Справа № 825/2401/17
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2018-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2018 року Чернігів Справа № 825/2401/17

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Житняк Л.О.

за участі секретаря Стасюк Т.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, в якому просить:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.12.2017 № 95;

- зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначена відмова на його думку є протиправною, оскільки мотивована необґрунтованістю поданої позивачем заяви, а саме відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також недоведеністю загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування до нього смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. Позивач зазначає, що відповідач взагалі не цікавився актуальною ситуацією у країні походження позивача, не зважаючи на те, що такі дані були наведені ним у своїй заяві-анкеті та з якої можна дійти висновку про існування об'єктивних причин побоювання за своє життя та здоров'я через свої політичні погляди, а також внаслідок систематичного порушення прав людини по всій ОСОБА_1.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 02.01.2018 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Також судом наголошено, що відповідно до ч.5 ст.262 КАСУ суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Як вбачається з матеріалів справи, на адресу суду надійшов відзив Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області. При цьому, відповідачем заявлено клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, в якому останній просить надати йому можливість скористатися визначеними ст.44 КАСУ правами.

Ухвалою суду від 29.01.2018 клопотання Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області задоволено та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та проведенням судового засідання 01.02.2018 о 13:30, під головуванням судді Житняк Л.О., в приміщенні Чернігівського окружного адміністративного суду за адресою: вул. Кирпоноса, 16, м. Чернігів, 14009.

Сторони в судове засідання не з'явились, при цьому, представником відповідача через канцелярію суду надано клопотання, в якому розгляд справи просив провести без його участі. Одночасно проти позову заперечив та просив відмовити в його задоволенні.

За таких обставин, враховуючи ч.11 ст.126 та ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути спір по суті на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

28.11.2017 позивач під час незаконного перетину державного кордону України на пункті пропуску "Гірськ" без документів, які дають право на перетин кордону, звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Заява позивача була прийнята до розгляду 28.11.2017.

Під час подачі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач мав при собі паспорт громадянина ОСОБА_3 Федерації, водійське посвідчення та страхове свідоцтво.

Під час процедури розгляду заяви для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно позивача встановлено наступне, що також підтверджується матеріалами особової справи позивача:

позивач є громадянином ОСОБА_3 Федерації, зареєстрований в Ленінградській області, в с. Озеро, 22;

згідно штампу в паспорті є військовозобовязаним та розлученим;

будь-яких документів, що підтверджують факти переслідувань чи погрози переслідувань не має.

Щодо себе позивач надав наступні свідчення:

є громадянином ОСОБА_3 Федерації і уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНФОРМАЦІЯ_2; за національністю татарин, за віросповіданням мусульманин; розлучений, дітей не має; рідна мова російська, має середню-спеціальну освіту; легально (маючи дозвіл від компетентного органу ОСОБА_3 Федерації) виїхав з ОСОБА_1 26.11.2017 до України через Республіку Білорусь; нелегально, автобусним транспортом перетнув державний кордон України 28.11.2018; перебуваючи на території Республіки Білорусь - третій безпечній країні - за отриманням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не звертався; виїхав з ОСОБА_1 через політичні причини; є членом організації "Артподготовка"; до інцидентів із застосуванням фізичного насильства через расові, національні, релігійні та політичні причини причетний не був; притягувався до адміністративної відповідальності; не переслідувався недержавними субєктами, не був увязнений та засуджений в суді; ні позивача, ні його рідних не переслідували за ознаками раси, національності, громадянства, релігії, приналежності до певної соціальної групи та через трудову діяльність.

В заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначив, що зазнав переслідувань в ОСОБА_3 Федерації через політичні погляди та свободу слова, його життю загрожує небезпека, він є політичним вязнем, був притягнутий до адміністративної відповідальності за організацію протестного руху та мітинги.

Проте, наказом УДМС України в Чернігівській області від 18.12.2017 № 95 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що позивачу було направлено відповідне повідомлення № 33.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України від 08.07.2011 № 3671 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Викладене дає підстави стверджувати, що особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає умовам визначення, приведеного вище. Інші економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Пунктом 13 ч.1 ст. 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було досліджено та проаналізовано інформацію по країні походження позивача на момент подачі ним заяви. В свою чергу, суд, аналізуючи інформацію з приводу дотримання прав людини в ОСОБА_1 зазначає про наступне.

Права людини в ОСОБА_1 закріплюються Конституцією ОСОБА_3 Федерації та гарантуються ратифікованими ОСОБА_3 Федерацією міжнародними угодами. Особа, яка вважає, що її конституційне право порушено може скористатися механізмом національного захисту, звернутися до правоохоронних та судових органів ОСОБА_1. Крім того, кожна людина має право звертатися до Конституційного суду ОСОБА_3 Федерації, Європейського суду з прав людини та комітету Організації обєднаних націй з прав людини.

В ОСОБА_1 доволі часто порушуються основні права людини, особливо щодо осіб, які відбувають покарання у вигляді позбавлення волі. Однак, кожен має право на проведення мітингів, акцій та демонстрацій, що не несуть загрози іншим людям та є узгодженими із місцевою владою.

Вважається, що питання проблематики прав людини в ОСОБА_1 використовується політиками деяких західних країн з метою здійснення тиску на російську владу і відстоювання власних інтересів. За 2013 та 2014 роки велика кількість громадян ОСОБА_3 Федерації скористалася правом звернення до Уповноваженого з прав людини в ОСОБА_1, що свідчить про дотримання даною країною базових демократичних принципів.

Крім того, на території ОСОБА_3 Федерації не відбувається жодних військових, політичних конфліктів, а також конфліктів на релігійному, національному чи мовному підгрунті, політична і економічна ситуації є стабільними.

Таким чином, аналізуючи вищевикладену інформацію по країні походження позивача можна дійти висновку, що переслідувань за релігійними, національними чи расовими ознаками, а також через належність до певних соціальних груп чи політичних переконань в даній країні не відбувається.

Як вбачається з пояснень позивача, які викладені зокрема в адміністративному позові, надані позивачем дані щодо переслідування містять розбіжності, що свідчить про їх недостовірність і вони викликають сумнів. При цьому, суд звертає увагу, що позивач безперешкодно та легально виїхав з ОСОБА_1, а факт притягнення позивача до адміністративної відповідальності саме через політичну діяльність є недоведеним і не може вважатися правдоподібним.

Тобто, матеріали особової справи позивача носять сумнівний і недостовірний характер, оскільки суперечать один одному в цілому і окремо, та свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію ОСОБА_3 Федерації добровільно, а його побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються.

Отже, інформація по країні походження, аналіз матеріалів особової справи та індивідуальних обставин свідчать, що не існує розумної можливості того, що позивачу буде завдано шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності тощо.

Крім того, суд зважає на ту обставину, що позивач не навів жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання, а також не надав жодного документа на підтвердження цих фактів.

Частиною 7 ст.7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Досліджуючи наявну судову практику вирішення подібних правових спорів, слід врахувати висновки Вищого адміністративного суду України, викладені в ухвалі від 10.10.2012 у справі № К-41452/10. Так, колегія суддів Вищого адміністративного суду України прийшла до висновків про відсутність підстав для надання статусу біженця з урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні докази чи аргументи, які б підтверджували факт переслідування за ознаками раси, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. В матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця, а ті, які характеризують загальне положення в країні походження позивача, не містять конкретних відомостей про його утиски.

Крім цього, суд зазначає, що п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2013 № 31 звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, зокрема наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Слід зауважити, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із субєктивної та обєктивної сторін.

Об'єктивна сторона повязана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Під час розгляду особової справи позивача, органом міграційної служби встановлено відсутність у позивача обєктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

З наведеного слідує, що під час розгляду особової справи шукача притулку, УДМС України в Чернігівській області встановлено про відсутність у позивача обєктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

Згідно положень ст.15 Директиви 2011/95/EU Європейського парламенту та Ради Європейського Союзу по стандартах для кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства в якості бенефеціарів міжнародного захисту і по єдиному статусу для біженців або для осіб, що мають право на додатковий захист, яка кореспондується з умовами, що визначені п.13 ч.1 ст.1 Закону серйозна шкода (кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе: смертну кару або приведення її у виконання; тортури, нелюдське або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження; серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

В свою чергу, проаналізувавши матеріали особової справи позивача, індивідуальні обставини та інформацію по країні походження останнього, УДМС України в Чернігівській області не встановлено фактів щодо можливості застосування до нього нелюдського поводження та катування у разі повернення до країни громадянської належності, а за час його перебування в Україні ситуація в ОСОБА_3 Федерації не змінилася.

Крім того, відповідно до п.80 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців Управління Верховного комісара Організації Обєднаних Націй у справах біженців відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року (далі - Керівництво) у справах біженців наявність інших політичних поглядів, відмінних від тих, що розділяються урядом, самі по собі не є підставою для клопотання про надання статусу біженця і прохач повинен довести, що у нього є достатні підстави стати жертвою переслідувань за свої погляди. Це передбачає, що прохач є носієм поглядів, які є неприйнятними для влади, оскільки він критикує Ті політику та методи. Це також передбачає, що ці погляди дійшли до відома влади або приписуються нею прохачу.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Пунктами 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців Управління Верховного комісара Організації Обєднаних Націй у справах біженців відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року (далі - Керівництво) визначено, що особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із п.195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після нього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до п.п.5, 6 Позиції Управління Верховного комісара Організації Обєднаних Націй у справах біженців "Про обовязки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16.12.1998 встановлено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Обовязок надати докази на користь висловлених фактів має назву «обовязок доказування". У відповідності із загальними принципами доказового права обовязок доказування покладається на особу, яка висловлює твердження. Таким чином, в заяві біженця заявник зобовязаний довести достовірність своїх доводів і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що проаналізовані суттєві елементи її мають малу ступінь деталізації та не вказують на те, що позивач дійсно пережив описувані ним події. В його розповіді існують серйозні розбіжності в інформації, наданою в ході проведеної співбесіди по його заяві. Існують суттєві протиріччя між фактами, викладеними позивачем та тим, що стало відомо в ході дослідження з доступних джерел мережі інтернет стосовно його справи, а сам позивач не навів жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в ОСОБА_3 Федерації, а також не надав жодного документа на підтвердження цих фактів.

Відповідно до ст.7 Закону № 3671-IV оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника (ч.4). До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин (ч.7).

Стаття 8 Закону № 3671-IV передбачає, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша). Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи нейтрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта).

Частинами шостою-сьомою цієї ж статті визначено, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у звязку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.1, п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінились (ч.6 ст.8 Закону).

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причин відмови і розясненням порядку оскарження такого рішення.

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем було вивчено матеріали особової справи позивача та досліджено інформацію про країну походження, у звязку з чим з урахуванням імперативних приписів ч.6 ст.8 Закону субєкт владних повноважень правомірно відмовив в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тобто, зазначений порядок відповідачем дотримано, що підтверджується матеріалами справи.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що наказ від 18.12.2017 № 95 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" прийнято відповідачем у відповідності до вимог Закону України від 08.07.2011 № 3671 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", на підставі та у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення. Відповідно позовна вимога про скасування цього наказу задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги про зобовязання відповідача прийняти рішення про оформлення документів про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства, суд зазначає, що вказана вимога також задоволенню не підлягає, оскільки є похідною.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 належить відмовити повністю.

Керуючись ст. ст. 227, 229, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повне рішення суду складено 07 лютого 2018 року.

Суддя Л.О. Житняк