Справа № 805/80/18-а
Суддя: Загацька Т. В.
Дата ухвалення: 2018-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2018 р. Справа№805/80/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Загацька Т.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської Ради про визнання протиправними дії та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (фактично проживає за адресою: 85327, АДРЕСА_1) звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської Ради (85327, Донецька область, м. Мирноград, м-н Молодіжний, буд. 59,) про визнання протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні допомоги при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1; зобовязання відповідача призначити та виплатити допомогу при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, передбачену ст.10 Закону України Про державну допомогу сімям з дітьми за заявою від 1 серпня 2017 року.

Доводи позовної заяви, позивач обґрунтовує тим, що вона та її малолітня дитина ОСОБА_2, були взяті на облік як тимчасово переміщені особи в м.Мирноград.

Вказує, що вона звернулась до відповідача із заявою та документами про призначення допомоги при народженні дитини, однак виплат не отримала, у звязку з чим повторно звернулась до відповідача із заявою стосовно призначення виплат. Зазначає, що у відповіді, яку отримала від відповідача було зазначено, що у призначенні допомоги при народженні дитини було відмовлено, у звязку з тим що позивач не мешкає за місцем фактичного проживання.

Повідомляє, що вона повторно звернулась до відповідача, з заявою в якій вказала, що її фактичне місце реєстрації було змінено, у звязку з чим було складено акт перевірки фактичного перебування, однак відповідачем знов було відмовлено у призначенні грошової допомоги, тому що вона не мешкає за місцем реєстрації (вказана попередня адреса).

Вважає, що дане рішення відповідача є таким, що порушує її право та права її дитини. Позивач є внутрішньо переміщеною особою, яку змусили покинути своє місце проживання з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини на тимчасово непідконтрольній території (районі проведення антитерористичної операції), а допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, а тому не можна позбавити дитину благ, гарантованих їй державою.

Посилаючись на вищенаведене позивач вважає дії відповідача протиправними та такими що суперечать чинному законодавству тому звернулась до суду з адміністративним позовом.

9 січня 2018 року судом було прийнято позовну заяву до розгляду та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

5 лютого 2018 року через відділ діловодства та архівної роботи суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування відзиву відповідачем зазначено, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, яка фактично проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщена особа зобовязана, зокрема, повідомляти про зміну місця проживання структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за новим місцем проживання протягом 10 днів з дня прибуття до нового місця проживання.

Згідно з Порядком призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утвореної районними, районними у мм. Києві і Севастополі державними адміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад згідно з Порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Для призначення (відновлення) соціальних виплат структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за власною ініціативою або за зверненням органів, що здійснюють соціальні виплати, протягом 15 робочих днів з дня отримання відповідної заяви внутрішньо переміщеної особи або з дня надходження звернення від органів, що здійснюють соціальні виплати, проводить перевірку достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи. Комісія, крім підстав відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати, передбачених законодавством, може відмовити заявникові у призначенні (відновленні) такої виплати в разі його відсутності за фактичним місцем проживання/перебування, зазначеним у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати.

Так рішенням комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженим протоколом №35 від 30.08.2017 року, позивачу було вперше відмовлено у призначенні допомоги при народженні дитини у звязку з не проживанням за вказаною ним адресою у м. Мирнограді, вул. Степна, 43., в наслідок чого довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 01.08.2017 року скасовано через надання недостовірних відомостей про фактичного проживання.

Відповідач зазначає, що позивачем вказано в позові стосовно другого повторного звернення до Управління із повідомлення про зміну місця проживання на ІНФОРМАЦІЯ_3, але громадянкою ОСОБА_3, яка є власницею житла за вказаною адресою, подано до Управління заяву про те, що позивач за вказаною адресою не мешкає. Внаслідок чого інспектором було проведено перевірку фактичного місця проживання позивача за вищевказаною адресою. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сімї від 08.12.2017 року встановлено, що позивач за вказаною адресою відсутня. Тому, рішенням комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженим протоколом №50 від 13.12.2017 року позивачу було вдруге відмовлено у призначенні допомоги при народженні дитини у звязку з не проживанням за вказаною ним адресою у м. Мирнограді.

Враховуючи вищевикладене, вважає, що Управління в даному випадку діяло в межах своїх повноважень, виконало всі передбачені вимоги щодо розгляду заяви позивача, і правомірно прийняло рішення про відмову позивачу в призначенні допомоги при народженні дитини на основі чинного законодавства.

Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по справі та на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

З урахуванням ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), у звязку з неявкою всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 А, кв. 3 (а.с. 8).

Відповідно до ч.2 ст.46 КАС України позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), субєкти владних повноважень.

Відповідач - Управління соціального захисту населення Мирноградської міської Ради, суб'єкт владних повноважень, на якого чинним законодавством покладені владні управлінські функції стосовно контролю у сфері соціального захисту населення.

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії І-НО №430623, виданого виконкомом Піддубенської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області 22.08.2015 року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7 зареєстрували шлюб 22.08.2015 року (а.с. 7).

Згідно копії свідоцтва про народження серії І-НО №725913, Великоновосілківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 06.10.2016 року, ОСОБА_2, народилась 16.09.2016 року, її батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_1, про що складений відповідний актовий запис № 238 (а.с. 9).

Згідно довідки № від 21.08.2017 року, виданої начальником Управління праці та соціального захисту населення Мирноградської міської Ради, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, законний представник, що супроводжує малолітню дитину ОСОБА_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_9 А, кв. 3, м. Донецьк, 83042, Кіровський район, перебуває на обліку в Управлінні, як переміщена особа, у звязку з проведенням АТО відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» за адресою: АДРЕСА_2, 85327 (а.с.15).

01.08.2017 року позивач звернулась до Управління праці та соціального захисту населення Мирноградської міської Ради із заявою про призначення недотриманої нею допомоги при народжені дитини (а.с. 25-26).

04.12.2017 року позивач знов звернулась до відповідача з заявою, в якій просила повідомити про причини не нарахування чи підстави для не виплати допомоги при народжені дитини (а.с. 11).

Згідно відповіді відповідача від 6.12.2017 року №В-88-2 на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого протоколом №35 від 30.08.2017 року, позивачу було відмовлено у призначенні допомоги при народженні дитини у звязку з не проживанням за вказаною ним адресою у м. Мирнограді, вул. Степна, 43 (а.с. 10).

07.12.2017 року позивач повторно звернулась до відповідача із заявою, в якій зазначає, що повторна подача документів для призначення допомоги при народженні дитини відбулась 21.08.2017 року, разом з заявою, в якій позивачем було вказано про зміну адреси проживання та додано докази на підтвердження цього факту. Та інформує відповідача, що 11.09.2017 року вона підписала акт перевірки фактичного перебування у присутності інспектора УСЗН та хазяїна житла за адресою м-н «Молодіжний», 20/85, м.Мирноград (а.с. 11).

Однак, згідно із повідомлення Управління праці та соціального захисту населення Мирноградської міської ради від 15.12.2017 року №6-93-2 на підставі Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8.06.2016 року №365, позивачу було відмовлено у призначенні допомоги при народженні дитини у звязку з не проживанням за вказаною ним адресою у м. Мирнограді, вул. Степна, 43 (а.с.12-13).

Суть спірних правовідносин у правомірності прийняття відповідачем спірного рішення, що регулюється нормами Конституції України, Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми», Порядком призначення і виплати державної допомоги сімям з дітьми, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року №1751 та іншими нормативними документами, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно ст. 1 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" № 2811-XII, який є базовим у даних спірних правовідносинах і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення, громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України, призначення і виплата якої здійснюється управліннями праці та соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах рад.

Умови призначення і виплати державної допомоги та перелік документів, необхідних для її призначення, визначено цим Законом та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - Порядок № 1751).

Частиною 1 ст. 10, ч. ч. 1, 7 ст. 11 цього Закону визначено, що допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини (опікуну) на підставі свідоцтва про її народження, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Так, відповідно п.13 Порядку №1751 допомога при народженні дитини, яка народилась після 8 квітня 2011 року, надається в сумі, кратній 30 розмірам прожиткового мінімуму, - на першу дитину; кратній 60 розмірам прожиткового мінімуму,- на другу дитину і т.д. Виплата допомоги здійснюється одноразово у десятикратному розмірі прожиткового мінімуму при народженні дитини, решта суми допомоги на першу дитину виплачується протягом 24 місяців, на другу дитину - 48 місяців, на третю і кожну наступну дитину - 72 місяців рівними частинами.

Як встановлено судом і не заперечується сторонами, з заявою про призначення одноразової державної допомоги при народженні дитини позивач звернулася до відповідача з додержанням встановленого законом строку, надавши до неї повний перелік необхідних документів. Відомостей про отримання позивачем допомоги в іншому органі соціального захисту населення на території України відповідачем на час розгляду справи не надано.

Статтею 3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

За приписами ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» громадяни України, в сім'ях, яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Статтею 10 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» передбачено, що допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Одноразова допомога, призначена опікуну, вважається власністю дитини.

Частинами 7, 9 ст. 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» визначено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Таким чином, суд вважає, що з урахуванням інтересів дитини та обставин, встановлених судом, позивач має право на звернення до органу праці та соціального захисту населення за призначенням допомоги при народженні дитини та отримання цієї допомоги.

Отже, враховуючи зазначене, позивач та її дитина як громадяни України мають право на соціальний захист від держави, який передбачає комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на захист добробуту кожного члена суспільства. Забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, держава зобов'язується забезпечити дитині захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Позивач, в сім'ї якої виховуються та проживає неповнолітня дитина, має право на державну допомогу, яка надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року № 1207-VII будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Крім того, суд звертає увагу, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення.

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», в якій суд встановив обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Суд критично оцінює посилання відповідача на повторну перевірку фактичного місця проживання позивача за адресою м-н «Молодіжний», 20/85, м. Мирноград, тому що в листі від 15.12.2017 року №В-93-2 зазначено, що позивачем не підтверджено фактичне місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_10.

Крім того, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. З огляду на це суд вважає, що прийняття відповідачем рішення про відмову у призначенні позивачу допомоги на підставі підзаконного акту, який порушує право на соціальний захист, є протиправним.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивачки за місцем проживання не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

За таких обставин позовні вимоги про визнання дій відповідача протиправними та зобов'язання призначити і виплатити одноразову грошову допомогу при народженні дитини є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд не погоджується з запереченнями відповідача і вважає, що відповідач не довів правомірності свого рішення та законності підстав у відмові в поновленні виплат державної допомоги при народженні дитини.

Оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання бездіяльності відповідача неправомірною та зобовязання відповідача здійснити нарахування та виплату недоотриманої допомоги про народженні дитини підлягають задоволенню.

З огляду на зазначене позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача суми судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 6-10, 77, 90, 243, 244, 245, 250, 372 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської Ради про визнання протиправними дії та зобовязання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Мирноградської міської Ради щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні допомоги при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8.

Зобовязати Управління соціального захисту населення Мирноградської міської Ради (юридична адреса: м-н «Молодіжний», 59, м. Мирноград, Донецька область, 85327, ) призначити та виплатити ОСОБА_1 (фактичне місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_11, 85327, код ІПН НОМЕР_1) допомогу при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, передбачену ст. 10 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми», за заявою ОСОБА_1 від 01.08.2017 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Мирноградської міської Ради (юридична адреса: м-н «Молодіжний», 59, м. Мирноград, Донецька область, 85327, ) на користь ОСОБА_1 (фактичне місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_11, 85327, поспорт серії ВТ №170046, код ІПН НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Повний текст рішення виготовлено 9 лютого 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подала, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Загацька Т. В.