Справа № 565/1665/16-а
Суддя: Горегляд О.І.
Дата ухвалення: 2017-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 565/1665/16-а
Провадження № 2-а/565/17/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2017 року м.Вараш

о 09 годині 20 хвилин

Кузнецовський міський суд Рівненської області в особі:

головуючого - судді Горегляд О.І.,

з участю:

- секретаря судового засідання - Ковбасюк А.О.,

- представника позивачки - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Володимирецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про зобов'язання вчинити дії щодо нарахування та виплати раніше призначеної пенсії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася в суд з адміністративним позовом до Володимирецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області з наступними вимогами: зобов'язати відповідача провести нарахування та виплату раніше призначеної пенсії у період часу з 01 квітня 2015 року до 27 травня 2016 року. Заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що вона є пенсіонером, перебуває на обліку у Володимирецькому об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Рівненської області та отримувала пенсію за віком. Позивачка зазначила, що після призначення пенсії вона продовжила працювати на посаді начальника відділу культури виконавчого комітету Кузнецовської міської ради Рівненської області і, будучи звільненою з цієї посади 27 травня 2016 року, 28 травня 2016 року звернулася до відповідача для подачі додаткових документів у зв'язку із звільненням з роботи та дізналась, що у період часу з 01 квітня 2015 року до 27 травня 2016 року пенсія їй не виплачувалася. Згідно з доводами ОСОБА_2 про дану обставинуїї Володимирецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області не повідомляло, пояснивши, що з 01 квітня 2015 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02 березня 2015 року, відповідно до якого було призупинено виплату пенсії у зв'язку з тим, що вона займала посаду, яка відноситься до посади державного службовця. Вказану норму позивачка вважає дискримінаційною, такою, що порушує її права на призначену довічну пенсію, виходячи з вимог ст.ст.7, 8 Закону України «Про загальнобов'язкове державне пенсійне страхування» про рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат і державну гарантію реалізації застрахованими особами своїх прав. У адміністративному позові ОСОБА_2 пояснила, що вона працювала, сплачувала страхові внески і отримала право на отримання пенсії за віком довічно, проте її право на соціальний захист поставлене в залежність від зайнятої посади. Позивачка ствердила, що припинення виплати їй пенсії суперечить ст.ст.1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і ст.ст.8, 22, 46, 68 Конституції України щодо неможливості скасування конституційних прав, звуження змісту та обсягу існуючих прав, зазначивши, що Конституція України, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, на яких мають ґрунтуватися судові рішення, слідуючи роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, викладеним у постанові «Про застосування Конституції України при здійснені правосуддя» №9 від 01 листопада 1996 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_2 вказала, що право на пенсію в неї виникло ще при призначенні пенсії, тобто до внесення змін до законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення, на які покликається відповідач, і пенсія є її майном, право на яке порушено Володимирецьким об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Рівненської області всупереч ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Покликаючись на рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Пічкур проти України» №10441/06 від 07 лютого 2014 року, позивачка ствердила, що вона має право на поновлення пенсії з дати припинення її виплати. Окрім цього, протиправність дій відповідача та відсутність підстав для припинення виплати їй раніше призначеної пенсії за віком, починаючи з 01 квітня 2015 року, ОСОБА_2 доводить неприйняттям до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних та на загальних підставах, та скасуванням з 01 червня 2015 року норм щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про державну службу», відповідно до п.5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02 березня 2015 року.

Позивачка клопотала поновити строк для звернення з вказаною позовною заявою про зобов'язання Володимирецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області провести нарахування та виплату раніше призначеної пенсії у період часу з 01 квітня 2015 року до 27 травня 2016 року. Зазначене клопотання ОСОБА_2 мотивувала тим, що відповідно до ч.2 ст.99 КАС України встановлений шестимісячний строк для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Позивачка вказала, що після призначення пенсії вона продовжувала працювати на посаді начальника відділу культури виконавчого комітету Кузнецовської міської ради Рівненської області і користувалась для забезпечення своєї сім'ї заробітком, який отримувала на зазначеній посаді. Згідно з доводами ОСОБА_2 свою пенсію вона вже декілька років не знімала з рахунку, так як збирає кошти чоловікові на операцію. Про невиплату відповідачем пенсії у період часу з 01 квітня 2015 року до 27 травня 2016 року, як зазначила позивачка, вона дізналася лише 28 травня 2016 року при зверненні до Володимирецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області для подачі документів у зв'язку із звільненням з роботи 27 травня 2016 року. Згідно з поясненнями ОСОБА_2 відповідач не повідомляв її про дану обставину, чим позбавив права на вчасний захист своїх прав. При цьому позивачка просила суд також врахувати, що вона не знала про порушення своїх прав щодо пенсійних виплат, будучи людиною, яка необізнана в пенсійному законодавстві, що є складним для розуміння та зазнало неодноразових змін в 2014-2016 роках. У клопотанні про поновлення строку звернення з позовною заявою ОСОБА_2 покликалась на абз.4 п.3.2 рішення Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, згідно з яким суди повинні брати до уваги при вирішенні справ, що громадянам, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильних дій у юридичній площині, на лист Вищого адміністративного суду України №216/11/14-14 від 18 лютого 2014 року, в якому значиться, що характерними помилками при постановленні ухвал про залишення позовної заяви без розгляду в зв'язку із пропуском строку звернення до суду є: нез'ясування чи неправильне визначення судом моменту, з якого особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів; нез'ясування обставин, на які посилався позивач, обґрунтовуючи поважність пропуску строку звернення до суду або відсутність спростування доводів позивача про наявність поважних причин пропуску строку, та на рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Пічкур проти України» №10441/06 від 07 лютого 2014 року, згідно з яким, відмовляючи у поновленні пенсійних виплат з дати припинення їх нарахування, Україна порушує статті Конвенції про захист прав людини, які були чинними для України з 11 вересня 1997 року, і держава може нести відповідальність за незабезпечення доступу власника до своєї власності. Вказане клопотання позивачка також мотивує ст.46 Закону України «Про загальнобов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої нараховані суми пенсії, неотримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, а компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

У позовній заяві з уточненнями, поданій в суд 27 грудня 2016 року, представник позивачки - ОСОБА_1 покликалась на ті ж самі підстави адміністративного позову, заявленого ОСОБА_2 до Володимирецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про зобов'язання відповідача провести нарахування та виплату раніше призначеної пенсії у період часу з 01 квітня 2015 року до 27 травня 2016 року, і викладені в ньому обставини, уточнивши, що позивачка займала посаду в органах місцевого самоврядування і підстави для припинення їй виплат раніше призначеної пенсії - відсутні як в 2015 році, так і в 2016 році.

У письмових поясненнях представник позивачки - ОСОБА_1 доповнила доводи ОСОБА_2, вказавши на наступні обставини і норми права. Пенсія позивачки призначалася з 2014 року і довічно, що передбачено законодавчо і зазначено в персональному пенсійному посвідченні. Норма про тимчасове припинення пенсійних виплат з 01 квітня 2015 року Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02 березня 2015 року є дискримінаційною і такою, що суперечить Конституції України. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини особа може розраховувати на «легітимні очікування», якщо вони мають суттєву основу в національному праві (п.35 рішення у справі «Н.К.М. проти Угорщини» від 04 листопада 2013 року). Норми, які передбачають належне забезпечення у пенсійному віці, пенсійні виплати з огляду на щомісячне відрахування громадянами соціальних внесків під час періоду роботи, є суттєвими та життєвонеобхідними для великої кількості населення в Україні. Пенсійний фонд України формує свій бюджет за рахунок єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а також коштів державного бюджету України. Рішенням №5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року у справі №1-17/2005 Конституційний Суд України зазначив, що закони, які визначають порядок прав і свобод людини і громадянина, в тому числі порядок набуття права власності, не повинні звужувати, заперечувати чи в будь-який інший спосіб обмежувати ці права і свободи. Держава забезпечує захист усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Згідно з доводами представника ОСОБА_2 спочатку вводиться обмеження щодо пенсійних виплат у період з 01 квітня 2015 року до 31 грудня 2015 року з обмовкою про невизначену подію 01 червня 2015 року і далі з 01 січня 2016 року до 31 грудня 2016 року повторно приймається рішення про продовження відсутності виплати для працюючих пенсіонерів. Проте із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовчій практиці і неминуче призводить до сваволі. Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який, зокрема, у рішенні від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку. У рішенні №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року в справі №1-26/2011 Конституційний Суд України зазначив, що суди повинні брати до уваги низький рівень юридичних знань при вирішенні справ. Пенсіонеру, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильної та своєчасної дії по захисту своїх прав, подання необхідних документів, як до державних органів, так і до суду, а також для оцінки правових норм та законодавства, яке останнім часом змінюється кожного року, а то і декілька разів на рік. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта у соціальноекономічних відносинах, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у правових відносинах. Конституційний Суд України зауважив, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не можуть бути оскаржені. Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Свою позицію щодо звуження конституційних прав та зменшення соціальних гарантій Конституційний Суд України також висловлював в рішенні №10-рп/2008 від 22 травня 2008 року, в абзаці 3 п.п.3.1 п.3 мотивувальної частини рішення №17-рп/2010 від 29 червня 2010 року, що мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними судових справ. Окрім цього, у письмових поясненнях представник позивачки - ОСОБА_1 покликалась на вимоги ст.46 Закону України «Про загальнобов'язкове державне пенсійне страхування», ст.100 КАС України та просила суд врахувати, що відповідач не повідомив ОСОБА_2 про припинення їй виплати пенсії, а також те, що в результаті звільнення 27 травня 2016 року позивачка знаходилась в пригніченому, депресивному стані, що призвело до ускладнень з боку серцево-судинної системи, у зв'язку з чим ОСОБА_2 перебувала на лікуванні в терапії і травматології, отримала рекомендації лікарів щодо спокою та виключення стресових ситуацій, тому з об'єктивних причин до листопада 2016 року не могла звернутись у суд.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_1 повністю підтримали вказані позовні вимоги, заявлені до Володимирецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про зобов'язання відповідача провести нарахування та виплату позивачці раніше призначеної пенсії у період часу з 01 квітня 2015 року до 27 травня 2016 року, із наведених підстав. Згідно з доводами позивачки і її представника дії відповідача щодо припинення виплати ОСОБА_2 пенсії за віком у період часу з 01 квітня 2015 року до 27 травня 2016 року, призначеної їй раніше довічно, є протиправними.

Окрім цього, позивачка зазначила суду, що про непроведення відповідачем виплати їй пенсії у період часу з 01 квітня 2015 року до 27 травня 2016 року вона дізналась після 27 травня 2016 року, вказавши, що точної дати не пам'ятає, але це було тоді, коли вона подавала відповідачу трудову книжку у зв'язку із звільненням з посади начальника відділу культури виконавчого комітету Кузнецовської міської ради Рівненської області. Згідно з доводами ОСОБА_2 призначену пенсію за віком відповідач перераховував їй на рахунок, відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк», і починаючи з квітня 2015 року вона не знімала з цього рахунку коштів і не цікавилась їх надходженням, оскільки за домовленістю із чоловіком вирішила не витрачати свою пенсію та збирати на вказаному рахунку кошти для його подальшої операції, яку відклали та планували провести осінню 2016 року.

Представник позивачки пояснила, що в адміністративному позові вона помилково зазначила 28 травня 2016 року як дату, коли ОСОБА_2 стало відомо про припинення відповідачем здійснення їй виплати пенсії за віком, починаючи з 01 квітня 2015 року, так як позивачка зазначала, що це було наступного дня після звільнення її з роботи. ОСОБА_1 ствердила, що фактично в момент звернення до відповідача - 30 травня 2016 року ОСОБА_2 дізналася про припинення виплати пенсії у період часу з 01 квітня 2015 року до 27 травня 2016 року. При цьому представник ОСОБА_2 просила суд також врахувати, що після звільнення з роботи позивачка перебувала у депресивному стані, її захворювання дали ускладнення, у зв'язку з чим вона лікувалася і лише в листопаді 2016 року звернулася до відповідача із письмовою заявою про виплату пенсії та подала адміністративний позов у суд. За таких обставин, на думку представника позивачки, строк звернення до суду за захистом порушеного права ОСОБА_2 не пропущено.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» №1055 від 16 грудня 2015 року з подальшими змінами управління Пенсійного фонду України в м.Кузнецовськ Рівненської області та управління Пенсійного фонду України в Володимирецькому районі Рівненської області реорганізовано шляхом їх злиття та утворено Володимирецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області. Отже, у даній адміністративній справі за позовом ОСОБА_2, поданим 26 листопада 2016 року згідно з штампом Укрпошти, Володимирецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області є належним відповідачем.

Володимирецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області, яке є правонаступником управління Пенсійного фонду України в м.Кузнецовськ Рівненської області, повністю не визнало вказаних позовних вимог ОСОБА_2 про зобов'язання провести нарахування та виплату позивачці раніше призначеної пенсії у період часу з 01 квітня 2015 року до 27 травня 2016 року, подавши в суд письмові заперечення (лист №2479/11-02 від 13 грудня 2016 року). Згідно з доводами відповідача з 04 серпня 2014 року позивачка перебуває на обліку в управлінні та отримує пенсію за віком відповідно до ст.55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», на момент призначення пенсії працювала на посаді, віднесеній до органів місцевого самоврядування, так як згідно з трудовою книжкою з 31 березня 2004 року прийняла присягу посадової особи місцевого самоврядування. Свої заперечення проти позову ОСОБА_2 Володимирецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області обґрунтовує тим, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02 березня 2015 року ч.7 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» доповнено реченням наступного змісту: «Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються», а з 01 січня 2016 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VІІІ від 24 грудня 2015 року внесено зміни у ч.7 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», якими цифри і слова «1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року» замінено цифрами і словами «1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року». При цьому відповідач зазначив, що положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02 березня 2015 року не визнані такими, що не відповідають Конституції України, що є компетенцією Конституційного Суду України, тому підлягають до застосування всіма юридичними і фізичними особами, враховуючи, що вони прийняті пізніше, ніж законодавство, за яким призначалалась пенсія позивачки. На думку Володимирецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області соціально-економічні права не є абсолютними і розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави. За таких обставин, відповідач вважає, що ним не порушено прав позивачки, його дії відповідають нормам чинного законодавства, в звязку з чим просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 через їх необгрунтованість та через відсутність доказової бази.

У листі №1423/08-02 від 26 квітня 2017 року Володимирецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області просить суд розглянути дану адміністративну справу без участі його представника.

Заслухавши пояснення позивачки і її представника, врахувавши показання свідка ОСОБА_3 і письмові заперечення відповідача, суд дослідив і надав оцінку всім доказам справи в їх сукупності та взаємозв'язку, в результаті чого прийшов до висновку, що позов ОСОБА_2 до Володимирецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про зобов'язання вчинити дії щодо нарахування та виплати раніше призначеної пенсії за віком у період часу з 01 квітня 2015 року до 27 травня 2016 року, є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Судом встановлено, що з 31 березня 2004 року до 27 травня 2016 року ОСОБА_2 працювала у виконавчому комітеті Кузнецовської міської ради Рівненської області на посаді начальника відділу культури, 31 березня 2006 року їй було присвоєно 9 (дев'ятий) ранг посадової особи місцевого самоврядування. Зазначені обставини підтверджуються трудовою книжкою позивачки НОМЕР_1.

Згідно з пенсійним посвідченням НОМЕР_2 (НОМЕР_3), виданим Пенсійним фондом України 10 вересня 2014 року, ОСОБА_2 призначено пенсію за віком довічно.

Із пенсійної справи №123258 слідує, що на підставі заяви позивачки №370 від 09 липня 2014 року протоколом управління Пенсійного фонду України в м.Кузнецовськ Рівненської області №1778 від 16 липня 2014 року ОСОБА_2 призначено пенсію за віком, починаючи з 04 серпня 2014 року. Пенсію позивачка отримувала на рахунок, відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк», як свідчить вказана заява ОСОБА_2 №370 від 09 липня 2014 року.

Факт припинення відповідачем нарахування і виплати ОСОБА_2 раніше призначеної пенсії за віком у період часу з 01 квітня 2015 року до 27 травня 2016 року підтверджується листом Володимирецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області №2339/0-116 від 28 листопада 2016 року та визнається відповідачем у письмових запереченнях (лист №2479/11-02 від 13 грудня 2016 року).

Розглянувши заяву позивачки від 16 листопада 2016 року, Володимирецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області листом №2339/0-116 від 28 листопада 2016 року повідомило ОСОБА_2 про припинення виплати пенсії з 01 квітня 2015 року та поновлення виплати пенсії в раніше встановленому розмірі з дня наступного за днем звільнення - з 28 травня 2016 року, покликаючись на зміни ч.7 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02 березня 2015 року, який набрав чинності з 01 квітня 2015 року, та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VІІІ від 24 грудня 2015 року, який набрав чинності з 01 січня 2016 року, а також на п.5 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02 березня 2015 року. При цьому відповідач зазначив, що з 01 червня 2015 року в порядку та на умовах, визначених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податковим і Митним кодексами України, Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, пенсії не призначаються і не перераховуються.

Проте такі дії відповідача суперечать нормам національного та міжнародного права та порушують права позивачки на пенсійне забезпечення.

01 квітня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-УІІІ від 02 березня 2015 року.

Пунктом 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-УІІІ від 02 березня 2015 року внесено зміни до ст.37 Закону України «Про державну службу», згідно з якими тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цієї статті, не виплачуються. З 1 січня 2016 року пенсія, призначена відповідно до цієї статті, у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії в порядку і на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «Про прокуратуру», «Про наукову і науково-технічну діяльність», виплачується у розмірі, обчисленому відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Пунктом 9 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02 березня 2015 року внесено зміни до ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», згідно з якими тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п.1 ст.10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період служби в органах місцевого самоврядування пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.

Пунктом 12 Розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02 березня 2015 року внесено зміни в ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», згідно яких: тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: у період роботи особи (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. З 1 січня 2016 року пенсії виплачуються без урахування одержуваної заробітної плати (доходу) або пенсійних виплат з накопичувальної системи пенсійного страхування чи пенсійних виплат із системи недержавного пенсійного забезпечення.

Керуючись вказаним Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-УІІІ від 02 березня 2015 року відповідач припинив виплату пенсії за віком позивачці з 01 квітня 2015 року.

Проте, пунктом 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02 березня 2015 року передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Оскільки вказаний в пункті 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02 березня 2015 року закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01 червня 2015 року не прийнятий, то у зв'язку з цим з вказаної дати скасовані норми Закону України «Про державну службу» і Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» щодо пенсійного забезпечення, і відповідно пенсія згідно даних Законів не призначається.

За таких обставин, особам, які підпадають під дію Закону України «Про державну службу» і Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», з 01 червня 2015 року пенсія призначається відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, з 01 червня 2015 року посада, на якій працювала ОСОБА_2, не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу» і Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», у зв'язку з чим відсутні підстави для невиплати позивачці раніше призначеної пенсії за віком з покликанням на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02 березня 2015 року.

01 січня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24 грудня 2015 року.

Пунктом 6 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24 грудня 2015 року у ст.37 Закону України «Про державну службу» абзаци перший та другий частини четвертої викладено в новій редакції: тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються; та у частині п'ятій цифри «2016» замінено цифрами «2017».

Пунктом 17 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24 грудня 2015 року у ч.7 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» цифри і слова «1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року» замінено цифрами і словами «1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року».

Згідно з пунктом 22 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24 грудня 2015 року абзаци другий і третій ч.1 ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» викладено в новій редакції, якою визначено, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. В абзаці шостому цифри «2016» замінено цифрами «2017» та доповнити словами «крім випадків, передбачених законом».

Зазначені норми права, що передбачені в Законі України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02 березня 2015 року і в Законі України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24 грудня 2015 року, суттєво звужують зміст і обсяг існуючого у позивачки права на соціальний захист, в тому числі права на пенсійне забезпечення за віком, яке виникло до прийняття і набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02 березня 2015 року та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24 грудня 2015 року.

Статтею 22 Конституції України, яка є нормою прямої дії, передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У ст.46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Частиною 1 ст.7Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.8Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно з ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Так, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Судом встановлено, що позивачку позбавлено пенсії у порушення вимог та положень статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі по тексту - Конвенція) в поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу, з огляду на таке.

Відповідно до ст.1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції.

Статтею 14 Конвенції передбачено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Дискримінація - це порушення прав людини, заборонене цілою низкою обов'язкових для виконання документів в області прав людини. Термін «дискримінація» має точне визначення і стале значення в міжнародному праві. Комітет ООН з прав людини - незалежний експертний орган, що спостерігає за виконанням Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права, роз'яснив, що в пакті цей термін включає: «будь-яку відмінність, виключення, обмеження або перевагу, за ознакою раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних або інших поглядів, національного або соціального походження, майнового положення, народження або іншої обставини, і яка має на меті або як наслідок, знищення або применшення визнання, використання або здійснення всіма особами, на рівних можливостях, всіх прав і свобод».

Водночас, всупереч ст.14 Конвенції, яка гарантує рівність у здійсненні основних свобод, позивачці з огляду на її рід занять припинено виплату пенсії в той час як без будь-якого об'єктивного і розумного обґрунтування виплата такої ж пенсії проводиться іншим особам, які перебувають в однаковому із позивачкою положенні, однак мають інший рід занять. Виплата такої пенсії не зупинена іншим особам, які працюють в інших сферах та секторах державного впливу та економіки.

Таким чином, має місце вочевидь наявне запровадження дискримінації відносно позивачки при здійсненні нею права на мирне володіння майном та отримання раніше призначеної пенсії за віком.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Пічкур проти України» №10441/06 від 7 лютого 2014 року (пункти 48-49) зазначив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява №36042/97, n.48, ECHR 2002-IV).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), n.39, Reports 1997-1).

Також Європейський суд з прав людини в даному рішенні зазначив, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу Конвенції (Париж, 20.ІІІ.1952) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Слідуючи п.41 згадуваного рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Пічкур проти України» №10441/06 від 7 лютого 2014 року, якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства (там же, п. 54).

Відповідно до статті 18 Конвенції обмеження, дозволені згідно з цією Конвенцією щодо зазначених прав і свобод, не застосовуються для інших цілей ніж ті, для яких вони встановлені.

Надбавки, доплати та пенсії є майном в контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини статті 1 Протоколу 1 до Конвенції поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законне сподівання (яке ґрунтується на законодавчій нормі) на набуття права володіння. Таке законне сподівання виникло в ОСОБА_2 з моменту призначення їй пенсії за віком та набуття нею права на її виплату з часу призначення пенсії. Сам факт виникнення та існування у позивачки права на отримання пенсії за віком до внесення змін до чинного законодавства Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02 березня 2015 року і Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24 грудня 2015 року не оспорюється сторонами, тому за таких обставин суть цього права ОСОБА_2 є достатньо чіткою для застосування статті 1 Першого протоколу та свідчить, що дійсно право позивачки на отримання пенсії за віком, яке було передбачене національним законодавством до внесення змін, становило майно у значенні цього положення.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), №17767/08, п.72, від 19 червня 2012 року). Бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших, актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу (рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine, №68385/10 та №71378/10, від 26 вересня 2014 pоку).

Згідно з тлумаченням Європейського Суду з прав людини, викладеним у п.53 рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine, №68385/10 та №71378/10, від 26 вересня 2014 pоку) першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

У даній адміністративній справі з'ясовано, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02 березня 2015 року і Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24 грудня 2015 року право позивачки на отримання пенсії за віком як таке стало залежним від місця її служби та призвело до ситуації, в якій ОСОБА_2, пропрацювавши багато років, досягнувши пенсійного віку та сплативши страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, тимчасово, починаючи з 01 квітня 2015 року до 27 травня 2016 року, позбавлена права на пенсію за віком, яке у неї виникло раніше, лише на тій підставі, що вона в цей час працювала в органах місцевого самоврядування. Вказану пенсію позивачка отримувала б протягом вказаного часу в разі припинення нею служби в органах місцевого самоврядування або в разі продовження трудової діяльності в інших сферах, наприклад, у державному секторі економіки. Отже, ОСОБА_2 перебувала у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які працювали в інших сферах, а не в органах місцевого самоврядування, проте реалізація права на отримання пенсії яких здійснювалася по-різному. Вказані обставини свідчать про дискримінаційне тимчасове позбавлення позивачки пенсії за віком, право на яку у неї виникло раніше, та відсутність балансу між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Жодних обґрунтувань для виправдання відмінності у такому ставленні до пенсіонерів наведені закони не містять.

Таким чином, запроваджені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02 березня 2015 року і Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24 грудня 2015 року тимчасові обмеження виплати пенсії особам, що працюють на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законом України«Про державну службу», та посадовим особам місцевого самоврядування у період служби в органах місцевого самоврядування суперечать ст.14, ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо недопущення дискримінації при виплаті пенсії в залежності від роду занять та позбавленні права на належне майно у формі призначених пенсійних виплат, ст.ст.22, 46, 58 Конституції України щодо недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, в тому числі і в сфері соціального захисту та пенсійних виплат, основоположним принципам, закріпленим у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо рівноправності застрахованих осіб при отриманні пенсійних виплат і державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом.

Відповідно до роз'яснень, наведених у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі, коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, а також коли закон, який прийнятий після введення в дію Конституції, суперечить їй.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та Закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (Рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99, від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004).

Відповідно до вимог ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналізуючи письмові заперечення Володимирецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, суд вважає, що останнім не доведено правомірності припинення нарахування та виплати позивачці пенсії за віком у період часу з 01 квітня 2015 року до 27 травня 2016 року.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що діями відповідача безпосередньо порушено право ОСОБА_2 на соціальний захист, гарантоване ст.ст.22, 46, 58 Конституції України, ст.14, ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обмеження якого неможливе, враховуючи положення норм вище проаналізованого чинного законодавства.

Частинами 1, 2 ст.99 КАС України визначено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В даному випадку ОСОБА_2 не пропустила шестимісячний строк звернення до адміністративного суду за захистом порушеного права на пенсію, оскільки про припинення Володимирецьким об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Рівненської областінарахування і виплати пенсії за віком дізналася 30 травня 2016 року. Зазначені обставини відповідачем не спростовані.

Даючи показання суду, свідок ОСОБА_3 (працівник Володимирецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області) підтвердила, що після звільнення з роботи в травні 2016 року ОСОБА_2 принесла відповідачу трудову книжку та в цей момент була повідомлена про те, що виплата пенсії їй була припинена, починаючи з 01 квітня 2015 року. Згідно з показаннями свідка ОСОБА_3 раніше до цього моменту ОСОБА_2 не знала про припинення виплати пенсії з 01 квітня 2015 року, оскільки Володимирецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області не повідомляло її про вказані дії ні в усній, ні в письмовій формі.

Матеріали пенсійної справи №123258 свідчать, що 30 травня 2016 року позивачка надала відповідачу трудову книжку та у заяві №241 від 30 травня 2016 року повідомила про звільнення з роботи. Виплату пенсії за віком ОСОБА_2 відновлено з 28 травня 2016 року, як слідує із розпорядження відповідача №123258 від 02 червня 2015 року.

При цьому суд також врахував, що пенсію позивачка отримувала на рахунок, відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк», яким не цікавилася з квітня 2015 року, так як мала намір за накопичені кошти (пенсію) провести операцію своєму чоловіку - ОСОБА_6 Пояснення ОСОБА_2 щодо наявності захворювань в неї і в її чоловіка - ОСОБА_6 та їх потреб у лікуванні підтверджуються наданими суду медичними картками.

За таких обставин, порушене право позивачки на пенсію підлягає відновленню. Володимирецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області необхідно зобов'язати провести нарахування та виплату ОСОБА_2 раніше призначеної пенсії за віком за період часу з 01 квітня 2015 року до 27 травня 2016 року.

Враховуючи наведені обставини, керуючись ч.1 ст.2, ч.ч.1-3 ст.8, ч.ч.4, 6 ст.9, ч.ч.1, 2 ст.11, ч.ч.1, 2 ст.71, ч.4 ст.128, ч.1 ст.158, ст.159, ч.ч.1-3 ст.160, ст.ст.161-163, ч.ч.1, 2 ст.186, п.1 ч.1 ст.256 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Володимирецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про зобов'язання вчинити дії щодо нарахування та виплати раніше призначеної пенсії задоволити повністю.

Зобов'язати Володимирецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області провести нарахування та виплату ОСОБА_2 раніше призначеної пенсії за віком за період часу з 01 квітня 2015 року до 27 травня 2016 року.

Постанова суду в частині присудження ОСОБА_2 пенсійних виплат у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Володимирецькому об'єднаному управлінню Пенсійного фонду України Рівненської області подати до Кузнецовського міського суду Рівненської області звіт про виконання даної постанови в місячний строк в частині негайного виконання - з дня одержання її копії, а в іншій частині постанови - з дня набрання законної сили.

На постанову суду до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Кузнецовський міський суд Рівненської області може бути подана апеляційна скарга з одночасним надісланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Головуючий суддя О.І.Горегляд