акті перевірки дійшов висновку, що «перевіркою правильності визначення вартості документально підтверджених витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, відображених у додатку Ф2 до податкової декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік, встановлено їх завищення за 2016 рік у сумі 4501054,97 грн. (Т.№1, а.с.24).

Такий висновок зроблений на підставі порушення порядку ведення Книги ОДВ в частині невідображення підприємцем сум документально підтверджених витрат за підсумком робочого дня, протягом якого отримано дохід (порушення викладено в п. 2.1.1 акту перевірки).

Такий висновок не відповідає фактичним обставинам, оскільки позивачем як при проведенні перевірки, так і під час розгляду справи в суді надавалися первинні документи, на підставі яких позивач вносив дані у додаток Ф2 до податкової декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік.

Як встановлено судом, позивач при заповненні податкової декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік використовував не виключно дані Книги ОДВ, а й усю первинну документацію за звітний рік, на підставі якої повинна правильно заповнюватися Книга ОДВ.

Як наслідок, за встановлених обставин при наявності первинних документів, які надавалися до перевірки, не встановлено факту завищення вартості документально підтверджених витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, відображених у додатку Ф2 до податкової декларації про майновий стан і доходи позивача за 2016 рік.

Пунктом 177.10. ст. 17 ПКУ прямо визначено, що окрім обов'язку фізичної особи-підприємця вести Книгу обліку доходів і витрат така особа також зобов'язана мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Відповідачем як під час проведення перевірки, так і під час судового оскарження винесеного ППР не встановлювалися обставини та не робилися висновки, що у позивача відсутні підтверджуючі первинні документи щодо походження товару на підтвердження вартості документально підтверджених витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, відображених у додатку Ф2 до податкової декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік. Таких обставин також не виявлено судом.

Пунктом 9 Порядку № 481 визначено, що дані Книги заповнюються у гривнях з копійками та використовуються самозайнятою особою для заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи.

Жодним законом та підзаконним актом не встановлений обов'язок платника податків заповнювати податкову декларацію про майновий стан і доходи виключно на підставі Книги ОДВ. Пункт 9 Порядку № 481 визначає лише можливість використання такої Книги для заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи.

У зв'язку з чим встановлений факт порушення позивачем порядку ведення Книги ОДВ з урахуванням факту заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи на підставі первинних документів, які були наявні у позивача та надані до перевірки, не може бути підставою для висновку про завищення позивачем вартості документально підтверджених витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, відображених у додатку Ф2 до податкової декларації про майновий стан і доходи позивача за 2016 рік.

В акті перевірки відповідач робить висновок, що «згідно вимог п. 177.4 ст. 177 ПКУ дебіторська та кредиторська заборгованість відсутні у переліку витрат, які безпосередньо пов'язані з отриманням доходу.

Також не відноситься до складу документально підтверджених витрат:

- Сплачений контрагентам аванс як попередня оплата за послуги та придбані матеріали, тому, що вони не пов'язані з операцією отримання доходів;

- Кредиторська заборгованість за сплачені послуги та матеріали, пов'язані з отриманням доходу минулого звітного періоду.

Пунктом 177.4 ст. 177 ПКУ визначений перелік витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності на загальній системі оподаткування.»

«Витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з платником податків обраховано на підставі відомостей про нарахування та виплату заробітної плати за 2016 рік та відомостей по рахунку 661 «Розрахунки за заробітною платою» та пояснень ФОП ОСОБА_1

Відповідно до відомостей нарахування та виплати заробітної плати за 2016 рік та пояснень платника податків загальна сума заробітної плати, яка виплачена найманим працівникам у 2016 році, становила 503702,41 грн. Між тим, на підставі відомостей нарахування та виплати заробітної плати за січень 2016 року встановлено, що у січні 2016 року підприємцем виплачена заробітна плата найманим працівникам за грудень 2015 року у сумі 26603,31 грн.

Таким чином, розмір виплати заробітної плати фізичним особам, які перебувають у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1, за 2016 рік становить 477099,10 грн. (503702,41 грн. (загальна сума виплати за 2016 рік) - 26603,31 грн. (заробітна плата за грудень 2015 року)).»

Такий висновок податкового органу не відповідає нормам податкового законодавства, з огляду на таке.

П.п. 177.4.2. п.177.4. ст. 177 ПК України визначено, що до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу).

Як вбачається зі змісту вказаної норми, нею не встановлюється визначення витрат на оплату праці виключно за певний відпрацьований період, а визначені витрати на оплату праці, які мали місце у звітному періоді.

Як встановлено самим податковим органом, виплата позивачем заробітної плати працівникам за грудень 2015 року мала місце у січні 2016 року. Як наслідок, ця виплата мала місце у 2016 році та відповідно до положень п.п. 177.4.2. п.177.4. ст. 177 ПК України повинна бути включена до звітності саме за 2016 рік.

При цьому в даному випадку позивачем вказувалися суми реально виплачених сум заробітної плати, а не суми кредиторської заборгованості, що спростовує позицію відповідача стосовно зазначеної суми в розмірі 26603,31 грн. та свідчить про правомірне включення цієї суми позивачем у звітність.

Висновок відповідача щодо неможливості включення до складу витрат на ремонт та поліпшення основних засобів (придбання запасних частин, технічне обслуговування і ремонти автомобілів), не відповідає нормам податкового та іншого законодавства, виходячи з такого.

Відповідач в Акті перевірки посилається на норми Цивільного кодексу України , а саме ст. 51, згідно якої до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно ст. 42 Господарського кодексу України будь-які суми витрат фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності - це його власний ризик.

Ведення підприємцем бухгалтерського обліку балансової вартості груп основних фондів законодавчо не передбачено.

Відповідач в Акті перевірки робить висновок, що фізичні особи-підприємці не мають права обліковувати витрати на придбання рухомого та нерухомого майна, яке за законом належить громадянину, такі платники не мають підстав включати до складу витрат суми, сплачені у зв'язку з поліпшенням, у тому числі ремонтом та утриманням таких основних засобів.

Однак при цьому відповідач допустив протиріччя щодо такого висновку, оскільки сам же в Акті перевірки зазначив ст. 42 Господарського кодексу України, якою визначено, що «будь-які суми витрат» фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності - це його власний ризик. Тобто, будь-які суми витрат пов'язані з ризиком, який є основною складовою поняття «підприємництво», визначене ст. 1 Закону України «Про . підприємництво». Згідно вказаної статті підприємництво - це безпосередня самостійна, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб'єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.

Позивачем вказані суми для ремонту, поліпшення та утримання власних транспортних засобів, які він безпосередньо використовує для своєї підприємницької діяльності, яка визначена як економічна діяльність - Вантажний автомобільний транспорт, що встанволено самим відповідачем при перевірці.

Як наслідок, до такої діяльності та сум витрат необхідно застосувати положення п.п. 177.4.1 п. 177.4 ст. 177 ПК України, згідно до якого до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат.

У зв'язку з чим позивачем правомірно включені вказані витрати для ремонту, поліпшення та утримання власних транспортних засобів, які він безпосередньо використовує для своєї підприємницької діяльності, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів.

Стосовно висновку щодо неправомірності включення до складу витрат на відрядження на підставі відсутності касових документів про видачу готівкових коштів під звіт особам на відрядження суд зазначає таке.

Порядок ведення касових операцій був визначений постановою Національного банку України № 637 від 15.12.2004 р. "Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні", зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 р. за № 40/10320 (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), далі - Положення № 637.

Відповідно до зазначеного Положення, касові операції - операції підприємств (підприємців) між собою та з фізичними особами, що пов'язані з прийманням і видачею готівки під час проведення розрахунків через касу з відображенням них операцій у відповідних книгах обліку; книга обліку - касова книга, книга обліку доходів і витрат, книга обліку виданих та прийнятих старшим касиром грошей або книга обліку розрахункових операцій.

Пунктом 2.2. Положення № 637 передбачено, що підприємства (підприємці) здійснюють розрахунки готівкою між собою і з фізичними особами (громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, які не здійснюють підприємницької діяльності) через касу як за рахунок готівкової виручки, так і за рахунок коштів, одержаних із банків. Зазначені розрахунки проводяться також шляхом переказу готівки для сплати відповідних платежів.

Підприємства (підприємці) здійснюють облік операцій з готівкою у відповідних книгах обліку.

Згідно п.2.9. Положення № 637 готівкова виручка (готівка) підприємств (підприємців), у тому числі готівка, одержана з банку, використовуються ними для забезпечення потреб, що виникають у процесі їх функціонування, а також для проведення розрахунків з бюджетами та державними цільовими фондами за податками зборами (обов'язковими платежами).

Пункт 3.1. Положення № 637 визначає, що касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівкових коштів.

Пунктом 4.2. зазначеного Положення встановлено обов'язок ведення касової книги лише підприємствами.

Актом перевірки дійсно встановлено, що позивач порушив вимоги Положення № 637, оскільки розділ 3 Положення не містить обмежень щодо підприємців в частині необхідності оформлення касових операцій касовими ордерами та іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівкових коштів.

В цій частині підстави, зазначені в позовній заяві, є незмістовними та законодавчо не підтверджені.

Водночас, суд приймає до уваги наступні положення чинного законодавства.

Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, серед іншого, правові засади і гарантії підприємництва.

Також статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України встановлюються, серед іншого, система оподаткування, податки і збори.

Відповідач зробив висновок щодо відсутності підстав вважати, що ФОП ОСОБА_1 протягом 2016 року у встановлений чинним законодавством спосіб видав готівкові кошти підзвітним особам на відрядження, оскільки ним порушені вимоги Положення № 637. Як наслідок, позивач за позицією відповідача необгрунтовано включив такі суми до витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів.

Однак відповідач не врахував положення статті 92 Конституції України, оскільки Положення № 637 не є законом, а є підзаконним нормативно-правовим актом, яким не може визначатися правові засади і гарантії підприємництва та не може встановлюватися система оподаткування, податки і збори.

В Акті перевірки відповідач посилається на п.п. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України для визначення поняття «витрати».

Однак підпункт 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України виключено на підставі Закону № 71-VIII від 28.12.2014.

Як наслідок, як спеціальну норму слід застосовувати п.п. 177.4.4 п. 177.4. ст. 177 ПК України, згідно якого до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Як зазначено в самому Акті перевірки (Т.№ 1, а.с.28) для перевірки ФОП ОСОБА_1 надані авансові звіти за 2016 рік, які містять первинні документи (касові чеки, квитанції, розпорядження з розрахунками добових на відрядження тощо), які є підтвердженням витрат, понесених найманими працівниками під час відряджень у межах країни та за кордоном.

Як наслідок, необхідно застосовувати положення ст. 92 Конституції України та п.п. 177.4.4 п. 177.4. ст. 177 Податкового кодексу України (який є законом), згідно яких з урахуванням наявності первинних документів позивачем правомірно включені кошти на відрядження найманих працівників до складу документально підтверджених витрат його як підприємця.

В Акті перевірки відповідач робить висновок стосовно того, що обрахована в ході перевірки загальна сума витрат за 2016 рік підлягає зменшенню на 567487,38 грн. (на суму витрат за надані послуги, сплата за які станом на 01.01.2016 не надійшла.

Позивач вважає, що висновки Акту перевірки стосовно зменшення сум витрат на суму витрат, які не оплачені станом на 01.01.2017, є незмістовними, оскільки Податковий кодекс не містить обов'язкових норм щодо моменту виникнення витрат тільки в момент їх оплати, тобто "касовим методом". Також позивач посилається на ч. 7 ст. 4 Закону України «Про бухгалтерський облік», згідно якої доходи і витрати відображаються в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності в момент їх виникнення, незалежно від дати надходження або сплати грошових коштів. Пункт 17.1.3. ст. 17 ПКУ встановлює право платника податків обирати самостійно, якщо інше не встановлено цим Кодексом, метод ведення обліку доходів і витрат.

Позиція позивача стосовно цього спірного питання є хибною та спростовується такими законодавчо визначеними нормами.

Пунктом 177.1. ст. 177 ПК України, яка є спеціальною для даних спірних правовідносин, передбачено, що доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Пункт 177.2. ст. 177 ПК України визначає, що об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Тобто, пунктом 177.2. ст. 177 ПК України не визначена залежність визначення витрат виключно від угод та інших операцій, які мали місце у звітному році.

Як зазначено самим податковим органом в Акті перевірки позивачем були надані відповідні документи на підтвердження вже понесених витрат.

Відповідачем зроблений висновок, що «відповідно до п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 ПКУ до переліку витрат відносяться тільки витрати, які безпосередньо пов'язані з отриманим доходом (виручкою у грошовій та негрошовій формі)».

Пункт 177.4. ст. 177 ПК України визначає, що до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з «отриманням» доходів, належать певні витрати.

Тобто, пункт 177.4. ст. 177 ПК України визначає витрати, які безпосередньо пов'язані не з «отриманим», а з «отриманням» доходів.

Детальний аналіз зазначених норм вказує, що відповідач в даному випадку в Акті перевірки змінив значення вказаних пунктів та дійшов хибного висновку.

Чіткий зміст пунктів 177.2 та 177.4. ст. 177 ПК України свідчить, що в цілях оподаткування повинні враховуватися витрати, пов'язані з отриманням доходів.

Як встановлено самим відповідачем, такі витрати дійсно мали місце у 2016 році і вони були направлені на отримання доходу, що підтверджується наявною дебіторською заборгованістю.

У зв'язку з цим такі витрати повинні враховуватися як витрати, пов'язані з господарською діяльністю позивача у 2016 році.

Стосовно висновків Акту перевірки про зменшення витрат на придбання паливно-мастильних матеріалів та їх списання відносно автомобілів Меrcedes Веnz III СDІ та ЗАЗ 110557 «Таврія» суд погоджується з позицією позивача з таких підстав.

Дійсно, відповідно до ст. 827 Цивільного кодексу України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Відповідно до ч. 4 ст. 828 ЦКУ договір позички транспортного засобу (крім наземних самохідних транспортних засобів), в якому хоча б однією стороною є фізична особа, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що наземні транспортні засоби - пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у відповідних підрозділах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасовою користування, зареєстровані в інших країнах.

Підпунктом "b" статті 1 Європейської угоди, що стосується праці екіпажів транспортних засобів, здійснюючих міжнародні автомобільні перевезення (дата приєднання України -07.09.2005 р.) встановлено, що під «автомобілем» мається на увазі будь-який самохідний транспортний засіб, що використовується для перевезення на дорогах людей або вантажів або буксирування дорогами транспортних засобів, що використовуються для перевезення людей або вантажів; цей термін не включає сільськогосподарські трактори.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Таким чином, всі автомобілі (і вантажні, і легкові) належать до самохідних транспортних засобів, а, отже, договір позички таких транспортних засобів не потребує обов'язкового нотаріального посвідчення.

Стосовно використовування зазначених вище автомобілів не за заявленим видом діяльності "вантажний автомобільний транспорт" позивачем надані свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, згідно якого ці автомобілі є вантажними.

Викладені в Акті перевірки висновки стосовно отримання додаткових благ довіреною особою ОСОБА_3, яка діяла на підставі виданої довіреності, засвідченої нотаріально приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Кізімою В.В. суд також узгоджує позицію позивача, яка обґрунтована такими нормами діючого законодавства.

Згідно ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 238 Цивільного кодексу України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Статтею 239 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Як встановлено з копії довіреності, позивач наділяв ОСОБА_3 правом розпоряджатися усіма його рахунками, які відкриті на його ім'я в ПАТ «Альфа-Банк».

Як наслідок, в силу приписів 239 Цивільного кодексу України вчинені ОСОБА_3 правочини з отримання коштів в ПАТ «Альфа-Банк» на підставі виданої позивачем довіреності не можуть вважатися доходом довіреної особи підприємця ОСОБА_3 у вигляді додаткового блага.

Як встановлено самим Актом перевірки, отримані довіреною особою ОСОБА_3 грошові кошти витрачені із зазначенням призначення платежу та підтверджені первинними документами, які надавалися на перевірку.

Посилання в Акті перевірки на порушення позивачем Положення № 637 як підстава для відмови в задоволенні позову не можуть бути враховані з наведених вище обставин.

Одночасно з цим, судом встановлені наступні обставини відносно наявності/відсутності повноважень у Відповідача щодо призначення та проведення планової перевірки з наступним накладенням штрафних санкцій.

Статтею 75 ПК України визначено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.

Таким чином, статтею 75 ПК України прямо визначено, що документальна невиїзна перевіркою проводиться в приміщенні контролюючого органу.

Пунктом 77.6 ст. 77 ПК України визначено, що документальна планова невиїзна перевірка здійснюється у порядку, передбаченому статтею 79 цього Кодексу.

Згідно пункту 79.2. ст. 79 ПК України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов'язкова (п. 79.3. ст. 79 ПК України).

Як наслідок, документальна планова невиїзна перевірка зовсім не передбачає процедури допуску до перевірки перевіряючих платником податків.

Тобто, усі можливі заперечення щодо підстав та порядку проведення планової невиїзної перевірки можуть бути викладені у письмових запереченнях на акт перевірки чи винесене податкове повідомлення-рішення.

Наявність зазначеної процедури виключають можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 81 Податкового кодексу України, якою визначені умови та порядок допуску посадових осіб контролюючих органів до проведення перевірок стосовно визначення умов відмови від допуску до перевірки та заборони відмови за певних обставин.

Таким чином, відповідно до положень ст. ст. 75, 77, 79 ПК України саме на податковий орган покладений обов'язок визначення законних підстав для призначення та проведення планових невиїзних перевірок конкретного суб'єкта господарювання.

Оскільки Позивач як станом на момент затвердження річного плану перевірок, так і станом на момент проведення самої планової перевірки був зареєстрований та здійснював свою діяльність у м. Сєвєродонецьку Луганської області, Відповідач повинен був окрім законів, які безпосередньо регулюють його діяльність стосовно контролюючих функцій, також врахувати та застосувати норми Закону № 1669.

Зокрема, Відповідач повинен був врахувати та застосувати положення статті 3 Закону № 1669, згідно якої органам і посадовим особам, повноваженим законами здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності, у період та на території проведення антитерористичної операції тимчасово забороняється проведення планових та позапланових перевірок суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність у зоні проведення антитерористичної операції, крім позапланових перевірок суб'єктів господарювання, що відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України критеріїв оцінки ступеня ризику від провадження господарської діяльності віднесені до суб'єктів господарювання з високим ступенем ризику.

Також застосування з боку Відповідача підлягали положення частини 3 ст.11 Закону № 1669, якою визначено, що Закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

02 грудня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України».

Пунктом 1 вказаного розпорядження затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком, в якому зазначене м. Сєвєродонецьк Луганської області.

У зв'язку з чим як станом на момент призначення та проведення перевірки, так і станом на момент винесення спірного ППР позивач знаходився на території здійснення антитерористичної операції.

Як наслідок, в силу приписів ст. ст. 3, 11 Закону № 1669 у Відповідача не було законних підстав для призначення та проведення відносно Позивача планової невиїзної перевірки, оскільки положення ПК України стосовно повноважень призначення та проведення планової перевірки відносно Позивача, який здійснював діяльність у зоні проведення антитерористичної операції, прямо суперечили Закону № 1669.

Також відповідно до п. 4 Критеріїв, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності, затверджених Постановою КМУ №565 від 05.08.2015, господарська діяльність Позивача, яка була предметом перевірки Відповідачем, не відноситься до високого ступеня ризику, що не заперечується сторонами по справі.

Так, дійсно в Податковий кодекс України не вносилися зміни щодо мораторію на проведення перевірок.

При зазначених обставинах суд застосовує такі норми Податкового кодексу України, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Підпунктом 4.1.4 пункту 4.1. статті 4 ПК України встановлено, що податкове законодавство України, серед інших, ґрунтується також на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Пунктом 56.21. статті 56 ПК України визначено, що у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

За встановлених обставин норми різних законів: Податкового кодексу України та Закону № 1669 припускають множинне трактування прав та обов'язків контролюючого органу, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Як наслідок, як податковий орган за наслідками проведеної перевірки, так і суд при вирішенні даної справи, повинні застосовувати положення п.п. 4.1.4 п. 4.1. ст. 4 та п. 56.21. ст. 56 ПК України і приймати рішення на користь платника податків - Позивача по справі.

Посилання представника відповідача на постанову Верховного Суду України від 24.12.2010 по справі № 21-25а10 є незмістовним, оскільки вказаною постановою зроблений висновок, що саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе. Однак при даних спірних правовідносинах мала місце планова невиїзна перевірка, яка зовсім не передбачає стадії допуску податкового органу до перевірки, що виключало можливість позивача скористатися таким правом на захист, як недопуску до перевірки представників податкового органу.

Посилання представника відповідача на те, що дія статті 3 Закону № 1669 не поширюється на здійснення контролю органами ДФС, тому їх дії не суперечать цьому закону, є незмістовними, виходячи з такого.

Статтею 1 Податкового кодексу України визначено, що Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Цим Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності контролюючих органів, визначених пунктом 41.1 статті 41 цього Кодексу, та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Пунктом 41.1. статті 41 ПК України визначено, що контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган (далі - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику), його територіальні органи.

В свою чергу, статтею 3 Закону № 1669 визначено, що органам і посадовим особам, уповноваженим законами здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності, у період та на території проведення антитерористичної операції тимчасово забороняється проведення планових та позапланових перевірок суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність у зоні проведення антитерористичної операції, крім позапланових перевірок суб'єктів господарювання, що відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України критеріїв оцінки ступеня ризику від провадження господарської діяльності віднесені до суб'єктів господарювання з високим ступенем ризику.

Як наслідок, абз. 2 статті 1 ПК України прямо визначено, що цей кодекс визначає правові основи діяльності контролюючих органів, до яких відповідно до змісту п. 41.1 ст. 41 ПК України відноситься відповідач по справі.

Таким чином, відповідач є тим органом, який уповноважений здійснювати державний контроль у сфері господарської діяльності.

Сам зміст Акту перевірки підтверджує, що відповідач діяв на підставі норм Податкового кодексу України та надавав оцінку господарській діяльності позивача, зазначаючи в акті порушення, що свідчить про реалізацію ним контролюючих функцій.

У зв'язку з чим норми ст. 3 Закону № 1669 безпосередньо поширюються на здійснення контролю органами ДФС, які повинні були враховувати дію цього Закону.

Таким чином, Відповідач внаслідок тимчасово законодавчо встановленим обмеженням не мав повноважень щодо призначення та проведення стосовно Позивача планової невиїзної перевірки, тобто діяв не на підставі та не у межах повноважень, що визначені законами України.

Таким чином, судом встановлено, що Відповідач призначив та провів планову невиїзну перевірку стосовно Позивача за умов тимчасово законодавчо встановлених обмежень, тобто не маючи належних повноважень, після чого виніс відносно Позивача оскаржуване ППР.

Як наслідок, Відповідач зовсім не мав права виносити оскаржуване ППР, оскільки порушив положення ст. ст. 3, 11 Закону № 1669, що є підставами для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи судом встановлено, що Позивач сплатив судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 4524,43 грн (том 1 арк. спр. 2).

Таким чином, на користь Позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору в розмірі 4524,43 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Луганській області.

Керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 19, 20, 32, 77, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Луганській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 02.11.2017 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Луганській області № від 02.11.2017 відносно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про збільшення суми грошовою зобов'язання з податків та зборів, в тому числі з податку на доходи фізичних осіб на суму 236915,09 грн., 165528,04 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами), 49999,55 грн. пені, а всього на суму 452442,68 грн. (чотириста п'ятдесят дві тисячі чотириста сорок дві гривні 68 коп.).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Луганській області (ідентифікаційний номер 39591445, адреса: 93400, Луганська обл., місто Сєвєродонецьк, вулиця Енергетиків, будинок 72) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (код РНОКПП НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) витрати зі сплати судового збору у розмірі 4524,43 грн. (чотири тисячі п'ятсот двадцять чотири гривні 43 коп.).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено та підписано у повному обсязі 08 лютого 2018 року.

Суддя С.В. Борзаниця