Справа № 203/2477/17(2-а/0203/146/2017)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"31" січня 2018 р. справа № 203/2477/17
м. Дніпро

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2017 року (суддя Католікян М.О., м. Дніпро)

у справі №203/2477/17

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення Центральної районної у місті Дніпрі ради

про визнання недійсними повідомлень та зобов'язання вчинити дії, -

встановив:

У липні 2017 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати недійсним повідомлення Управління праці та соціального захисту населення Центральної районної у місті Дніпрі ради про відмову в призначенні допомоги № 9867 від 01.12.2016 р. по справі № 602631;

- визнати недійсним повідомлення Управління праці та соціального захисту населення Центральної районної у місті Дніпрі ради про відмову в призначенні допомоги № 2278 від 27.03.2017 р. по справі № 602631;

- зобовязати Управління праці та соціального захисту населення Центральної районної у місті Дніпрі ради провести розрахунок та зробити виплати ОСОБА_1 в якості соціальної допомоги на дитину-інваліда та надбавку на догляд за дитиною-інвалідом ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 за справою № 602631 за минулий час, а саме з 31.07.2016 р. по 02.03.2017 р.

Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2017 року адміністративний позов в частині вимоги про визнання недійсним повідомлення Управління праці та соціального захисту населення Центральної районної у місті Дніпрі ради від 01 грудня 2016 року №9867 залишено без розгляду. У решті адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Позивач зазначив, що отримував соціальну допомогу на дитину-інваліда та надбавку на догляд за дитиною-інвалідом ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за справою №602631 відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам".

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом з дитинства, про що свідчить висновок сурдолога ВКК Комунального закладу "Дніпропетровська обласна дитяча клінічна лікарні" від 20.08.2012 р.

Виплати проводилися щомісячно з народження до 31 липня 2016 року. Після цього позивач звернувся до відповідача, де йому повідомили, що для продовження соціальних виплат необхідно повторно пройти комісію. На той час ОСОБА_2 знаходився в санаторії, в який його направило Управління служби у справах дітей Кіровської районної у м. Дніпрі ради. Адресу санаторію позивачу було невідомо, тому позивач не мав можливості відвідати з ним потрібних лікарів. Після санаторію ОСОБА_2 потрапив до дитячої лікарні з обмеженим режимом спілкування у звязку з лікуванням.

Після лікування сина позивача ніхто не попередив, що оформлення всіх документів залежить від неї самої. Після 6 місяців постійних відвідувань відповідача позивач зясував, яких документів недостатньо і тільки тоді з дитиною пройшов комісію.

Соціальні виплати позивачу відновили з 02.03.2017 року. Повернути грошові кошти за період з 31 липня 2016 р. по 02 березня 2017 р. відповідач відмовив.

На думку позивача, працівники відповідача порушили положення ст. 14 Закону України "Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам", а саме з липня призупинили виплату соціальної допомоги ОСОБА_1 на дитину-інваліда та надбавку на догляд за дитиною-інвалідом ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за справою № 602631. Тому повідомлення про відмову в призначенні допомоги № 9867 від 01.12.2016 р. та № 2278 від 27.03.2017 р. по справі № 602631 є незаконними та підлягають негайному скасуванню.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано положення ст. 12 Закону України "Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям - інвалідам".

В позовній заяві помилково зазначено про отримання 01.12.2016р. позивачем одного з оскаржуваних рішень - повідомлення про відмову в призначенні допомоги №9867. Розрахунок шестимісячного строку оскарження позивачем здійснено самостійно та визначено як 31.05.2017 року, рахуючи з дати рішення №9867 - 01.12.2016р. Адміністративний позов подано 31.05.2017 до не належного адміністративного суду - Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

У звязку з відсутністю точної інформації щодо фактичного вручення рішення відповідача від 01.12.2016р. №9867 позивачу, позивач звернувся до суду щодо поновлення судом строку для подання адміністративного позову. Проте, судом першої інстанції не досліджено факт самого вручення та своєчасної обізнаності особи, яка в тому числі має фізичні вади слуху, є інвалідом з цього захворювання, що мало вплинути на обєктивний розрахунок відповідного шестимісячного терміну.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про задоволення позову.

05.01.2018 року до суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу позивача, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача, а постанову суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечував.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що позивач є інвалідом III групи по слуху, має на утриманні малолітнього сина-інваліда III групи по слуху ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, і з 01.06.2014 року позивачу було призначено допомогу одинокій матері та державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства III групи (а.с. 16-18).

06 жовтня 2014 року на підставі заяви позивачу було вперше призначено державну соціальну допомогу на дитину-інваліда та надбавку по догляду за дитиною-інвалідом на строк, на який було встановлено інвалідність, - до 31.07.2016 року (а.с. 36, 37).

18 жовтня 2016 року позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про призначення державної соціальної допомоги на дитину-інваліда та надбавки по догляду за дитиною-інвалідом, не надавши медичний висновок, яким підтверджується інвалідність дитини (а.с. 41, 42).

01 грудня 2016 року відповідачем було складено повідомлення №9867 про відмову у призначенні державної соціальної допомоги одинокій матері та соціальної допомоги на дитину-інваліда у звязку з відсутністю повного пакету документів (а.с. 43).

12 січня 2017 року позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про призначення державної соціальної допомоги на дитину-інваліда та надбавки по догляду за дитиною-інвалідом, проте знову не надав медичний висновок, яким підтверджується інвалідність дитини (а.с. 44, 45).

06 березня 2017 року позивач втретє звернувся до відповідача із заявою про призначення державної соціальної допомоги на дитину-інваліда та надбавки по догляду за дитиною-інвалідом, додавши до неї медичний висновок від 02.03.2017 року №214, відповідно до якого було встановлено захворювання (патологічний стан) ОСОБА_2 до 30.11.2028 року (а.с. 47 - 49).

27 березня 2017 року відповідачем було складено повідомлення №2278 про відмову у призначенні за заявою від 12.01.2017 року державної соціальної допомоги на дитину-інваліда та надбавки по догляду за дитиною-інвалідом у звязку з не підтвердженням інвалідності дитини на час звернення (а.с. 46).

14.03.2017 року позивачу було призначено допомогу одинокій матері з 01.03.2017 по 31.08.2017 рік у розмірі 450 грн. 50 коп. щомісяця та державної соціальної допомоги на дитину-інваліда віком до 18 років, надбавку на догляд за дитиною-інвалідом віком від 6 до 18 років на період, зазначений у медичному висновку № 214 про дитину-інваліда віком до 18 років від 02.03.2017 року, у розмірі 1717 грн. 40 коп. щомісячно.

Суд першої інстанції дійшов висновку про залишення позову в частині вимоги про визнання недійсним повідомлення Управління праці та соціального захисту населення Центральної районної у місті Дніпрі ради від 01 грудня 2016 року №9867 без розгляду, оскільки:

- відповідно до матеріалів справи шестимісячний строк звернення до суду почав свій перебіг 02.12.2016 року (наступного дня після отримання повідомлення) і закінчився відповідно 01.06.2017 року. Факт отримання повідомлення 01.12.2016 року підтверджено позивачем у позовній заяві;

- клопотання про поновлення строку звернення до суду позивач обґрунтував тим, що вчасно звернувся з таким позовом, але до неналежного суду, а саме 31 травня 2017 року позивач звернувся з аналогічним позовом до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, який ухвалою від 05.06.2017 року повернув заяву у зв'язку з порушенням правил територіальної підсудності (а.с. 7 - 11). За висновком суду першої інстанції це клопотання є безпідставним, оскільки звернення з позовом до неналежного суду не може тлумачитись як таке, що вчинено у процесуально передбачений спосіб.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні іншої частини позовних вимог у зв'язку з тим, що відповідач не мав правових підстав для поновлення позивачу виплати державної соціальної допомоги на дитину-інваліда та надбавки по догляду за дитиною-інвалідом без надання медичного висновку стосовно переогляду стану здоров'я дитини-інваліда.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 99 КАС України, в редакції на час звернення позивача з позовом, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб'єкту владних повноважень право на пред'явлення передбачених законом вимог.

Відповідно до ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з вернувся до суду першої інстанції з позовом 10.07.2017 року.

В обґрунтування клопотання про поновлення строку звернення до суду позивач посилався на те, що оскаржуване рішення № 9867 позивач отримав 01.12.2016 р. Адміністративний позов до Дніпропетровського окружного адміністративного суду було подано 31.05.2017 року. Ухвалою від 05 червня 2017 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд повернув позивачу адміністративний позов відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 108, п. 4 ч. 1 ст. 18 КАС України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем було пропущено строк звернення до суду в частині оскарження повідомлення відповідача № 9867 від 01.12.2016 р., а звернення позивача до неналежного суду з порушенням вимог КАС України не є поважною підставою для його поновлення з огляду на щомісячний характер отримуваних позивачем соціальних виплат.

Щодо інших позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 1 Закону України від 16.11.2000 року №2109-111 "Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам" причина, група інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством України з одночасним роз'ясненням інвалідам з дитинства їх права на державну соціальну допомогу.

За змістом пунктів 2.1, 2.6, 2.8 Порядку надання державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, затвердженого спільним наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства фінансів України, Міністерства охорони здоровя України від 30.04.2002 року №226/293/169, причина і строк, на який встановлюється інвалідність дітям-інвалідам, визначаються лікарсько-консультативними комісіями дитячих лікувально-профілактичних закладів.

Державна соціальна допомога інвалідам з дитинства, призначається на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи. На дітей-інвалідів державна соціальна допомога призначається законному представнику.

Виплата державної соціальної допомоги зупиняється у випадку пропуску інвалідом з дитинства строку переогляду стану здоров'я органами медико-соціальної експертизи або дитиною-інвалідом - лікарсько-консультативними комісіями дитячих лікувально- профілактичних закладів, а в разі визнання знову інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом виплата державної соціальної допомоги поновлюється з дня зупинення, але не більше як за один місяць.

Якщо строк переогляду пропущено з поважної причини, що підтверджується органом медико-соціальної експертизи, лікарсько-консультативною комісією дитячого лікувально-профілактичного закладу, то виплата державної соціальної допомоги поновлюється з дня зупинення виплати, але не більш як за 3 роки, за умови, що протягом цього періоду особа визнана інвалідом або дитиною-інвалідом.

За місяць до закінчення строку виплати державної соціальної допомоги місцевий орган з питань соціального захисту населення зобовязаний у письмовій формі повідомити інваліда з дитинства, а також законного представника дитини-інваліда про причину припинення її виплати, але, як встановлено судом апеляційної інстанції доказів, виконання такої не надав.

Отже, державна соціальна допомога на дитину-інваліда призначається лише на час встановлення інвалідності, яка встановлюється лише органом медико-соціальної експертизи. Поважність причини пропуску строку переогляду також встановлюється визначаються органом медико-соціальної експертизи, а не відповідачем по справі.

Таким чином, посилання позивача на неправильне застосування норм ст.ст. 12, 14 Закону України "Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам" є помилковим.

Судом встановлено, що дія медичного висновку від 31.07.2014 року №116 на дитину-інваліда з дитинства віком до 16 років закінчилася 31.07.2016 року, що за відсутності нового медичного висновку обумовило припинення виплати позивачу державної соціальної допомоги на дитину-інваліда та надбавки по догляду за дитиною-інвалідом (а.с. 36).

Про набуття права позивачем на поновлення виплати одиноким матерям та необхідність подати відповідні документи позивача проінформовано листом відповідача від 08.09.2016 року вих. № 602631 (а.с.123).

Під час звернення до відповідача 12.01.2017 року позивач не надав відповідачу медичний висновок після проходження переогляду. Позивачу було розяснено необхідність надати повний пакет документів у строк до 12.04.2017 року (а.с. 45).

Позивачу виданий медичний висновок за №214 від 02.03.2017 року про дитину-інваліда віком до 18 років (а.с. 49), відповідно до якого було встановлено захворювання (патологічний стан) ОСОБА_2 до 30.11.2028 року. Поважність причини пропуску строку переогляду встановлено не було.

Зазначений медичний висновок позивач долучив до заяви від 06.03.2017 року (а.с. 47, 48), на підставі якої позивачу з березня 2017 року були поновлені виплати державної соціальної допомоги на дитину-інваліда та надбавка по догляду за дитиною-інвалідом на період, зазначений у медичному висновку від 02.03.2017 року №214.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову позивачу у задоволенні позову, оскільки відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що з урахуванням обставин справи, а саме: знаходження дитини в санаторії, лікарні, наявність складних сімейних обставин, у звязку з чим було застосовано відібрання дитини, - позивач не зміг виконати належним чином вимоги закону щодо своєчасного переогляду стану здоровя дитини-інваліда, що заслуговує на увагу.

Крім того, слід зазначити, що позивач - людина з обмеженими фізичними можливостями. У наданих позивачу відповідях відповідача зазначалося про відсутність повного пакету документів, але не повідомлялось, яких саме документів не вистачає.

Тому, зазначені судом обставини можуть бути враховані органом медико-соціальної експертизи, який не позбавлений права за зверненням позивача надати відповідний висновок про стан здоровя дитини, оскільки він упродовж зазначеного періоду не покращувався. Проте, в цій справі це не може бути підставою для задоволення позову.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції обєктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Постанову Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2017 року у справі №203/2477/17 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: В.Є. Чередниченко