Справа № 826/14052/17
Суддя: Коротких А. Ю.
Дата ухвалення: 2018-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Коротких А.Ю.,

суддів: Файдюка В.В.,

Чаку Є.В.,

секретаря Козуб А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Управління Державної міграційної служби України в Київській області та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 січня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_3 з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Київській області, в якому просить: визнати протиправним та скасувати рішення у формі наказу Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 01.11.2017 року №99 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особи без громадянства ОСОБА_3"; зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Київській області прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 січня 2018 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Управління Державної міграційної служби України в Київській області подало апеляційну скаргу (апелянт 1). В своїй апеляційній скарзі апелянт 1, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить змінити рішення суду першої інстанції, яким доповнити мотивувальну частину оскаржуваного рішення суду першої інстанції відповідним абзацом.

Також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу (апелянт 2). В своїй апеляційній скарзі апелянт 2, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

18 січня 2018 року на адресу Київського апеляційного адміністративного суду надійшов відзив від ОСОБА_3 на апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Київській області, в якому ОСОБА_3 просить визнати апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Київській області на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 січня 2018 року по справі № 826/14052/17 зловживанням процесуальними правами, а також залишити апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Київській області на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 січня 2018 року по справі № 826/14052/17 без розгляду (а.с.23-24, том 2).

22 січня 2018 року на адресу Київського апеляційного адміністративного суду надійшов відзив від Управління Державної міграційної служби України в Київській області на апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, в якій представник апелянта 1 (Писаненко С.С.) просить в задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити повністю (а.с. 66-71, том 2).

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 31.10.2017 року №52, в якій просив визнати його особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки існує загроза його безпеці, свободі у країні походження - Грузії - через побоювання застосування щодо такого, що принижує гідність, поводження та покарання, переслідування з політичних мотивів, а також через систематичне порушення прав людини у Грузії.

За результатами розгляду вказаної заяви-анкети, проведеної співбесіди та на підставі висновку головного спеціалісті відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області прийнято наказ "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особи без громадянства ОСОБА_3" від 01.11.2017 року №99, яким, у відповідності до ч.ч. 4 та 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI ( далі - Закон № 3671-VI), відповідно відмовлено в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особі без громадянства ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі наказу від 01.11.2017 року №99 Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області сформовано повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 01.11.2017 року №30.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI.

Відповідно до пп. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 Закону № 3671-VI, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

На підставі ч. 4 названої статті Закону № 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною 6 цієї ж статті Закону № 3671-VI встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення (ч. 7 ст. 8 Закону № 3671-VI).

Судом першої інстанції встановлено, що зі змісту наказу Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 01.11.2017 року №99 та висновку до нього, підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення слугували положення ч. 6 ст. 8 Закону № 3671-VI, а саме: очевидна необґрунтованість заяви, тобто відсутність у позивача умов, встановлених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI.

Судом першої інстанції встановлено, що представник відповідача (апелянт 1) в судовому засіданні суду першої інстанції наголошував, що є обґрунтовані підстави вважати, що звернення заявника (позивача) із заявою до Управління Державної міграційної служби України в Київській області викликано не необхідністю отримання захисту від можливих переслідувань або загрози зазнати серйозної шкоди, а лише необхідністю легалізації на території України під час оскарження рішення про припинення громадянства. Вказане, за висновком представника відповідача, підтверджено тим, що до останнього приїзду на територію України заявник перебував на території Республіки Польща та інших безпечних країн (Сполучені Штати Америки, Швейцарська Конфедерація, Угорщина, Федеративна Республіка Німеччина), де мав можливість звернутись за міжнародним захистом.

Вказане також підтверджено змістом протоколу співбесіди від 31.10.2017 року, копія якого наявна у матеріалах справи. Так, позивачем зазначено, що з липня 2017 року останній перебував у Польщі, де зустрічався з керівниками польського уряду і парламенту (міністром закордонних справ, керівником польського парламенту, членами парламенту, лідерами провладної партії "Право і справедливість"), а також писав до України до офіційних органів, чи є заборона щодо його повернення до України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, під час співбесіди на питання "Коли Ви в останнє виїжджали з території України?" позивачем вказано "В липні 2017 року", "Ваш маршрут після останнього виїзду за межі України" - "Через Німеччину, США", "В яких країнах Ви перебували після прийняття Указу про припинення громадянства?" - "В США, Швейцарії, Угорщині, Німеччині, Польщі, Данії"; "Коли, яким транспортом і яким маршрутом Ви прямували в Україну в останнє?" - "Автобусом 10.09.2017 з Польщі (з Варшави)". На питання "Ви зверталися в інші країни за отриманням статусу біженця? Якщо ні, то чому?" позивачем надано відповідь "Ні, не звертався, бо не бачив такої необхідності. Я збирався звернутися саме до українських органів"; "Чому саме до українських органів?" - "Тому що це країна, де я постійно проживаю, де я мав статус громадянина і де Генпрокуратура офіційно відмовила Грузії в моїй екстрадиції".

Посилання апелянта 2 в своїй апеляційній скарзі на норму п. 24 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI щодо визначення транзитного проїзду (в'їзд іноземця або особи без громадянства в Україну з однієї держави, переміщення в межах визначеного у проїзному квитку часу (а в разі відсутності квитка - строку, фактично необхідного для перетинання території України на відповідному виді транспорту) через територію України та виїзд за її межі до іншої держави) є безпідставним, оскільки п. 24 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI дано визначення, хто такі члени сім'ї біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, а не визначення транзитного проїзду.

Крім того, відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що в період з липня 2017 року по 10.09.2017 року позивач перебував та території третіх безпечних країн, де мав змогу звернутись за міжнародним захистом, проте цього останнім зроблено не було. Надані позивачем під час співбесіди пояснення щодо незвернення за захистом у третіх безпечних країнах лише додатково свідчить про намір легалізації останнього на території України під час оскарження рішення про припинення громадянства.

Щодо посилань апелянта 2 в обґрунтування своєї позиції на наявну в матеріалах справи постанову Генеральної прокуратури України про відмову у видачі (екстрадиції особи) від 31.03.2015 року (а.с. 21-26, том 1) колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції вірно зазначено, що дана постанова не є доказом, який спростовує підстави, з яких виходив відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення, оскільки остання висвітлює мотиви та підстави, з яких Генеральна прокуратура України виходила під час вирішення питання про можливість екстрадиції позивача у 2015 році.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що твердження апелянта 2 про те, що підставою для звернення позивача за додатковим захистом слугувало саме третє звернення Грузії щодо видачі ОСОБА_3, що, за твердженням останнього, суперечить міжнародним нормам права, не підлягає дослідженню у межах даної адміністративної справи та підлягає оцінці виключно судом кримінальної юрисдикції під час розгляду такого звернення Грузії щодо видачі позивача.

Щодо посилань апелянта 2 на те, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не було застосовано норми міжнародного права, колегія суддів зазначає, що дії Управління Державної міграційної служби України в Київській області при прийнятті рішення у формі наказу Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 01.11.2017 року №99 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особи без громадянства ОСОБА_3" не протирічать ні нормам міжнародного права, ні нормам чинного законодавства України.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з вірним висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуваний наказ "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особи без громадянства ОСОБА_3" від 01.11.2017 року №99 винесений відповідачем обґрунтовано та у межах наданих йому повноважень.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Відповідно до ч. 4 ст. 246 КАС України у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування; 7) мотиви, з яких у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суд, відмовляючи у позові, дійшов висновку, що оскаржуване рішення, дія чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень визнано судом таким, що вчинено відповідно до вимог частини другої статті 2 цього Кодексу.

Доводи апелянта 1 щодо зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції шляхом доповнення її відповідним абзацом є необґрунтованими, оскільки мотивувальна частина рішення суду першої інстанції відповідає всім вимогам, які передбачені ч. 4 ст. 246 КАС України.

Доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 329, 331 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Управління Державної міграційної служби України в Київській області та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 січня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Головуючий суддя: Коротких А.Ю.

Судді: Файдюк В.В.

Чаку Є.В.

Повний текст виготовлено 08 лютого 2018 року.