Справа № 813/4359/17
Суддя: Костецький Назар Володимирович
Дата ухвалення: 2018-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без розгляду

06 лютого 2018 року № 813/4359/17

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий-суддя Костецький Н.В.,

секретар судового засідання Витвицька В.П.,

за участю:

представник позивача ОСОБА_1,

представник відповідача ОСОБА_2

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду в м. Львові клопотання представника позивача про поновлення пропущеного строку для звернення до суду у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними і скасування рішень, -

в с т а н о в и в:

фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом Головного управління ДФС у Львівській області, у якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення від 09.09.2015 № 43/2100/НОМЕР_1 про застосування фінансових санкцій на суму 17000,00 грн та рішення від 23.02.2016 № 6/2100/НОМЕР_1 про застосування фінансових санкцій на суму 17000,00 грн.

Позивач у позовній заяві просить поновити пропущений строк для звернення до суду. Зазначає, що з моменту проведення перевірок в місці торгівлі в павільйоні за адресою вул. Широка, 39 м. Львів йому не було відомо про застосування до нього фінансових санкцій за період з 2015-2016 року. Стверджує, що з відповіді Головного управління ДФС у Львівській області від 17.11.2017 № 21080/165/адв/13-01-40-01-13 на адвокатський запит від 13.11.2017 позивач дізнався про існування щодо позивача оскаржених рішень про застосування фінансових санкцій. Вважає, що з 17.11.2017 повинен обчислюватись строк для звернення до суду з позовом, оскільки позивач дізнався про існування оскаржених рішень.

Позивач та його представник у судовому засіданні просили поновити пропущений строк на звернення до суду. Позивач у судовому засіданні 25.01.2018 додатково пояснив, що підпис про отримання рішення від 23.02.2016 року №6/2100/НОМЕР_1, йому не належить, а рішення від 09.09.2015 № 43/2100/НОМЕР_1 ним не отримано.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив щодо поновлення пропущеного строку на звернення до суду.

Суд, даючи правову оцінку спірним правовідносинам, виходив з такого.

Відповідно до ч.ч. 1, 2ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строку звернення визначені у ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, ч. 3 цієї статті передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов'язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Згідно позовних вимог предметом позову є визнання неправомірними та скасування рішення від 09.09.2015 № 43/2100/НОМЕР_1 про застосування фінансових санкцій на суму 17000,00 грн та рішення від 23.02.2016 № 6/2100/НОМЕР_1 про застосування фінансових санкцій на суму 17000,00 грн.

Щодо рішення від 09.09.2015 № 43/2100/НОМЕР_1 про застосування фінансових санкцій судом встановлено таке.

Головним управлінням ДФС у Львівській області 25.08.2015 проведено перевірку павільйону за адресою вул. Широка, 39 м. Львів, який належить ФО-П ОСОБА_3, за результатами якої складено акт від 25.08.2015 № 13/136/2100/НОМЕР_1 про результати фактичної перевірки з питань додержання субєктом господарювання вимог, встановлених законодавством України, які є обовязковими до виконання при здійсненні оптової оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями та/або тютюновими виробами.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 ознайомлений з актом перевірки, про що свідчить його підпис.

На підставі акта перевірки акт від 25.08.2015 № 13/136/2100/НОМЕР_1 Головним управлінням ДФС у Львівській області винесено рішення від 09.09.2015 № 43/2100/НОМЕР_1 про застосування фінансових санкцій.

Рішення від 09.09.2015 № 43/2100/НОМЕР_1 про застосування фінансових санкцій надіслано відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення, згідно супровідного листа від 10.09.2015 № 4365/10/13-01-21/02-11, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Згідно п. 45.1. ст. 45 ПК України платник податків - фізична особа зобов'язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.

Відповідно до п. 42.2. ст. 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.

У судовому засіданні позивач підтвердив свою адресу як : м.Львів, вул. Наукова 55/22, за цією ж адресою відповідачем надсилалося оскаржене рішення.

Проте, до суду із позовними вимогами про скасування рішення від 09.09.2015 № 43/2100/НОМЕР_1 про застосування фінансових санкцій звернувся лише 29.11.2017, тобто з пропуском встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України шестимісячного строку звернення до суду.

Також судом встановлено, по постановою Львівського окружного адміністративного суду від 09.03.2016 у справі № 813/6606/15 стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) до бюджету заборгованість по фінансових санкціях у розмірі 17000,00 грн, згідно рішення ГУ ДФС у Львівській області від 09.09.2015 № 43/2100/НОМЕР_1. Рішення не оскаржувалося та набрало законної сили.

Щодо рішення від 23.02.2016 № 6/2100/НОМЕР_1 про застосування фінансових санкцій судом встановлено таке.

Головним управлінням ДФС у Львівській області 15.02.2016 проведено перевірку павільйону за адресою вул. Широка, 39 м. Львів, який належить ФО-П ОСОБА_3, за результатами якої складено акт від 15.02.2016 № 13/24/2100/НОМЕР_1 про результати фактичної перевірки з питань додержання субєктом господарювання вимог, встановлених законодавством України, які є обовязковими до виконання при здійсненні оптової оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями та/або тютюновими виробами.

З актом перевірки ознайомлено продавця ОСОБА_4 про що свідчить її підпис.

Факт працевлаштування ОСОБА_4 підтверджено представником позивача у судовому засіданні

На підставі акта перевірки від 15.02.2016 № 13/24/2100/НОМЕР_1 Головним управлінням ДФС у Львівській області винесено рішення від 23.02.2016 № 6/2100/НОМЕР_1 про застосування фінансових санкцій.

З рішенням від 23.02.2016 № 6/2100/НОМЕР_1 ОСОБА_3 ознайомився 23.02.2016, про що свідчить його підпис.

Суд не бере до уваги пояснення позивача про те, що ним не підписувалося оскаржене рішення, оскільки підпис зроблений в оскарженому рішенні та у паспорті позивача, договорі про надання юридичних послуг збігаються, тому судом оцінюються такі пояснення позивача як спосіб уникнення від відповідальності.

Відтак, вже 23.02.2016 ОСОБА_3 отримав оскаржене рішення і дізнався про застосування фінансових санкцій у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн.

Відповідно, позивач вправі звернутися до суду з позовом про скасування рішення від 23.02.2016 № 6/2100/НОМЕР_1 про застосування фінансових санкцій, коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення його прав, свобод чи інтересів, тобто з 23.02.2016.

Проте, до суду із позовними вимогами про скасування рішення від від 23.02.2016 № 6/2100/НОМЕР_1 про застосування фінансових санкцій звернувся лише 29.11.2017, тобто з пропуском встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України шестимісячного строку звернення до суду.

Посилання представника позивача на те, що про існування оскаржених рішень про застосування фінансових санкцій позивач дізнався з відповіді Головного управління ДФС у Львівській області від 17.11.2017 № 21080/165/адв/13-01-40-01-13 на адвокатський запит від 13.11.2017 суд вважає безпідставними, оскільки згідно матеріалів справи про оскаржені рішення позивачу було відомо ще у 2015-2016 роках.

Обставини, на які покликається позивач, не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду, оскільки не перешкоджали зверненню до суду у встановлений строк. Строк звернення до суду пропущено з причин, які виникли з волі позивача, а отже не є поважними.

Жодних інших поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутись за судовим захистом, судом не знайдено.

Суд зазначає, що практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії», «Прітті проти Сполученого Королівства» від 28.10.1998). Аналогічна позиція міститься в ухвалі Верховного Суду України від 16.11.2016 по справ № 6-2469-цс16.

Таким чином, для вирішення питання про наявність або відсутність поважності причин пропуску строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно з'ясувати, яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю порушені права цієї особи, коли розпочався перебіг цього строку та коли особа дізналася (повинна була дізнатися) про порушення свого права.

Вирішуючи питання про поважність пропущеного строку для звернення із даними вимогами, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у вищевказаних рішеннях, в яких зазначено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, в тому числі і шляхом встановлення строків звернення до суду.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Суд встановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі Пономарьов проти України (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення).

Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача поважних причин для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення.

У зв'язку цим, суд, враховуючи, що позивач не подав до клопотання належних та допустимих доказів для визнання судом причин пропуску строку звернення до суду поважними, а наведені у клопотанні доводи визнані судом безпідставними, - суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для визнання поважними причин пропуску строку на оскарження, що на переконання суду узгоджується із правомірною метою, а саме дотримання принципу правової визначеності. Натомість, визнання поважними причин пропущеного строку без наведення відповідного обґрунтування не узгоджувалось би із вказаним принципом.

Згідно з пунктом 8 частини 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Враховуючи зазначене, та те, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, жодних причин, які об'єктивно ускладнювали або унеможливлювали реалізацію прав позивача у встановлений строк, позивачем не наведено і таких судом не знайдено, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду.

Керуючись статтями 118, 122, 123, 243, 248, 295 Кодексу адміністративного судочинства України суд,-

у х в а л и в :

У задоволені клопотання представника позивача про поновлення пропущеного строку для звернення до суду - відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_5 до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними і скасування рішень залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статями 294, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням вимог підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідні положення цього Кодексу.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину ухвали.

Повий текст ухвали виготовлено 09.02.2018.

Суддя Костецький Н.В.