Справа № 804/4702/16
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2017-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 р. Справа № 804/4702/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіОСОБА_1
при секретарі судового засіданняОСОБА_2
за участю представників сторін:
від позивача: від відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «ХайдельбергЦемент Україна» до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 18.02.2016р., -

ВСТАНОВИВ:

25.07.2016р. Приватне акціонерне товариство «ХайдельбергЦемент Україна» звернулося з адміністративним позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, яке є правонаступником прав та обовязків Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників податків у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління ДФС, та просить визнати протиправним (недійсним) і скасувати податкове повідомлення-рішення, винесене відповідачем № від 18.02.2016р.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем була проведена документальна планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013р. по 31.12.2014р. за результатами якої був складений акт №18/28-01-50-00292923 від 03.02.2016р. за висновками якого було встановлено завищення позивачем відємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту за грудень 2014р. на суму 389157,24 грн. На підставі вказаних висновків контролюючим органом було прийняте оспорюване податкове повідомлення-рішення за яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 389157,24 грн. Позивач не погоджується з вищевказаними висновками контролюючого органу та прийнятим на їх основі податковим повідомленням-рішенням, вважає, що відповідач при проведенні перевірки позивача припустився численних порушень норм чинного законодавства України внаслідок чого були порушені права та обовязки позивача у звязку з чим оспорюване податкове повідомлення-рішення є протиправним та таким, що підлягає скасуванню посилаючись на те, що висновок про завищення позивачем відємного значення з ПДВ за грудень 2014р. у вказаній вище сумі зроблений з підстав того, що неможливо встановити факт реального придбання контрагентами позивача ПП «Метресурс», ТОВ «Лувд» та ТОВ «Торговий дім Центральна фабрика «Вуглегірська» товарів у їх постачальників для подальшої їх поставки позивачу, що свідчить про неможливість здійснення господарської діяльності у розумінні п.п.14.1.36 ПК України та ч.1, ч.2 ст. 3 Господарського кодексу України, а тому, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів за п.44.1 ПК України не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платника податків учасників відповідної операції. Однак позивач зазначає, що вказані висновки відповідача суперечать вимогам податкового законодавства України, оскільки неможливість формування податкового кредиту передбачена лише за умови відсутності у платника податків первинних бухгалтерських документів, які підтверджують реальність господарської операції та відсутність податкової накладної, яка не зареєстрована у ЄРПН у встановленому законодавством порядку. Проте, у ході проведення перевірки посадовими особами відповідача були досліджені усі первинні бухгалтерські документи, які підтверджують факти реальності господарських операцій позивача із його вищевказаними контрагентами, у тому числі і досліджувалися відповідні податкові накладні, а тому висновки про нереальність господарських операцій через обрив ланцюга постачання товарів та не підтвердження отримання їх контрагентами позивача позивач вважає безпідставними, оскільки такі обставини не є підставами для позбавлення позивача права на формування податкового кредиту по ПДВ за відповідними господарськими операціями про що також свідчить і позиція Вищого адміністративного Суду України викладена у його листах №1936/11/13-11 від 01.11.2011р., №742/11/13-11 від 02.06.2011р., №1112/11/13-10 від 20.07.2010р. та позиції Верховного Суду України. Окрім того, позивач на обґрунтування своєї правової позиції посилається і на позицію Вищого адміністративного Суду України, відображену у його судових рішеннях №К/800/32317/14 від 02.03.2016р., №К/800/11712/15, рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Інтерсплав проти України» від 09.01.2007р. Також позивач вказує і на те, що відповідачем в акті перевірки не було встановлено жодного порушення саме позивачем податкових зобовязань, які б позбавляли саме позивача права на віднесення відповідних сум податку на додану вартість до податкового кредиту, а наведення аналізу правовідносин постачальників позивача з іншими субєктами господарювання не може впливати на оцінку реальності операцій вчиненим останнім у ланцюгу постачання платником позивачем та його безпосереднім контрагентом. Додатково у письмових поясненнях від 13.11.2017р. позивач посилається на те, що реальність господарських операцій із вказаними контрагентами уже встановлена постановами Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справах №804/4916/16, № 804/4674/16, які набрали законної сили, а тому вважає, що вказані обставини не підлягають доказуванню у даній справі згідно до вимог ч.1 ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, у письмових запереченнях просив у задоволенні адміністративного позову позивача відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що у ході перевірки позивача було встановлено, що позивач мав взаємовідносини з ТОВ «Торговий дім Центральна фабрика «Вуглегірська» у період з 01.04.2014р. по 30.11.2014р. за договором №06941 від 19.03.2014р., проте позивачем не було надано до перевірки оригінали видаткових накладних, залізничних накладних, платіжних доручень та посвідчень про якість вугілля. Крім того, в ході перевірки було встановлено, що основним постачальником вугілля для ТОВ «Торговий дім Центральна фабрика «Вуглегірська» було ПрАТ «Центральна збагачувальна фабрика «Вуглегірська», яке зареєстровано як платник податків в Артемівській ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області за адресою: Донецька область, м. Вуглегірськ, вул. Тімірязєва, 20-А, а тому відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015р. №1276-р «Про внесення змін у додатки 1 і 2 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014р. №1085-р» знаходиться на непідконтрольній Уряду України території. Відповідно до ІС «Податковий блок» основним видом діяльності ПрАТ «Центральна збагачувальна фабрика «Вуглегірська» є добування камяного вугілля, однак під час аналізу податкової звітності встановлено, що податкові розрахунки з плати за користування надрами для видобування корисних копалин за період 2012-2014р.р. надано не було. Також встановлено придбання ПрАТ «Центральна збагачувальна фабрика «Вуглегірська» вугілля у ТОВ «Лойд Інвест», яке є учасником ланцюгів формування сумнівних податкових кредитів. Також перевіркою було встановлено взаємовідносини позивача з ТОВ «Лувд» у грудні 2014р. за договорами поставки №07880 від 11.06.2014р. та №09316 від 03.12.2014р. за якими позивачу було поставлено буфера з пружинами, пружини, муфти зубчасті, швидкохідну передачу редуктора, проте ТОВ «Лувд» не мало спеціалізованого обладнання для виробництва зазначених запчастин. Також у ході перевірки не було підтверджено ланцюг постачання товару буфера з пружинами, пружини, муфти зубчасті, швидкохідну передачу редуктора до ТОВ «Лувд» та від нього до позивача, у звязку з чим зроблено висновок про те, що ТОВ «Лувд» є «транзитером». Перевіркою було встановлено взаємовідносини позивача з ПП «Метресурс» у грудні 2014р. за договором №06805 від 11.03.2014р. за яким позивачу було поставлено підкладку КБ-65, болт закладний М22х165, костиль, болт клемний М22х75, проте ПП «Метресурс» не мало у штаті достатньої кількості працівників, основних та робочих засобів. Крім того, основним постачальником товару у липні 2014р. було ТОВ «Сервіс-торгпоставка», яке не звітує з серпня 2014р. За викладеного, представник відповідача вважає, що вказане доводить, що позивачем допущено порушення норм податкового законодавства в результаті чого підприємством завищено податковий кредит на загальну суму 389157,24 грн.

Судом у ході судового розгляду справи встановлені наступні обставини у справі.

Приватне акціонерне товариство «ХайдельбергЦемент Україна» 28.09.1994р. зареєстровано як юридична особа за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Барикадна, 15а, перебуває на обліку у Дніпропетровському управлінні Офісу великих платників податків ДФС(правонаступник СДПІ з обслуговування ВПП у м. Дніпропетровську міжрегіонального ГУ ДФС), є платником ПДВ, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами та відомостями, наведеними в акті перевірки від 03.02.2016р., копією витягу зі статуту позивача та копією витягу з ЄДРПОУ від 10.05.2017р. (а.с. 26-27,165-167 том 1, а.с.227-232 том 10).

У період з 30.10.2015р. по 27.01.2016р. контролюючим органом була проведена документальна планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013р. по 31.12.2014р. за результатами якої складено акт №18/28-01-50-000292923 від 03.02.2016р. за висновками якого було встановлено порушення позивачем, зокрема, п.198.1, п.198.2, ст.198 ст.201 Податкового кодексу України, а саме: завищено відємне значення з податку на додану вартість за грудень 2014р. у сумі 389157,24 грн., що підтверджується копією відповідного акту, наявного у справі (а.с.26-81 том 1).

На підставі вищевказаного акту перевірки, контролюючим органом 18.02.2016р. було прийнято податкове повідомлення-рішення форми «В4»№ за яким позивачеві було зменшено розмір відємного значення суми податку на додану вартість та застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у розмірі 389157,24 грн., що підтверджується копією відповідного податкового повідомлення-рішення (а.с.82 том 1).

Позивач оспорює вищевказане податкове повідомлення-рішення та просить визнати його протиправним і скасувати посилаючись на те, що контролюючим органом безпідставно зроблені висновки про нереальність господарських операцій позивача з його контрагентами, так як всі первинні бухгалтерські документи позивачем відповідачу надавалися у ході проведення перевірки, які підтверджують реальність господарських операцій із контрагентами позивача ПП «Метресурс», ТОВ «Лувд», ТОВ «Торговий дім Центральна фабрика «Вуглегірська», а висновки відповідача зроблені у звязку з неможливістю підтвердження ланцюгу постачання товару та обрив цього ланцюга не може свідчити про наявність у діях позивача будь-яких порушень вимог податкового законодавства та позбавлення позивача права на формування податкового кредиту за вищевказаними господарськими операціями, оскільки вказане суперечить вимогам чинного законодавства України та практиці Європейського Суду з прав людини.

Заслухавши представників позивача та відповідача, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

У відповідності до п.2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обовязковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Правила податкового обліку визначаються відповідними нормативними документами, що регламентують порядок оподаткування в Україні.

Згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обовязкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Отже, договір свідчить лише про намір виконати дії (операції) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Відповідно до вищенаведеного визначення, господарська операція повязана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обовязкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Податковий кредит сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобовязання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг - п.198.1 ст. 198 ПКУ.

Пунктом 198.2 ст. 198 вказаного вище Кодексу, визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За приписами пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПКУ не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у звязку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.4, 201.6 статті 201 ПКУ податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобовязань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобовязаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Також і за приписами п.201.10 ст.201 наведеного вище Кодексу, встановлено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Таким чином, з аналізу наведених норм видно, що датою виникнення у платника податку права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість є, зокрема, дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною, при цьому, передбачено, що право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Також, за вищезгаданими нормами передбачено, що підставами для формування податкового кредиту та податкових зобовязань, витрат і доходів є наявність у платника податків належним чином оформлених первинних бухгалтерських документів, що підтверджують реальність здійснення господарський операцій, зокрема і реєстрація податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних продавцем товарів та послуг, що дає право покупцю на віднесення вказаних сум до податкового кредиту.

Разом з тим, ні актом перевірки, ні в ході судового розгляду справи судом не встановлено відсутності у позивача податкових накладних по взаємовідносинах позивача з його контрагентами у спірний період при здійсненні фінансово-господарських операцій за наведеними у акті перевірки господарськими операціями.

Таким чином, отримання позивачем податкових накладних від його контрагентів, які були зареєстровані контролюючим органом у Єдиному реєстрі податкових накладних, є підставами для включення їх до податкового кредиту з податку на додану вартість протягом звітного періоду згідно до вимог ст.198 ПК України.

Так, як свідчать матеріали справи, у спірний перевіряємий період між позивачем та ТОВ «Торговий дім Центральна фабрика «Вуглегірська» був укладений договір №06941 від 19.03.2014р. в частині придбання вугілля камяного марки Т (0-50) за період з 01.04.2014р. по 30.11.2014р.; між позивачем та ТОВ «Лувд» був укладений договір поставки від 11.06.2014р. №07880, від 03.12.2014р. №09316 в частині придбання запчастин за грудень 2014р.; між позивачем та ПП «Метресурс» був укладений договір від 11.03.2014р. №06805 в частині придбання запасних частин за грудень 2014р.

Факти здійснення реальності господарських операцій позивачем із вказаними вище контрагентами підтверджується наданими як до перевірки, так і наданими суду копіями первинних бухгалтерських документів, які були досліджені як у ході перевірки, так і у ході судового розгляду справи, оформлені у відповідності до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зокрема, копіями договорів, копіями товарно-транспортних накладних, копіями видаткових накладних, копіями прибуткових ордерів, копіями банківських виписок, копіями залізничних накладних, копіями податкових накладних та іншими первинними документами (а.с.83-250 том 1,, а.с.1-250 том 2, а.с.1-250 том 6, том 10).

При цьому, судом встановлено, що позивачем за вказаними господарськими операціями були отримані податкові накладні, що підтверджується також і даними акту перевірки, оскільки акт перевірки від 03.02.2016р. не містить будь-яких посилань на відсутність належним чином оформлених податкових накладних та не отримання їх позивачем, вказане не спростовано у ході судового розгляду справи представником відповідача будь-якими належними та допустимими доказами.

Окрім того, факти реальності вказаних вище господарських операцій, здійснених позивачем були предметом перевірки у ході судового розгляду адміністративних справ №804/4916/16, №804/4674/16 та №804/4675/16 за результатами розгляду яких також було встановлено факти реальності господарських операцій позивача у вказаний період із його контрагентами - ТОВ «Торговий дім Центральна фабрика «Вуглегірська», ТОВ «Лувд» та ПП «Метресурс» згідно постанов Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.08.2016р. у справі №804/4916/16, від 17.03.2017р. у справі №804/4675/16, від 25.08.2016р. які набрали законної сили (а.с. 240-258 том 10, а.с.1-64 том 11).

Отже, з огляду на наведене, висновки контролюючого органу про порушення вимог вищенаведених норм податкового законодавства позивачем є безпідставними, зробленими на припущеннях посадових осіб контролюючого органу в порушення вищенаведених норм податкового законодавства та спростовуються вище дослідженими доказами, зокрема, первинними бухгалтерськими документами, податковими накладними, які були податковим органом зареєстровані у ЄРПН, тобто зазначене свідчить про дотримання вимог позивачем чинного законодавства, оскільки підстав для не реєстрації податкових накладних за вказаними господарськими операціями контролюючим органом не доведено.

Таким чином, аналіз вищенаведених документів та алгоритм дій як позивача, так і його вищенаведених контрагентів свідчить про те, що позивач діяв у повній відповідності до вимог чинного податкового законодавства та після виконання умов договору по постачанню (отриманню) товару, виконаних робіт та наданих послуг отримав від вказаних контрагентів вищенаведені первинні бухгалтерські документи (рахунки на оплату, акти виконаних робіт та інші первинні бухгалтерські документи), а також і податкові накладні від продавців товару, робіт/послуг, які були зареєстровані у ЄРПН у встановленому законодавством порядку, що давало позивачеві як покупцю право на віднесення вказаних сум податку на додану вартість до податкового кредиту у своїй податковій звітності з урахуванням того, що порушення вимог законодавства при їх складанні під час проведення перевірки посадовими особами контролюючого органу не встановлено, про що в акті не зазначено, а тому за викладених обставин та досліджених судом первинних бухгалтерських документів, які фіксують реальність здійснення господарської операції, суд приходить до висновку про відсутність порушення позивачем вимог п.44.1 ст.44, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6, п.201.1 ст.201 ПК України.

Також слід зазначити, що факти реальності господарських операцій позивача із його вищевказаними контрагентами, що були підставами для прийняття у тому числі і оспорюваного податкового повідомлення-рішення згідно акту перевірки від 03.02.2016р. були предметом судового розгляду в адміністративних справах №804/4916/16, №804/4675/16, позовні вимоги позивача у вказаних справах були задоволені та вказані постанови суду набрали законної сили, а тому суд приходить до висновку, що обставини, встановлені вказаними судовими рішеннями у зазначених адміністративних справах, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді цієї справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлені вказані вище обставини у відповідності до вимог ч.1 ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Представником відповідача у ході судового розгляду справи не доведено належними і допустимими доказами правомірність прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення з урахуванням обставин встановлених судом та доказів наданих позивачем, які представником відповідача не спростовані жодними доводами.

Судом критично надається оцінка посиланням відповідача на те, що неможливо встановити факт реального придбання ТОВ «Торговий дім Центральна фабрика Вуглегірська» вугілля в його постачальників для подальшої її поставки позивачеві, встановлено обрив ланцюга постачання товару ТОВ «Лувд» на адресу позивача у грудні 2014р. та обрив ланцюга постачання матеріалів ПП «Метресурс» на адресу позивача також у грудні 2014р., з огляду на те, що вказані вище обставини не можуть бути підставами для притягнення позивача як покупця відповідного товару до відповідальності за порушення податкового законодавства, оскільки така відповідальність покупця не передбачена нормами податкового законодавства України.

Також представником відповідача у ході судового розгляду справи не було надано жодних доказів, які б свідчили саме про порушення позивачем вимог податкового законодавства за вищенаведеними господарськими операціями, не містить таких доказів і акт перевірки від 03.02.2016р.

Разом з тим, у ході судового розгляду справи, представником відповідача не було надано суду жодних доказів, які б свідчили про причетність посадових осіб позивача до вчинення будь-яких протиправних дій посадовими особами контрагентів позивача, зокрема будь-яких пояснень посадових осіб або інших осіб, які б підтверджували непричетність до постачання вугільної продукції вказаних контрагентів посадових осіб позивача.

Окрім того, і відповідно до норм Податкового кодексу України ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. Такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом, не впливають на права та обовязки іншого платника податків.

Якщо контрагент не виконав свого зобовязання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту або відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Вказана правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом України у його постановах від 13.01.2009р., у постанові від 01.06.2010р., а також і у постановах від 26.12.2006р. №21-262, від 06.09.2008р., від 09.09.2008р. № 21-500во08, від 11.10.2006р. №21-593во06, від 31.01.2011р. №21-47а10.

Також неодноразово зазначалася вказана правова позиція і у Інформаційних листах Вищого адміністративного Суду України від 20.07.2010р. №1112/11/13-10, від 02.06.2011р. № 742/11/13-11 стосовно того, що не є підставою для відмови у праві на податковий кредит та бюджетне відшкодування з податку на додану вартість порушення податкової дисципліни, вчинені контрагентом платника податку та при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Отже, доводи представника відповідача про те, що контролюючий орган при проведенні перевірки не може встановити повного ланцюгу постачання того чи іншого товару аж до виробників, чи обрив відповідного ланцюга у постачанні матеріалів, не може бути покладено в основу притягнення до відповідальності саме позивача як кінцевого споживача товарів, робіт та послуг.

Також представником відповідача у ході судового розгляду справи не було надано жодних доказів на підтвердження того, яким чином дії третіх осіб можуть впливати на дані податкового обліку позивача, а також і не наведено жодних підстав на підтвердження того, що позивач, як платник податків, діяв без належної обачності і обережності та позивачу було відомо про можливі порушення, які допускали його контрагенти та/або контрагенти його контрагентів, аж до виробників продукції.

При цьому, слід зазначити, що висновки контролюючого органу не можуть ґрунтуватися на припущеннях посадових осіб контролюючого органу не підтверджених будь-якими належними та допустимими доказами.

За викладеного, суд приходить до висновку, що із аналізу наданих первинних бухгалтерських документів у ході проведення перевірки у відповідача були відсутні будь-які правові підстави для висновків про нереальність вищевказаних господарських операцій позивача із його вищенаведеними контрагентами, з урахуванням обставин та норм чинного податкового законодавства досліджених судом у ході судового розгляду справи.

Статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, Європейський Суд з прав людини у своєму рішення від 22.01.2009р.(«Булвес «АД проти Болгарії») зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобовязань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз. На думку Європейського Суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Право на податковий кредит є «власністю» у розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке повинно розглядатися як таке, що виникло у момент повного виконання нею своїх зобовязань щодо податкової звітності з ПДВ. Визнання права на нарахування податкового кредиту було поставлено в залежність від виконання обовязків постачальником, в той час коли це не залежало від волі одержувача поставки застосування відповідних положень Закону «Про ПДВ» стало не передбаченим і самовільним. Платник податку не має абсолютно ніяких повноважень відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обовязків із складення та подання декларації з ПДВ, а також обовязку зі сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище рішення Європейського Суду).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права та свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього субєкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду від 09.01.2007р. у справі «Інтерсплав проти України»).

Так, п.38 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Інтерсплав проти України» від 09.01.2007р. вказаний Суд зазначив, що коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюється конкретною компанією, вони можуть вжити конкретних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Також зроблено висновок і про те, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, повязаних із сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все-таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконаний свої зобовязання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності.

З огляду на викладене, судом не приймаються доводи відповідача щодо покладення юридичної відповідальності на позивача за порушення, вчинені контрагентами позивача, які викладені в акті перевірки від 03.02.2016р., оскільки у відповідності до ст. 61 Конституції України та вищенаведених норм чинного податкового законодавства, наведеної судової практики Європейського Суду з прав людини позивач не може нести відповідальність за дії своїх контрагентів.

При цьому, судом враховується і те, що наведений акт перевірки взагалі не містить жодних посилань на порушення саме позивачем вимог податкового законодавства, які перешкоджали або забороняли позивачеві віднести суми податку на додану вартість по вищенаведених правовідносинах з наведеними вище контрагентами до податкового кредиту.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вищенаведеного, перевіривши правомірність прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення згідно до вимог ч.3 ст.2 вказаного Кодексу щодо викладених в акті перевірки від 03.02.2016р. обставин, які слугували прийняттю оспорюваного податкового повідомлення-рішення, суд приходить до висновку, що обрані відповідачем підстави для прийняття оспорюваного рішення є неправомірними та не обґрунтованими, спростовуються вищенаведеними доказами, а тому є такими, що прийняті не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), у звязку з чим позовні вимоги позивача про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення рішення № від 18.02.2016р., прийнятого на підставі вищевказаних висновків, підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень - Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно платіжного доручення №896 від 20.07.2016р. у розмірі 5837 грн. 36 коп. (а.с.3 том 1).

Керуючись ст.ст. 2 - 10, 11, 12, 25, 52, 71, 72, 86, 94, 122, 160, 161, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Приватного акціонерного товариства «ХайдельбергЦемент Україна» до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 18.02.2016р. - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників податків у м.Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління ДФС № від 18.02.2016р.

Стягнути з бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (04119, м. Київ, вул. Дігтярівська, 11-Г) на користь Приватного акціонерного товариства «ХайдельбергЦемент Україна» (49044, м. Дніпро, вул. Барикадна,15а, код за ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 5837 грн. 36 коп. (пять тисяч вісімсот тридцять сім грн. 36 коп.).

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови, або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 27 листопада 2017 року.

Суддя ОСОБА_1