Справа № 826/6431/17
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 січня 2018 року № 826/6431/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Федорчука А.Б., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича компанія

«ЮВІТ-ХХІ»

до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва

Головного територіального управління юстиції у м. Києві

про визнання протиправною та скасування постанови ВП №53863370

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Позивач, в особі Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича компанія «ЮВІТ-ХХІ» (надалі - Позивач), звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (надалі - Відповідач), в якому просить: визнати протиправними дії Відповідача по винесенню та скасувати постанови Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві у виконавчому провадженні №53863370 від 03.05.2017 року про відкриття виконавчого провадження, від 03.05.2017 року про арешт майна боржника та від 04.05.2017 року про арешт коштів боржника; стягнути судові витрати (оплата вартості послуг правової допомоги).

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що стягнення виконавчого збору з відкриттям виконавчого провадження постановою від 03.05.2017 року ВП №53863370 суперечить нормам ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», як наслідок підлягають скасуванню спірна постанова.

Представник Відповідача проти позову заперечував, зазначивши, що дії державного виконавця щодо здійснення винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 03.05.2017 року є правомірними та обґрунтованими.

Враховуючи неприбуття в судове засідання представника Відповідача 31.10.2017 року, Судом прийнято рішення про розгляд справи в письмову провадженні на підставі частини шостої статті 128 КАС України (в редакції станом на жовтень 2017 р.).

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва зазначає наступне.

В С Т А Н О В И В:

З матеріалів справи вбачається, що постановою старшого державного виконавця Гопкало О.Г. Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 07.07.2016 р. відкрито виконавче провадження №51579696 на підставі виконавчого листа № 759/8558/15-ц, виданого 29.07.2016 р. Святошинським районним судом м. Києва про стягнення з ТОВ «ЮВІТ-ХХІ» на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 90155,00 грн.

Судом встановлено, що Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 05.07.2016 р. відкрито касаційне провадження у справі № 759/8558/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ЮВІТ-ХХІ», треті особи: Міністерство фінансів України, Міністерство соціальної політики України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Одночасно Вищим спеціалізованим судом України зупинено виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27.11.2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 31.05.2016 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Заявник (ТОВ «ЮВІТ-ХХІ») 13.07.2016 року та 29.07.2016 року звертався до ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві із заявами про зупинення виконавчого провадження до закінчення касаційного провадження у справі 759/8558/15-ц.

Проте, Відповідачем не було вчинено дій щодо зупинення виконавчого провадження №51579696 до закінчення касаційного провадження у справі №759/8558/15-ц.

Постановою старшого державного виконавця Галіч Н.В. від 15.03.2017 року стягнуто з боржника ТОВ «ЮВІТ-ХХІ» виконавчий збір у розмірі 9015,50 грн.

В подальшому 28.04.2017 року прийнято постанову про повернення виконавчого документа у ВП №51579696 на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Також вказаною постановою вирішено постанови про стягнення виконавчого збору та про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження винести в окреме провадження.

Враховуючи постанову від 04.05.2017 року про скасування процесуального документа Відповідачем прийнято постанову про повернення виконавчого документа ВП №51579696, в якій п.2 резолютивної частини зазначено припинити чинність арешту коштів боржника, накладеного постановою від 06.03.2017 року ВП №51579696.

Постановою від 03.05.2017 року відкрито виконавче провадження ВП №53863370 щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору №51579696, виданої 15.03.2017 року в розмірі 9015,50 грн.

Також, 03.05.2017 року Відповідачем прийнято постанову про арешт майна боржника ВП №53863370 на підставі ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» у межах виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 15.03.2017 року 351579696.

Відповідно до постанови від 04.05.2017 року ВП №53863370 Відповідачем накладено арешт на кошти боржника, що містяться на всіх рахунках, відкритих в ПАТ «Креді Агріколь Банк» та в інших відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 9122,09 грн.

Позивач вважає, що спірне рішення прийнято з порушенням вимог законодавства, звернувся до суду з відповідним позовом.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про часткове обґрунтування позовних вимог, виходячи з наступного.

Статтею 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

У відповідності до ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Згідно із ст. 27 вказаного Закону виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Положеннями вказаної статті визначено виключний перелік підстав за яких виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Крім того, частиною 9 статті 27 Закону визначено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом (ч.3 ст.40 Закону).

Крім того, частинами 2,4 статті 42 Закону визначено, що витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

З матеріалів справи вбачається, що Позивач звернувся до управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, відповідно до якого надано відповідь від 06.06.2017 року №К-2036 та проінформовано, що державним виконавцем 04.05.2017 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, в якій припинено чинність арешту коштів боржника, накладеного постановою від 06.03.2017 року з урахуванням постанови про виправлення помилки у процесуальному документів від 14.03.2017 року.

Судом встановлено, що відповідно до Ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 23.10.2017 року у справі №759/8558/15-ц скасовано постанову старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві про стягнення виконавчого збору від 15.03.2017 року у виконавчому провадженні №51579696.

Так, Святошинський районний суд м. Києва у справі №759/8558/15-ц вказано, що постанова про стягнення виконавчого збору винесена старшим державним виконавцем 15.03.2017 року, в той час як постанова про повернення виконавчого документа стягувачу винесена 04.05.2017 року, після чого, старшим державним виконавцем всупереч ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження», не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа, не була винесена постанова про стягнення виконавчого збору.

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що вказана Ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 23.10.2017 року у справі №759/8558/15-ц в апеляційному порядку оскаржена не була та 07.11.2017 року набрала законної сили.

Отже, підсумовуючи викладене, у Відповідача не було підстав для прийняття постанови від 03.05.2017 року про відкриття виконавчого провадження ВП №53863370 щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору №51579696, виданої 15.03.2017 року в розмірі 9015,50 грн., а тому вона є протиправною та підлягає скасуванню.

Крім цього, як зазначалось вище, відповідно до ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Під час розгляду справи встановлено, що державним виконавцем стягнуто виконавчий збір у розмірі 10% суми, що фактично стягнута у виконавчому провадженні 351579696, а саме з боржника стягнуто 1027,51 грн., з яких 934,10 грн. перераховано стягувачу, 93,41 грн. перераховано виконавчого збору.

Отже, частина 3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» про винесення постанови про стягнення виконавчого збору застосуванню до правовідносин не підлягає.

До того ж слід зазначити, що Відповідачем в постанові від 04.05.2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу відсутня вказівка на винесення в окреме провадження виконавчого збору та витрат на виконавче провадження.

З аналізу матеріалів справи та норм права, Суд приходить до висновку, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 03.05.2017 року у ВП №53863370 щодо стягнення виконавчого збору є протиправною, як наслідок у Відповідача були відсутні підстави для винесення спірних постанов про накладення арешту на кошти боржника від 04.05.2017 року та про накладення арешту на майно боржника від 03.05.2017 року у ВП №53863370 з метою забезпечення виконання постанови про стягнення виконавчого збору. Отже, вони також є протиправними та підлягають скасуванню.

Під час розгляду справи Позивачем було подано клопотання від 15.01.2018 року вх.№3769/18 про відшкодування оплати вартості правової допомоги.

За змістом норм ч. 1 і 2 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються втому числі витрат, пов'язаних з розглядом справи, - витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 1, 2 і 3 ст. 134 цього Кодексу витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат береться: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Поряд з цим, в силу приписів ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20.12.2011 року № 4191-VI (із змінами, внесеними згідно із Законом № 1774-VIII від 06.12.2016 року), розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

З наведеної норми Закону вбачається, що вказаним положеннями передбачено відшкодування витрат за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Підготовка позову, надання консультацій, вивчення документів по справі в цілому під вказаний перелік не підпадає, а тому не підлягає компенсації згідно з положеннями даного Закону.

Як вбачається з актів приймання-передачі робіт (послуг) за договором від 05.05.2017 року №01-05/17 на надання правової допомоги в суді першої інстанції перелік наданих послуг є вивчення судової практики, підготовка заяв до суду, підготовка пояснень та клопотань.

Щодо надання правової допомоги під час судового засідання слід зазначити, що в акті не відокремлено суму грошової допомоги за вказану послугу та не надано жодного розрахунку щодо почасової оплати за вказану послугу.

Таки чином, заява Позивача в частині стягнення розміру судових витрат, які складають витрати на правову допомогу, задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З урахуванням викладеного, Суд приходить до висновків про задоволення позовних вимог частково.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 9, 11, 44, 72-78, 79, 139, 194, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича компанія «ЮВІТ-ХХІ» (адреса: 03142, м. Київ, бул. Вернадського, 36) задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Відповідача по винесенню постанови Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві у виконавчому провадженні №53863370 від 03.05.2017 року про відкриття виконавчого провадження, від 03.05.2017 року про арешт майна боржника та від 04.05.2017 року про арешт коштів боржника.

3. Скасувати постанови Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві у виконавчому провадженні №53863370 від 03.05.2017 року про відкриття виконавчого провадження, від 03.05.2017 року про арешт майна боржника та від 04.05.2017 року про арешт коштів боржника.

4. Стягнути з Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича компанія «ЮВІТ-ХХІ» (адреса: 03142, м. Київ, бул. Вернадського, 36) судові витрати у розмірі 1600,00 грн. (одна тисяча шістсот гривень 00 копійок).

5. В іншій частині позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч. 1 ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України. апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.Б. Федорчук