Справа № 826/10533/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Круїз Продукт» до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

В обґрунтування позову зазначено, що оскаржувані рішення є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки прийняті відповідачем на підставі висновків перевірки, які не відповідають фактичним обставинам. Висновки контролюючого органу про нереальність господарських операцій позивача з його контрагентами є помилковими, оскільки такі господарські операції підтверджуються первинною документацією, на час здійснення господарської діяльності контрагенти позивача мали статус юридичних осіб, були платниками ПДВ, мали право виписувати податкові накладні.

Під час переходу до розгляду справи по суті представник позивача підтримала позов та просила задовольнити його повністю.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, заява про розгляд справи за відсутності його представника до суду не надійшла.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з ч.ч. 4, 6 ст. 128 КАС України, (далі - КАС України від 06.07.2005 р. №2747-IV у редакції, що діяла до 15.12.2017 р.), прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

У ході розгляду справи у порядку письмового провадження до суду через канцелярію від відповідача надійшли письмові заперечення проти позову, які судом долучено до матеріалів справи для врахування при прийнятті у справі судового рішення по суті.

При прийнятті судового рішення по суті судом враховано вимоги п. 10 ч. 1 Перехідних положень КАС України (тут і надалі у редакції Закону України “Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів” від 03.10.2017 р. №2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017 р.), яким установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні, суд –

В С Т А Н О В И В:

Як з’ясовано у ході судового розгляду справи та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, у період із 30.03.2017 р. по 20.04.2017 р. відповідачем проведено перевірку позивача, за результатами якої 27.04.2017 р. складено акт №161/26-15-14-02-01-17/32245968 про результати документальної планової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період із 01.01.2014 р. по 31.12.2016 р., (далі – акт перевірки), згідно з висновками якого, позивачем:

- занижено податок на прибуток у загальному розмірі 1438306 грн, у тому числі за: 2014 р. – 258930 грн; 2015 р. – 261000 грн; 2016 р. – 918376 грн;

22.05.2017 р., на підставі акту перевірки, відповідачем прийнято оскаржувані рішення:

За результатами адміністративного (досудового) оскарження, перелічені рішення залишено без змін. При цьому, збільшено на 510 грн штрафну санкцію за неподання позивачем до контролюючого органу оригіналів документів та їх копій.

Вважаючи оскаржувані рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Зі змісту акту перевірки вбачається, що висновки контролюючого органу ґрунтуються на його переконанні у тому, що взаємовідносини позивача та його контрагентів мають ознаки відсутності реального здійснення господарських операцій, оскільки встановлено факт формування витрат, податкового кредиту без фактичного придбання та продажу товару, надання та отримання послуг.

Відповідно до норм пп. 14.1.27, пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, (далі – ПК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), «витрати» – це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником), а «господарська діяльність» - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Об’єкт оподаткування податком на прибуток визначений у ст. 134 ПК України як прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

В силу приписів абз. 1 п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Тобто, наведені правові норми Кодексу дозволяють платнику податку формувати витрати у зв’язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, витрати. При цьому, неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

В свою чергу за визначенням, наведеним у пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України, «податковий кредит» – це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов’язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до пп. «а» п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв’язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У даній податковій накладній зазначаються в окремих рядках обов’язкові реквізити, перелік яких наведений у п. 201.1 ст. 201 ПК України. Правовий статус податкової накладної закріплений в положеннях норм ст. 201 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу наведених норм у сукупності суд приходить до висновку, що ПК України визначено окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це: відсутність зв’язку з господарською діяльністю, фіктивність операцій (відсутність реальних поставок), відсутність податкової правосуб’єктності, відсутність на момент перевірки податкових накладних або видача їх особою, яка не є платником податку додану вартість. Тобто, із зазначеного вище також випливає те, що при дослідженні факту здійснення господарської операції, оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

У листі від 02.06.2011 р. №742/11/13-11 Вищим адміністративним судом України зазначено, що за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції. Разом з тим, сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов’язаннях платника податків у зв’язку з його господарською діяльністю мали місце (про що також зазначено в листі Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011 р. №1936/11/13-11).

За приписами норм п. 44.1 і п. 44.3 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абз. 2 п. 44.1 ст. 44 ПК України).

Визначення первинного документу та загальні вимоги до оформлення первинних документів містяться в Законі України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», (далі – Закон №996-ХІV у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), та в Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону №996-ХІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо – безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов’язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону №996-ХІV).

В свою чергу, інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку (ч. 3 ст. 9 цього Закону).

Як встановлено у ході судового розгляду справи та підтверджується матеріалами справи, у перевіряємому періоді основними постачальниками товару позивачу були ТОВ «Торгова компанія «Асортимент», ТОВ «ТД Ельдорадо», ТОВ «Київська Торгівельно-транспортна Компанія», ТОВ «Тамерлан-Трейд», ТОВ «Гринвич-Юг ДК». Основними покупцями товару позивача були ТОВ «АТБ-Маркет», ТОВ «Фоззі-Фуд», ТОВ «Еко», ТОВ «Фора», ТОВ «Новус Україна».

Слід зазначити, що у перевіряємому періоді позивач займався виробництвом хлібобулочних виробів для подальшого їх продажу.

Зі змісту акту перевірки вбачається, що по взаємовідносинах з ТОВ «Крафт Компані Плюс» та ТОВ «Лайт-Плюс» позивачем не було надано ані договори (угоди, контракти), укладені з ТОВ «Крафт Компані Плюс» та ТОВ «Лайт-Плюс», ані рахунки-фактури, виставлені ТОВ «Крафт Компані Плюс» та ТОВ «Лайт-Плюс» на адресу позивача, ані видаткові накладні, акти приймання передачі виконаних робіт (наданих послуг), товарно-транспортні накладні, (далі – ТТН), або інші документи, що підтверджують факт отримання або переміщення товарів або отримання послуг (виконання робіт) від ТОВ «Крафт Компані Плюс» та ТОВ «Лайт-Плюс», документи, що підтверджують факт перерахування позивачем коштів на користь ТОВ «Крафт Компані Плюс» та ТОВ «Лайт-Плюс», зокрема платіжні доручення, виписки банку, інші платіжні чи банківські документи, сертифікати якості та відповідності, що підтверджують належну якість придбаного товару та можуть розкрити інформацію про виробника такого товару, будь-які інші документи, що підтверджують задекларовані господарські операції з ТОВ «Крафт Компані Плюс» та ТОВ «Лайт-Плюс».

Водночас, як встановлено з баз даних ДФС та Єдиного реєстру податкових накладних, (далі – ЄРПН), ТОВ «Крафт Компані Плюс» та ТОВ «Лайт-Плюс» не реєстрували на користь позивача податкові накладні.

Відповідно до баз даних ДФС контролюючим органом встановлено, що ТОВ «Крафт Компані Плюс» має стан платника 8 - «до ЄДР внесено запис про відсутність за місцезнаходженням», протягом 2014 р. не подавало до контролюючого органу звіт за ф.№1-ДФ «Податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку», тобто у ТОВ «Крафт Компані Плюс» відсутні наймані працівники, з вересня 2014 р. не звітує.

Відповідно до баз даних ДФС контролюючим органом встановлено, що ТОВ «Лайт-Плюс» має стан платника 8 - «до ЄДР внесено запис про відсутність за місцезнаходженням, ТОВ «Лайт-Плюс» протягом 2014 р. не подавало до контролюючого органу звіт за ф.№1-ДФ «Податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку», тобто у ТОВ «Лайт-Плюс» відсутні наймані працівники, з травня 2014 р. не звітує.

Позивачем також не були надані договори (угоди, контракти), укладені з ТОВ «Айпітрейд», або рахунки-фактури, виставлені ТОВ «Айпітрейд» на адресу позивача, первинних фінансово-господарських документів, що підтверджують отримання позивачем послуг від ТОВ «Айпітрейд», ТТН.

ТОВ «Айпітрейд» виписувало на користь позивача податкові накладні, суми ПДВ по яким були включені до податкового кредиту позивача за відповідний період.

До перевірки позивачем були надані видаткові накладні, суми по яких було включено до складу витрат, які враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток.

Позивачем також не були надані договори (угоди, контракти), укладені з ТОВ «Кортес-Плюс», або рахунки-фактури, виставлені ТОВ «Кортес-Плюс» на адресу позивача, видаткові накладні, ТТН або інші документи, що підтверджують факт отримання або переміщення зазначених товарів від ТОВ «Кортес-Плюс» на адресу позивача.

Згідно даних податкового звіту, поданого ТОВ «Кортес-Плюс» за ф.№1-ДФ «Податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку» на підприємстві за 1 квартал 2016 р. числилось найманих працівників - 5 осіб, загальна сума виплаченого доходу за 1 квартал 2016 р. становить 411 грн.

Від ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві було отримано протокол допиту свідка (директора), яка повідомила про непричетність до реєстрації та діяльності підприємства.

Позивачем до перевірки не надані договори (угоди, контракти), укладені з ТОВ «Гранді Плюс», або рахунки-фактури, виставлені ТОВ «Гранді Плюс» на адресу позивача, видаткові накладні, ТТН або інші документи, що підтверджують факт отримання або переміщення зазначених товарів від ТОВ «Гранді Плюс» на адресу позивача.

Згідно із ЄРПН контролюючим органом встановлено, що на адресу позивача були виписані податкові накладні, суми ПДВ по яким були включені до податкового кредиту позивача за відповідний період.

Позивачем не були надані договори (угоди, контракти), укладені з ТОВ «Врожай 2015» та/або рахунки-фактури, виставлені ТОВ «Врожай 2015» на адресу позивача, видаткові накладні, прибуткові накладні, ТТН або інші документи, що підтверджують факт отримання та/або переміщення товарів від ТОВ «Врожай 2015» на адресу позивача, документи що підтверджують факт перерахування позивачем коштів на користь ТОВ «Врожай 2015», зокрема платіжні доручення, виписки банку інші платіжні чи банківські документи.

Відповідно до ЄРПН контролюючим органом встановлено, що на адресу позивача були виписані податкові накладні, суми ПДВ по яким були включені до податкового кредиту позивача за відповідний період.

Позивачем не були надані договори (угоди, контракти, тощо) та/або рахунки-фактури, виставлені ТОВ «Свон-Флайт» на адресу позивача, видаткові накладні, прибуткові накладні, ТТН або інші документи, що підтверджують факт отримання та/або переміщення товарів від ТОВ «Свон-Флайт» на адресу позивача, документи що підтверджують факт перерахування позивачем коштів на користь ТОВ «Свон-Флайт», зокрема платіжні доручення, виписки банку інші платіжні чи банківські документи.

Відповідно до ЄРПН контролюючим органом встановлено, що на адресу позивача були виписані податкові накладні, суми ПДВ по яким були включені до податкового кредиту позивача за відповідний період.

Будь-які інші документи, що підтверджують задекларовані господарські операції з ТОВ «Свон-Флайт» позивачем до перевірки надані не були.

Позивачем не були надані договори (угоди, контракти) або рахунки-фактури, виставлені ТОВ «Форест-Таун 2015» на адресу позивача, акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), товарно-транспортні накладні або інші документи, що підтверджують факт отримання зазначених послуг, виконання наведених вище робіт від ТОВ «Форест-Таун 2015» на адресу позивача.

Відповідно до ЄРПН контролюючим органом встановлено, що на адресу позивача були виписані податкові накладні, суми ПДВ по яким були включені до податкового кредиту позивача за відповідний період.

Проведеним аналізом податкової та фінансової звітності ТОВ «Форест-Таун 2015» встановлено, що ТОВ «Форест-Таун 2015» не подавало до контролюючого органу звіт за ф.№1- ДФ «Податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку» за 3 квартал 2016 р., тобто у ТОВ «Форест-Таун 2015» були відсутні наймані працівники в період з 01.07.2016 р. по 30.07.2016 р.

Позивачем не були надані договори (угоди, контракти, тощо) та/або рахунки-фактури, виставлені ТОВ «Профбудкомплекс» на адресу скаржника, акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) або інші документи, що підтверджують факт отримання зазначених послуг від ТОВ «Профбудкомплекс» на адресу позивача, документи, що підтверджують факт перерахування позивачем коштів на користь ТОВ «Профбудкомплекс», зокрема платіжні доручення, виписки банку або інші платіжні чи банківські документи, будь-які інші документи, що підтверджують задекларовані господарські операції з ТОВ «Профбудкомплекс».

Відповідно до ЄРПН контролюючим органом встановлено, що на адресу позивача були виписані податкові накладні, суми ПДВ по яким були включені до податкового кредиту позивача за відповідний період.

Позивачем не були надані договори (угоди, контракти), рахунки-фактури, виставлені ТОВ «Укрбуд. ЛТД» на адресу позивача.

Відповідно до ЄРПН контролюючим органом встановлено, що на адресу позивача були виписані податкові накладні, суми ПДВ по яким були включені до податкового кредиту позивача за відповідний період. Водночас позивачем до перевірки були надані акти виконаних робіт.

За результатами проведеного аналізу первинних документів контролюючим органом встановлено, що ТОВ «Укрбуд. ЛТД» надавало на користь позивача послуги з ремонту обладнання та виконувало вантажно-розвантажувальні роботи, однак перевіркою не можливо встановити характер та фактичний обсяг вказаних робіт (послуг), оскільки відсутня будь-яка інформація про те, яке саме обладнання ремонтувалось та які саме ремонтні роботи виконувались; відсутня інформація про місце надання вантажно-розвантажувальних робіт, їх фактичних обсяг та період виконання.

Згідно даних ЄРПН ТОВ «Укрбуд. ЛТД» з моменту реєстрації підприємства платником ПДВ 01.11.2015 р. не отримувало від інших суб'єктів господарювання вантажно-розвантажувальні роботи та роботи з ремонту обладнання, які було виставлено на користь скаржника та не було залучено інші трудові ресурси по іншим договорам.

Також, досудовим розслідуванням встановлено, що учасниками організованої групи у період 2014-2016 рр. зареєстровані або перереєстровані на підставних осіб ряд підприємств, у тому числі ТОВ «Кортес-Плюс», ТОВ «Гранді Плюс», ТОВ «Врожай 2015», ТОВ «Форест-Таун 2015», ТОВ «Профбудкомплекс», ТОВ «Сафарс» та ТОВ «Анадора». Досудовим розслідуванням встановлено, що послугами вищевказаної транзитно-конвертаційної групи у період 2014-2016 рр. скористались ряд юридичних та фізичних осіб - підприємців реально діючого сектору економіки України, у тому числі позивач.

Оскільки позивачем до перевірки не було надано первинних бухгалтерських та податкових документів, що підтверджують придбання товарів та послуг від постачальників, а також використання складських, виробничих приміщень та обладнання, документів, що підтверджують транспортування товарів, кількість працюючих, необхідних для забезпечення процесу надання послуг, виконання робіт та інших підтверджуючих документів, то контролюючим органом, як зазначено відповідачем, не вбачалося можливим підтвердити реальність здійснення підприємством фінансово-господарської діяльності з придбання товарів (робіт, послуг).

З приводу викладеного суд зазначає наступне.

У ході судового розгляду справи позивачем надано суду первинну документацію (міститься у матеріалах справи), яка стосується його взаємовідносин із контрагентами.

За результатами дослідження вище перелічених первинних документів суд дійшов висновку, що вони оформлені у відповідності до вимог Закону №996-ХІV та в повній мірі відображають зміст і характер вчинених господарських операцій.

Наявні в матеріалах справи копії первинних документів позивача у сукупності не дають підстав для сумніву щодо фактичного здійснення спірних операцій, підстав для висновку про нездійснення спірних операцій контрагентами позивача та про відсутність у позивача підстав для формування спірних сум податкових вигод.

Співставлення первинних, податкових та платіжних документів по спірним господарським операціям із документами, які підтверджують реальність таких господарських операцій, вказує, що позивач придбавав у контрагентів послуги, товари з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності; спірні господарські операції є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій. Доказів на підтвердження зворотного відповідачем до суду не надано.

З акту перевірки вбачається, що відповідачем сформовано висновки щодо нереальності операцій позивача із його контрагентами на підставі інформації з інформаційних баз даних, стосовно чого суд зазначає наступне.

Інформаційні бази даних податкового органу не мають статусу офіційних і можуть містити помилки, які впливають на правовий статус платника податку. Бази даних ДПІ не є належними доказами у справі, чинним законодавством також не передбачена належність таких баз до засобів доказування.

Відповідно до листа Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 р. №742/11/13-11, оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Суд погоджується з даними висновками Вищого адміністративного суду України та підкреслює, що письмові докази у вигляді первинних документів, які підтверджують здійснення господарських операцій позивача з контрагентами спростовують висновки контролюючого органу, які ґрунтуються на даних інформаційних податкових баз.

Крім того, при вирішенні даного спору суд враховує вимоги статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), яка встановлює: якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін; якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними; якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Так, на момент здійснення спірних господарських операцій контрагенти були зареєстровані як юридичні особи в ЄДР.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на дані податкової звітності постачальників щодо відсутності інформації про трудові ресурси, складські приміщення, транспорт та устаткування, зазначене є лише припущенням контролюючого органу та не підтверджується будь-якими доказами.

У свою чергу відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів суду недостатність кількості трудових ресурсів для виконання спірних операцій та відсутності обсягів інших ресурсів, які були необхідні контрагентам для виконання спірних операцій.

В акті перевірки не наведено жодних обставин та доказів, які б свідчили про незвичність цін за спірними операціями, або про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, незвичності цих операцій, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про не пов'язаність операцій з господарською діяльністю позивача, фіктивність вчинених операцій, а також про те, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру), а дії позивача та його контрагентів були спрямовані на отримання необґрунтованої податкової вигоди.

Помилковими є також твердження відповідача про відсутність здійснення господарських операцій з огляду на не встановлення походження товарів по ланцюгу постачання, виходячи з того, що зазначені обставини не підтверджується належними доказами, а ймовірні порушення постачальниками та їхніми контрагентами податкового чи іншого законодавства не створюють юридичних наслідків для добросовісного учасника господарських відносин. При цьому, акт перевірки не містить як аналізу дотримання податкової дисципліни позивачем та його контрагентами, так і доказів порушення фіскальних інтересів держави внаслідок таких взаємовідносин, зокрема, не вбачається відхилень між сумами задекларованих податкових зобов'язань та податкового кредиту між позивачем та контрагентами.

У матеріалах справи відсутні докази обізнаності позивача щодо протиправного характеру діяльності підприємств у ланцюгах постачання, прямої чи опосередкованої причетності до такої протиправної діяльності з метою отримання податкової вигоди, а відтак правовідносини учасників попередніх поставок не можуть впливати на оцінку реальності операції, вчиненої останнім у ланцюгу постачання платником (позивачем у справі) та його безпосередніми постачальниками.

Відповідно до приписів ст. 6 КАС України, (у редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017 р.), суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, в контексті спірних правовідносин належить відмітити рішення Європейського суду з прав людини у справах "Інтерсплав" проти України (2007, заява №803/02),"Булвес" АД проти Болгарії (2009, заява №3991/03) і "Бізнес Супорт Центр" проти Болгарії (2010, заява №6689/03), у яких, перевіряючи відповідність позбавлення права на податковий кредит/бюджетне відшкодування вимогам ст. 1 Протоколу №1, Європейський суд з прав людини застосовував принцип пропорційності. Цей принцип є складовою частиною принципу верховенства права і вимагає додержання "справедливого балансу" між вимогами публічного інтересу та захистом прав приватних осіб, у реалізацію яких здійснюється втручання держави.

Провівши відповідну оцінку, Європейський суд з прав людини визнав, що "справедливий баланс" не додержується, коли платника ПДВ позбавляють права на податковий кредит/бюджетне відшкодування за відсутності доказів його залучення до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування, чи доказів того, що йому було відомо/повинно було відомо про таку діяльність його постачальників.

Таким чином, за змістом норм ПК України право покупця на податковий кредит з ПДВ не ставиться в залежність від дотримання контрагентами вимог законодавства та вчинення ймовірних зловживань за ланцюгом постачання товару.

Враховуючи викладене, на думку суду, позивач правомірно відносив до складу податкового кредиту відповідні суми ПДВ по відносинам із контрагентами та до складу податкових зобов'язань відповідні суми податку, тому висновки акту перевірки про завищення позивачем податкового кредиту та податкового зобов'язання для цілей розділу V ПК України є помилковими.

Стосовно доводів податкового органу щодо нереальності господарських операцій позивача із контрагентами, які ґрунтуються на протоколах допиту свідків та матеріалах кримінального провадження, суд зазначає наступне.

В даному випадку як на джерело доказової інформації відповідач посилається на протоколи допиту свідків. На підставі протоколів перевіряючі приходять до висновку щодо “фіктивності” контрагентів та всіх операцій.

Одночасно з цим, будь-яких порушень щодо оформлення податкових накладних контролюючим органом не встановлено, зауваження до змісту та форми зазначених документів відсутні, що не заперечується відповідачем в акті перевірки.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності судових рішень, які б набрали законної сили, з приводу незаконних дій посадових осіб позивача, його і контрагентів, а також судових рішень щодо визнання правочинів, укладених між позивачем та його контрагентами, недійсними.

Враховуючи встановлені у справі обставини та наявні у ній матеріали, суд приходить до висновку про доведення позивачем дотримання ним законодавчих вимог щодо документального підтвердження сум витрат, які були віднесені до складу витрат/податкового кредиту за перевіряємий період, та, як наслідок, про відсутність у відповідача правових підстав для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 72, ч. 2 ст. 73, ст. 76, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та з’ясованих судом обставин вбачається, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Круїз Продукт» до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню повністю.

Частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 КАС України, суд –

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя В.І. Келеберда