Справа № 800/546/17
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2018-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.02.2018 Київ П/9901/293/18 800/546/17
Верховний Cуд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Ханової Р.Ф.,

суддів Бившевої Л.І., Гончарової І.А., Олендера І.Я., Шипуліної Т.М.,

при секретарі судового засідання Гутніченко А.М.,

за участю сторін, їх представників:

від позивача - адвокат ОСОБА_1 за ордером серії НОМЕР_1 від 6 лютого 2018 р.

від відповідача - Ліходій О.О. за довіреністю від 28 грудня 2017 року № 27390/0/9-17,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження позовну заяву ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 07 листопада 2017 року №3602/0/15-17 про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_3 на посаду судді,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 (далі - позивач у справі) звернулась до суду із адміністративним позовом, в якому просить визнати незаконним рішення Вищої ради правосуддя (далі за текстом - відповідач) від 07 листопада 2017 року №3602/0/15-17 (далі - спірне Рішення) про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_3 на посаду судді Харківського окружного адміністративного суду та зобов'язати Вищої ради правосуддя вчинити дії щодо внесення Президентові України подання про призначення її на посаду судді Харківського окружного адміністративного суду.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що спірне рішення є незаконним, необгрунтованим та таким, що порушує її права. Зазначає, що відповідачем здійснене свавільне тлумачення понять «доброчесність» і «професійна етика», внаслідок чого відповідач дійшов висновку про її недоброчесність. Зауважує, що спірне рішення не відповідає висновкам дисциплінарної палати, як складового органу відповідача, яких він дійшов за наслідками перевірки даних в ході здійснення дисциплінарного провадження щодо позивача. Вказує, що спірне рішення відповідача є дискримінаційним, оскільки стосовно інших суддів, які приймали судові рішення про обмеження права на мирні зібрання в той самий період часу відповідач не здійснював дисциплінарних проваджень та не приймав рішень про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення судді на посаду.

Представник Вищої ради правосуддя проти позову заперечує, у задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі з посиланням на законність прийняття Рішення. Зауважує, що спірне Рішення відповідача прийняте повноважним складом Вищої ради правосуддя та з дотриманням порядку його прийняття, а визначені законом підстави для його скасування відсутні.

Суд, заслухавши промови сторін, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи позовної заяви, встановив наступне.

ОСОБА_3, 1974 року народження, громадянка України, Указом Президента України від 13 травня 2009 року №321/2009 призначена на посаду судді Харківського окружного адміністративного суду строком на п`ять років.

Строк повноважень судді ОСОБА_3 закінчився 13 травня 2014 року.

11 лютого 2014 року рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України №37/бо-14 ОСОБА_3 визнана такою, що відповідає вимогам статті 127 Конституції України та статей 53, 64 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», чинним на час прийняття відповідного рішення, та рекомендована для обрання на посаду судді Харківського окружного адміністративного суду безстроково (а.с. 100).

Підпунктом 2 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України встановлено, що з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Такі судді можуть бути призначені на посаду судді в порядку, визначеному законом.

У відповідності до пункту 4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року №1401-VIII (далі - Закон №1401, чинний з 30 вересня 2016 року) Верховна Рада України 28 жовтня 2016 року передала до Вищої ради юстиції подання, документи та рекомендацію Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про обрання ОСОБА_3 на посаду судді Харківського окружного адміністративного суду безстроково, які не були розглянуті Верховною Радою України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу матеріалу між членами Вищої ради юстиції від 15 листопада 2016 року (а.с.96) рекомендація Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 11 лютого 2014 року №37/бо-14 про обрання ОСОБА_3 на посаду судді безстроково передана члену Вищої ради юстиції Гусаку М.Б. для проведення перевірки.

Абзацом 5 пункту 13 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року №1798-VIII (далі - Закон №1798) передбачено, що матеріали та рекомендації Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про обрання суддів безстроково, щодо яких на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" рішення не прийнято, розглядаються Вищою радою правосуддя в порядку, встановленому главою 2 розділу II цього Закону.

12 січня 2017 року Вищою радою юстиції прийнято рішення про реорганізацію Вищої ради юстиції у Вищу раду правосуддя, набуття членами Вищої ради юстиції статусу членів Вищої ради правосуддя та здійснення повноважень Вищої ради правосуддя. Згідно з рішенням Вищої ради юстиції від 12 січня 2017 року Вища рада правосуддя є правонаступником майна, прав та обов`язків Вищої ради юстиції. 15 березня 2017 року завершено реорганізацію Вищої ради юстиції у Вищу раду правосуддя.

На засіданні Вищої ради правосуддя 26 січня 2017 року розгляд рекомендації Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 11 лютого 2014 року №37/бо-14 відкладено у зв`язку з перебуванням на розгляді Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя звернень громадян ОСОБА_5, ОСОБА_6 та прокуратури Харківської області, переданих Тимчасовою спеціальною комісією з перевірки суддів судів загальної юрисдикції, щодо прийняття суддею рішення про обмеження права громадян на проведення зборів.

22 березня 2017 року Третя Дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя рішенням №544/3дп/15-17 відмовила у притягненні судді ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності та припинила дисциплінарне провадження внаслідок спливу одного року з моменту вчинення проступку. Висновок Дисциплінарної палати полягає у тому, що суддя допустила очевидні порушення норм процесуального права, які свідчать про вчинення нею дисциплінарного проступку. Однак, ці порушення норм процесуального права не є такими, що безспірно свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку, оскільки фактів, які б свідчили про грубу недбалість чи навмисне порушення закону суддею під час розгляду судової справи та прийняття судового рішення, не встановлено, а застосування до судді звільнення з посади за вчинення дисциплінарного проступку, є непропорційним вчиненому проступку (а.с.85-89).

Суттю дисциплінарного проступку за висновками Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя є те, що при прийнятті постанови в адміністративній справі №820/11707/13-а вирішуючи питання про права і обов`язки невизначеного кола осіб на мирні зібрання, право їх проведення обмежено не лише стосовно відповідачів, але й стосовно «інших осіб». Крім того, постановою не зазначена дата припинення заборони на збори, визначений лише початок дії такої заборони, а саме 27 листопада 2013 року, що дало підстави вважати її дію безстроковою.

Щодо призначення на посаду судді безстроково.

11 квітня 2017 року членом Першої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Гусаком М.Б. складено висновок, яким запропоновано відмовити у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_3 на посаду судді Харківського окружного адміністративного суду (а.с. 146).

Цей висновок мотивований тим, що суддею ОСОБА_3 вчинено дисциплінарний проступок, внаслідок прийняття постанови Харківським окружним адміністративним судом 26 листопада 2013 року в адміністративній справі №820/11707/13-а, якою задоволений адміністративний позов Харківської міської ради до ініціативної групи громадян, внаслідок чого обмежено право на збори шляхом заборони ініціативній групі громадян та іншим особам проведення з 27 листопада 2013 року безстрокової акції біля ЦКЛ "Укрзалізниці" №5 (61103, м. Харків, пров. Балакірєва,5), на вулицях, майданах та перехрестях міста Харкова зі встановленням наметів та використанням звукопідсилюючої апаратури.

На думку члена Вищої ради правосуддя Гусака М.Б., висновок суду про заборону зборів не відповідає Конституції України та практиці Європейського суду з прав людини. Суддею ОСОБА_3 не досліджено належним чином обставини справи, не забезпечено повний, всебічний та об`єктивний розгляд справи.

З урахуванням наведеного, член Вищої ради правосуддя Гусак М.Б. вважав, що є очевидними обставини, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з призначенням ОСОБА_3 на посаду судді.

7 листопада 2017 року Вищою радою правосуддя, розглянувши рекомендацію Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, матеріали на обрання ОСОБА_3 на посаду судді Харсківського окружного адміністративногог суду беззстроково та висновок члена Вищої ради правосуддя, прийнято рішення №3602/0/15-17 «Про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_3 на посаду судді Харківського окружного адміністративного суду" (а.с. 90-92).

Правовою підставою відмови рішенням зазначено частину дев'ятнадцяту статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Закон №1402) - наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з таким призначенням.

Повноваження, статус, порядок діяльності та засади організації Вищої ради правосуддя встановлені Законом № 1798.

За змістом статті 1 Закону №1798 Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Для виконання покладених на неї законом завдань щодо формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, Вища рада правосуддя наділена повноваженнями вносити Президентові України подання про призначення судді на посаду (п.1 ч.1 ст.3 Закону №1798).

Вища рада правосуддя ухвалює рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду за результатами розгляду рекомендації Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, до якої обов'язково додається особова справа (досьє) кандидата на посаду судді. За результатами попереднього розгляду доповідач складає висновок щодо можливості призначення судді на посаду та виносить такий висновок на розгляд Вищої ради правосуддя. На засіданні Вищої ради правосуддя кандидатура на посаду судді розглядається після доповіді члена Вищої ради правосуддя, який визначений доповідачем у цій справі. Кандидат на посаду судді, стосовно якого розглядається питання щодо внесення подання про призначення судді на посаду, запрошується на засідання Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному Законом №1798. Неявка кандидата на посаду судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності (ч.2-5 ст.36 Закону №1798).

Рішення щодо кандидата на посаду судді ухвалюється на засіданні Вищої ради правосуддя, яке є повноважним, якщо в ньому бере участь не менше чотирнадцяти її членів, та вважається ухваленим, якщо за нього проголосувало не менше чотирнадцяти членів Вищої ради правосуддя. Якщо за рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду проголосувало менше чотирнадцяти членів Вищої ради правосуддя, вважається, що Вищою радою правосуддя ухвалено рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду (ч.1-4 ст. 37 Закону №1798).

Абзацом другим частини четвертої статті 37 Закону №1798 передбачено, що Вища рада правосуддя може ухвалити рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду відповідно до пункту 1 частини дев'ятнадцятої статті 79 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" тільки на підставі обґрунтованих відомостей, які були отримані Вищою радою правосуддя в передбаченому законом порядку, якщо такі відомості не були предметом розгляду Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

В судовому процесі встановлено, що обставини, які стали підгрунтям для висновку члена Вищої ради правосуддя Гусака М.Б. від 11 квітня 2017 року та для прийняття Вищою радою правосуддя спірного Рішення від 7 листопада 2017 року №3602/0/15-17, не були предметом розгляду Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, оскільки мали місце після внесення останньою рекомендації №37/бо-14 від 11 лютого 2014 року про обрання судді безстроково.

В основу підстав для відмови у внесенні подання Вищою радою правосуддя покладено прийняття позивачем, як суддею, рішення в адміністративній справі.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2013 року в адміністративній справі №820/11707/13-а, ухваленою суддею ОСОБА_3, обмежено право на збори шляхом заборони ініціативній групі громадян та іншим особам проведення з 27 листопада 2013 року безстрокової акції біля ЦКЛ "Укрзалізниці" №5 (61103, м. Харків, пров. Балакірєва,5), на вулицях, майданах та перехрестях міста Харкова зі встановленням наметів та використанням звукопідсилюючої апаратури (а.с.23).

Зі змісту тексту даного судового рішення вбачається, що приймаючи його суд врахував позицію Департаменту транспорту Харківської міської ради (лист від 20.11.2013 №2119/0/78-13) про те, що проведення масового заходу в обраному відповідачем місці утруднить рух громадського транспорту і може призвести до скупчення людей і виникнення дорожньо-транспортних пригод.

Крім того, судом врахована позиція Харківського міського управління Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області (лист від 26.11.2013 №102/240) про відсутність узгодженої документації про визначення місця встановлення наметів, їх підключення до електропостачання, влаштування опалення та забезпеченість первинними засобами пожежогасіння, тощо, що може створити загрозу життю людей, які будуть знаходитись в наметах, учасників акції, відвідувачів та пацієнтів лікарні.

Також, судом враховано позицію Департаменту охорони здоров'я Харківської міської ради (лист від 26.11.2013 №01-1820) про реєстрацію у м.Харкові підвищення рівня захворюваності на гострі респіраторні вірусні інфекції, у зв'язку з чим проведення заходів із масовим скупченням людей є недоцільним та шкідливим для здоров'я населення.

Суд у постанові посилається на положення статті 3 Конституції України, яка передбачає, що людина, її життя і здоров'я та безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю та положення частини другої статті 39 Конституції України відповідно до яких, обмеження права на мітинги може встановлюватися відповідно до закону і лише в інтересах національної безпеки та громадського порядку - з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення або захисту прав і свобод інших людей. Крім того, посилається на положення статті 1 Закону України «Про основи національної безпеки України» в частині того, що об'єктами національної безпеки є людина і громадянин - їхні конституційні права і свободи та положення статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» якою передбачено, що на виконавчі органи міської ради покладено вирішення відповідно до закону питань про проведення зборів, мітингів, маніфестацій і демонстрацій, спортивних, видовищних та інших масових заходів, здійснення контролю за забезпеченням при їх проведенні громадського порядку.

В апеляційному та в касаційному порядку судове рішення від 26 листопада 2013 року в адміністративній справі №820/11707/13-а не переглядалось.

Щодо кримінального провадження.

26 січня 2017 року постановою прокуратури Харківської області від 26 січня 2017 року закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000069, у зв`язку з відсутністю в діянні суддів Харківського окружного адміністративного суду ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 375 Кримінального кодексу України.

В описовій частині даної постанови вказано, що зібрані під час досудового розслідування докази є достатніми для прийняття остаточного процесуального рішення по епізоду постановлення вказаними суддями ухвал від 25.11.2013, 26.11.2013, 05.12.2013 та 23.01.2014 про обмеження конституційних прав громадян на мирні зібрання на території м.Харкова та Харківської області. В мотивувальній частині даної постанови міститься висновок про те, що зокрема постанова судді ОСОБА_3 від 26 листопада 2013 року у справі №820/11707/13-а ухвалена відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, тобто є законною та обгрунтованою. Даних про неправосудність постанови судді ОСОБА_3 у справі №820/11707/13-а в ході досудового розслідування не здобуто.

Щодо законності спірного рішення Вищої ради правосуддя.

Перевіряючи законність спірного рішення відповідача, суд враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Критерії відповідності рішення суб`єкта владних повноважень законодавчим вимогам встановлені частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до пункту 1 частини дев'ятнадцятої статті 79 Закону №1402 однією з виключних підстав для відмови Вищої ради правосуддя у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду є наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з таким призначенням. Саме наявність обгрунтованого сумніву покладено в основу прийняття спірного рішення.

Абзац 2 частини дев'ятнадцятої статті 79 закону №1402 передбачає, що підстави, зазначені у пункті 1 цієї частини, Вища рада правосуддя визначає, керуючись власною оцінкою обставин, пов'язаних із кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей.

Частина двадцять перша статті 79 закону №1402 визначає виключний перелік підстав для скасування судом рішення Вищої ради правосуддя про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду: 1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано членом Вищої ради правосуддя, який брав участь у його ухваленні; 3) рішення не містить посилання на визначені законом підстави відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду або мотивів, з яких Вища рада правосуддя прийшла до відповідних висновків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці у сфері права на свободу мирних зібрань, гарантованого статтею 11 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), напрацював ряд підходів, що в силу статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV є обов'язковими як джерело права для національного суду.

Так, заборона проведення зібрання є найбільш суттєвим з усіх можливих обмежень реалізації права на свободу мирних зібрань. Тому прийнятю такого рішення повинна передувати повна та всебічна оцінка обставин кожного конкретного випадку, що стосується обмеження відповідного права, зокрема оцінка співмірності шкоди, яка може бути завдана, шкоді попередженій. Підстави для заборони проведення мирного зібрання чітко викладено у Конвенції, й сформульований перелік є вичерпним і повинен тлумачитись у вузькому значенні (п.84 Рішення ЄСПЛ у справі «Станков (Stankov) и Объединенная организация Македонии «Илинден» против Болгарии» від 2 жовтня 2001 року, заяви №29221/95 і №29225/95).

Заборона проведення мирних зібрань з посиланям на можливі порушення громадського порядку повинна грунтуватись на переконливих та неспростовних доказах, що виправдовують втручання у відповідне право, при цьому тягар такого доказування лежить на органах влади, що презюмують наявність обставин для обмеження права (п.64, 68 Рішення ЄСПЛ у справі «Махмудов проти Російської Федерації» від 26 липня 2007 року, заява №35082/04).

Забезпечення громадського порядку під час проведення мирних зібрань є позитивним обов'язком держави, яка повинна вживати обгрунтованих та співмірних заходів для забезпечення безпеки учасників мирних зібрань, а отже заборона проведення мирного зібрання з посиланням на можливі порушення громадського порядку є неправомірною (п.32 Рішення ЄСПЛ у справі «Баранкевич проти Російської Федерації» від 26 липня 2007 року, заява №10519/03).

Втручання чи будь-яке обмеження гарантованого статтею 11 Конвенції права на свободу мирних зібрань буде становити собою порушення даної статті, якщо воно не було «передбачене законом», не переслідувало «законних цілей» (п.48 Рішення ЄСПЛ у справі «Християнська демократична народна партія проти Молдови» від 14 лютого 2006 року, заява № 28793/02). При цьому «встановлене/передбачене законом» втручання в розумінні ЄСПЛ означає, що відповідні заходи не лише повинні бути передбачені у законі (законодавстві), але що відповідне законодавство повинне відповідати вимогам «якості закону», бути доступним, чітким і передбачуваним щодо наслідків його застосування (п.52 Рішення у справі «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11).

З урахуванням засадничого права на свободу мирних зібрань, рішення суду про повну його заборону допустиме лише у винятковому випадку і повинно прийматись з урахуванням принципу співмірності (пропорційності) втручання у відповідне право. Даний принцип означає, що втручання держави у здійснення основоположних свобод не повинно виходити за межі необхідності в демократичному суспільстві і що необхідно домогтися розумної рівноваги між усіма конфронтуючими інтересами й забезпечити використання таких, що найменш обмежують, заходів з метою врахування цих інтересів (принцип 10, п.112 Керівних принципів ОБСЄ зі свободи мирних зібрань, які використовуються ЄСПЛ в якості релевантного міжнарожного документу під час напрацювання власних правових позицій з відповідного питання).

Керівні принципи ОБСЄ зі свободи мирних зібрань закріплюють принцип презумпції на користь проведення зібрання (принцип 1, п.26, 68), який означає, що все, що явно не заборонено законом, необхідно вважати дозволеним і від осіб, які виявили намір зібратися мирно, не слід вимагати отримання дозволу на проведення зібрання.

Відсутність в Україні спеціального закону про мирні зібрання і аналіз принципу законності у сукупності із принципом презумпції на користь проведення зібрання, дають підстави для висновку про невідповідність судового рішення Харківського окружного суду від 26 листопада 2013 року в адміністративній справі №820/11707/13-а наведеним правовим позиціям ЄСПЛ.

Так, встановлення даним судовим рішенням повної безстрокової заборони невизначеному колу осіб на проведення мирної акції на території всього міста Харкова, обгрунтованої порушенням внаслідок проведення відповідної мирної акції громадського порядку і національної безпеки - без наведення достовірних та неспростовних доказів на користь такої заборони, є таким, що суперечить наведеним правовим положенням і може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади.

Зазначені обставини при вирішенні даної справи мають особливе значення з огляду на особливу роль судді в умовах соціальної напруги, зумовленої розгортанням з кінця листопада 2013 року Революції Гідності в Україні, який зобов'язаний використати свій особливий професійний статус з метою недопустити свавілля з боку влади по відношенню до людини, особливо за вираження нею поглядів, протесту проти цієї влади, і забезпечити гарантоване законом право на справедливий суд.

З урахуванням аналізу наведених положень законодавства, в тому числі правових позицій Європейського суду з прав людини, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Так, норма підпункту 1 частини дев'ятнадцятої статті 79 Закону №1402 містить подвійну клаузулу: 1) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики - як окрему підставу для відмови у внесенні подання Президентові України про призначення судді; а також 2) наявність інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з таким призначенням - як окрему підставу для відмови у внесенні відповідного подання.

З урахуванням аналізу даної норми, суд відхиляє доводи позивача про свавільне тлумачення відповідачем понять «професійна етика» і «доброчесність», оскільки спірне Рішення грунтувалось не на оцінці позивача на відповідність/невідповідність встановленим законом критеріям доброчесності і професійної етики, а на «інших обставинах, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади».

Аналізуючи доводи позивача про суперечлівість викладених у спірному Рішенні висновків Вищої ради правосуддя, висновкам її Дисциплінарної палати щодо відмови у притягненні її до дисциплінарної відповідальності, викладеним у рішенні від 22 березня 2017 року №544/3дп/15-17, колегія суддів зазначає таке.

За своєю правовою природою спірне Рішення і рішення від 22 березня 2017 року №544/3дп/15-17 про відмову у притягненні судді до дисциплінарної відповідальності є результатом різних, непов'язаних між собою проваджень: перше є підсумком розгляду дисциплінарної справи стосовно судді, в той час як предметом останнього був розгляд питання про призначення судді на посаду.

З огляду на законодавчу функцію Вищої ради правосуддя щодо формування високопрофесійного суддівського корпусу і дискреційну природу її повноважень щодо внесення Президентові України подань про призначення суддів, з урахуванням встановлення обставин, що можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади і які не були предметом розгляду Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, висновки Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя щодо відмови у притягненні до дисциплінарної відповідальності судді не можуть мати обов'язкового значення для Вищої ради правосуддя при вирішенні питання щодо призначення судді на посаду.

Наряду зі ствердженням неналежної мотивації спірного Рішення, позивач зауважує, що має сумніви в частині формальних ознак його законності, оскільки інформацією стосовно прийняття та підписання рішення повноважним складом Вищої ради правосуддя не володіє. Наведені доводи позивача спростовуються наступним. Відповідачем надано суду засвідчену копію витягу із протоколу засідання Вищої ради правосуддя від 7 листопада 2017 року, з якого вбачається, що розгляд матеріалів щодо внесення подання Президентові України про призначення ОСОБА_3 на посаду судді відбувався ВРП у складі дев`ятнадцяти членів, з яких 9 членів проголосували «за» та 10 членів проголосували «проти», 0 - «не брали участі у голосуванні» (а.с. 93-94). Відтак, спірне Рішення відповідача прийнято із дотриманням процедури його прийняття, тобто у відповідності до вимог статті 37 Закону №1798.

Пункт 3 частини двадцять першої статті 79 Закону №1402 (кореспондується зі ст.38 Закону №1798) однією з трьох виключних підстав скасування рішення Вищої ради правосуддя про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду визначає відсутність у відповідному рішенні мотивів, з яких Вищої ради правосуддя прийшла до тих чи інших висновків.

Суд, аналізуючи зміст даного нормативного положення в його сукупності із частиною другою статті 19 Конституції України, частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочиснтва України, зауважує, що рішення Вищої ради правосуддя про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду повинно містити мотиви його прийняття і ці мотиви повинні бути такими, що відповідають закону.

В ході розгляду справи встановлено, що спірне Рішення Вищої ради правосуддя грунтується на законі, а встановлені законом обов'язкові підстави для скасування спірного Рішення відсутні.

Доводи позивача щодо дискримінаційного характеру спірного Рішення колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки незастосування наслідків неправосудності судових рішень, постановлених окремими суддями, в порядку відповідних встановлених законом процедур не може вважатись правовою підставою для незастосування таких наслідків до позивача.

За наведених обставин позов задоволенню не підлягає.

Позовна вимога про зобов'язання Вищої ради правосуддя вчинити дії щодо внесення Президентові України подання про призначення її на посаду судді задоволенню не підлягає як похідна від позовної вимоги про скасування спірного Рішення, а також з огляду на дискреційну природу повноважень Вищої ради правосуддя.

Керуючись статтями ч.2 ст.2, ч.4 ст.22, ч.3 ст.241, ст.243, ч.2, 5-6 ст.266, ст.295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 07 листопада 2017 року №3602/0/15-17 про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_3 на посаду судді відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення складене та підписане 07 лютого 2018 року.

Судді: Р.Ф.Ханова

Л.І. Бившева

І.А. Гончарова

І.Я. Олендер

Т.М. Шипуліна