Справа № 219/10481/17
Суддя: Брежнев О. А.
Дата ухвалення: 2018-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2018 року м. Бахмут

Суддя Артемівського міськрайонного суду Донецької області Брежнев О.А..,розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради, про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 (далі за текстом - ОСОБА_1.) звернулася з адміністративним позовом, в якому просить визнати неправомірними дії та скасувати рішення Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради №01-2024 від 22 червня 2017 року про відмову у виплаті заборгованості щомісячної грошової допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, зобов'язати відповідача сплатити заборгованість щомісячної грошової допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з квітня 2016 року по час розгляду та вирішення справи в суді. В обґрунтування позову вказує, що в період з 01 листопада 2014 року по 31 березня 2016 року позивач знаходилась на обліку в Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради та отримувала грошову допомогу по догляду за дитиною ОСОБА_2, 2014 року народження до досягнення нею трирічного віку, що підтверджує довідка №28 від 02 серпня 2017 року. Після чого вона вимушена була виїхати по місцю своєї реєстрації до селища Зайцеве Горлівського району. 11 квітня 2017 року позивач звернулась до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради із заявою про виплату заборгованості щомісячної грошової допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ща період з квітня 2016 року по час звернення. Згідно відповіді №01-2024 від 22 червня 2017 року позивачу було відмовлено згідно п. 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 27 лютого 2001 року за №1751 у зв'язку з тим, що вона звернулась в Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради11 квітня 2017 року, тобто після спливу дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги в Управлінні праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради.

Представник відповідача раніше у судовому засіданні позовни вимоги не визнавав та просив у їх задоволені відмовити, оскільки їх дії були законні та відмова позивачу їх також законна, бо термін звернення позивача до них сплинув, а саме 12 місяців, в перціод яких позивач до них не зверталась. Просив відмовити у задоволені прозову.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, котрим КАС України викладено в новій редакції.

У відповідності до п.10 Розділу VII Перехідних Положень КАС України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією КАС України.

Частиною першою статті 12 КАС України визначено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Відповідно до вимог статті 263 КАС України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

У зв'язку з чим, з урахуванням приписів статті 12 та глави 10 КАС України, ст. 263 КАС України суддя вважає за доцільне проводити розгляд адміністративної справи за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради, про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

На підставі вищевикладеного, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовну заяву ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради, про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд, дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази в їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановлено цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною, скасування рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити певні дії.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженка м. Горлівка, Донецької області, була і є зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до печатки у паспорті позивача серії НОМЕР_2, виданого Микитівським РС у м. Горлівці ГУ ДМС України в Донецькій області 19 лютого 2013 року (а.с.3-4).

Згідно копії свідоцтва про народження, ІНФОРМАЦІЯ_3 року народилась ОСОБА_2, батьками якої в свідоцтві про народження зазначені: мати - ОСОБА_1, батько - ОСОБА_3 (а.с.6), з копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини 1 статті 135 СК України (а.с.7) вбачається, що батько ОСОБА_2 записаний зі слів матері.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішнього переміщення осіб" факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; підставами для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є наявність реєстрації місця проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

ОСОБА_1 взята на облік як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, у зв'язку з чим вона фактично проживає у м. Бахмут Донецької обл., що підтверджують довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 11 квітня 2017 року № .

Із відповіді Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської радина звернення ОСОБА_1 вбачається, що 22 червня 2017 року позивач звернулася до управління з заявою про призначення допомоги при народженні дитини та допомоги на дітей одиноким матерям. Повідомленням від 10 травня 2017 року ОСОБА_1 було відмовлено в поновленні виплати допомоги при народженні дитини у зв`язку з тим, що заява про поновлення виплати допомоги надійшла пізніше ніж 12 місяців після припинення виплати допомоги.

У відповідності до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови призначення і виплати державної допомоги, зокрема при народженні дитини, визначено Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - Порядок № 1751).

Згідно із п. 10 Порядку № 1751 допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини, опікуну, які постійно проживають разом з дитиною, з метою створення належних умов для її повноцінного утримання та виховання.

Умови призначення вказаної допомоги та перелік документів, необхідний для її призначення, визначено статтею 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», а також пунктами 11, 12 Порядку № 1751.

Відповідно до п. 15 Порядку № 1751 одному з батьків дитини (опікуну) допомога при народженні дитини призначається і виплачується органами соціального захисту населення за місцем їх реєстрації. Допомога може бути призначена за місцем фактичного проживання за умови подання довідки про неодержання зазначеної допомоги в органах соціального захисту населення за місцем реєстрації.

Порядком надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 1 жовтня 2014 року, визначено механізм надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку, грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад, з дня звернення за її призначенням і виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців. Грошова допомога особам, які переміщуються, призначається на сім'ю та виплачується одному з її членів за умови надання письмової згоди довільної форми про виплату грошової допомоги цій особі від інших членів сім'ї у таких розмірах:

для непрацездатних осіб (пенсіонери, інваліди, діти) - 884 грн. на одну особу (члена сім'ї); для працездатних осіб - 442 грн. на одну особу (члена сім'ї).

Загальна сума допомоги на сім'ю розраховується як сума розмірів допомоги на кожного члена сім'ї та не може перевищувати 2 400 грн.

Предметом спору є рішення відповідача про відмову в поновленні ОСОБА_1 у виплаті допомоги при народженні дитини.

Перелік підстав для припинення раніше призначеної допомоги при народженні дитини визначено положеннями ч. 9 ст. 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» та абз. 18 Порядку № 1751, відповідно до яких виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відмови отримувача допомоги від виховання дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання, крім дітей, які народилися під час перебування матері в слідчому ізоляторі або установі виконання покарань за умови перебування дитини разом з матір'ю; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; перебування отримувача допомоги у місцях позбавлення волі за рішенням суду; усиновлення дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування; смерті дитини; смерті отримувача допомоги; виникнення інших обставин.

Рішенням Конституційного суду України від 08 червня 2016 року №1-2/2016 визнано не відповідаючим Конституції України (неконституційним) абзац сьомий частини 9 статті 11 ЗУ «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року №2811-ХІІ з послідуючими змінами, згідно якому виплата допомоги при народженні дитини зупиняється «у випадку виникнення інших обставин». Та абзац сьомий частини 9 статті 11 ЗУ «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року №2811-ХІІ з послідуючими змінами, визнаний неконституційним втрачає силу з дня прийняття Конституційним судом України цього рішення.

В силу вимог ч. 1 ст. 13 Закону України від 26.04.2001 № 2402-III «Про охорону дитинства», з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім'ях, держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену ЗУ «Про державну допомогу сім`ям з дітьми та іншими законами України. Зокрема, допомога при народженні дитини є видом державної допомоги сім'ям з дітьми, закріпленим у ст. 3 ЗУ «Про державну допомогу сім`ям з дітьми.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Отже, для громадян України єдиною обов'язковою умовою, яка надає право на отримання вказаної державної допомоги, є виховання та проживання у сім'ї неповнолітньої дитини.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 та її донька є громадянами України, мають такі ж самі конституційні права як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, за ознакою місця проживання (перебування).

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у п. 23 рішення "Кечко проти України" від 08.11.2005 якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Суд критично оцінює доводи відповідача про відсутність підстав для поновлення виплати допомоги у зв`язку з тим, що заявник звернувся до управління з заявою пізніше 12 календарних місяців після припинення виплати допомоги при народження дитини та на дітей одиноким матерям.

Відповідно до абз. 32 п. 13 Порядку № 1751 виплата допомоги поновлюється у випадках, передбачених абзацами сімнадцятим - двадцять третім, двадцять шостим і двадцять сьомим цього пункту, у разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною (один з батьків дитини, опікун), звернулася протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою.

Тобто, це право особи, що фактично здійснює догляд за дитиною, а не її обов'язок. В даному випадку позивач обрав інший спосіб захисту порушеного права - звернення до суду із цим позовом, що не суперечить приписам чинного законодавства України. Під час вирішення спору було встановлено протиправність припинення виплати допомоги, в силу чого посилання відповідача на необхідність звернення позивача у вказаний строк для поновлення виплати, є необґрунтованими.

Крім того, Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (далі - Порядок № 365).

Цей Порядок визначає механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, для призначення або відмови у призначенні соціальних виплат (допомоги при народженні дитини) необхідно дотримуватись певного порядку, який зазначений вище.

Разом з тим, відповідачем зазначений порядок не дотримано, управлінням не вносилось на розгляд комісій з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам подання про призначення (відновлення) або про відмову в призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати, а відразу прийнято рішення про відмову в поновленні виплати допомоги при народженні дитини, оскільки звернення надійшло після спливу 12 місяців після припинення виплати допомоги.

Матеріали справи не містять доказів направлення та отримання позивачем зазначеного вище рішення про відмову у поновленні виплати державної допомоги при народженні дитини.

Оцінюючи спірні правовідносини, суд звертається до положень Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII) Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Таким чином, право позивача на отримання допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

Також, п. 1 ч. 1 ст. 92 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Крім того, суд звертає увагу, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно до п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Таким чином, ОСОБА_1 доведено її право на отримання державної допомоги при народженні дитини та її поновлення.

З урахуванням ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Заперечуючи проти позову, відповідач не довів правомірність прийнятого рішення про відмову в поновленні допомоги при народженні дитини.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, позивачем у адміністративному позові не зазначено дати, з якої необхідно поновити виплату державної допомоги при народженні дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Суд вважає за можливе з метою повного захисту прав та інтересів позивача вийти за межі позовних вимог, зазначивши дату, з якої необхідно поновити виплату допомоги при народженні дитини.

Оскільки виплату допомоги при народженні дитини було припинено 01 квітня 2016 року, то саме з цієї дати необхідно поновити зазначену виплату.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що позивачем при поданні до суду адміністративного позову судовий збір не сплачувався, а ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 вересня 2017 року їй відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі, суд не стягує з відповідача судові витрати, оскільки позивачем вони фактично не понесені (не надано документального підтвердження понесених ним судових витрат) і відносить їх на рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 8, 22, 46, 64, 92 Конституції України, ст. ст. 2, 6, 7, 9, 12, 77-78, 139, 241-246, 255, 263, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради, про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати неправомірними дії та скасувати рішення Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради №01-2024 від 22 червня 2017 року про відмову ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженці м. Горлівка, Донецької області, у виплаті заборгованості щомісячної грошової допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради сплатити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженці м. Горлівка, Донецької області, заборгованість щомісячної грошової допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 01 квітня 2016 року по час розгляду та вирішення справи в суді.

Віднести судові витрати на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається відповідно до вимог ст. 297 КАС України та п. 15.5 Перехідних положень КАС України протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.А. Брежнев