Справа № 161/13821/17
Суддя: Пушкарчук В. П.
Дата ухвалення: 2018-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/161/98/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 січня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі: головуючого судді Пушкарчук В.П.,

при секретарі Якушеву Р.І.,

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача Носкова О.М.

представника відповідача Малишка С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області про стягнення заборгованості по заробітній платі за час проходження військової служби,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області про стягнення заборгованості по заробітній платі за час проходження військової служби.
Позивач свої вимоги мотивує тим, в період з 09.11.2010 року по 18.04.2017 року перебував на посаді голови Несвічівської сільської ради Луцького району Волинської області. 18.08.2015 року Луцьким об`єднаним військовим комісаріатом був мобілізований на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 року №15/2015 «Про часткову мобілізацію» і направлений для проходження військової служби у військову частину НОМЕР_1 , що підтверджується записами у військовому квитку № НОМЕР_2 .
Під час проходження служби 19.10.2016 року позивач підписав контракт з Державною прикордонною службою України про проходження військової служби строком на 6 місяців.
19.04.2018 року на підставі наказу командира в/ч 9971 №83/ос був звільнений з військової служби в запас.
Однак відповідач з 01.09.2016 року і до моменту звільнення з посади голови Несвічівської сільської ради Луцького району,не виплатив позивачу заробітну плату.
З цього приводу позивач звернувся з заявою до відповідача, на що листом №429/01.10 сільська рада на його заяву про невиплату заробітної плати повідомила про неоднозначність правових норм, які регулюють вказані правовідносини. Такі дії відповідача вважає неправомірними, такими, що порушують гарантовані конституційні права. Позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, вказав, що Несвічівська сільська рада безпідставно не виплачувала йому заробітну плату, то внаслідок цього поніс моральні страждання, а саме змушений був докладати додаткові зусилля для організації свого життя і тривалий час знаходився в стані нервового стресу.
На підставі наведеного з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить суд стягнути з Несвічівської сільської ради Луцького району Волинської області на його користь середній заробіток за час проходження військової служби з 01.09.2016 року по 18.04.2017 року включно та стягнути 10 000 грн завданої моральної шкоди.
Ухвалою суду від 20.12.2017 року було замінено відповідача Несвічівську сільську раду Луцького району на її правонаступника Городищенську сільську раду Луцького району.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник Носков О.М. підтримали збільшені позовні вимоги з підстав, викладених в адміністративному позові, просили позов задовольнити. Представник відповідача Малишко С.О. заперечив проти задоволення позову. Вказав, що відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції станом на 05.11.2015 року) повноваження сільського, селищного, міського голови починаються з моменту оголошення відповідною сільською, селищною, міською виборчою комісією на пленарному засіданні ради рішення про його обрання і закінчуються в момент вступу на цю посаду іншої обраної відповідно до закону особи, крім випадків дострокового припинення його повноважень. Згідно п. 2 рішення Несвічівської сільської ради «Про підсумки виборів, визнання повноважень та реєстрацію депутатів Несвічівської сільської ради та Несвічівського сільського голови» від 05.11.2015 року №1/1 визнано ОСОБА_2 обраним сільським головою. Отже, строк повноважень ОСОБА_1 фактично закінчився 05.11.2015 року в день набуття повноважень новим сільською головою. Позивачем не зазначено у чому саме полягала завдана моральна шкода, необґрунтовано її розмір а також не надано жодних доказів на підтвердження завдання моральної шкоди та її розміру. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що в період з 09.11.2010 року по 18.04.2017 року ОСОБА_1 перебував на посаді голови Несвічівської сільської ради Луцького району Волинської області (а.с 3,4).

18.08.2015 року Луцьким об`єднаним військовим комісаріатом був мобілізований на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 року №15/2015 «Про часткову мобілізацію» і направлений для проходження військової служби у військову частину НОМЕР_1 , що підтверджується записами у військовому квитку № НОМЕР_2 (а.с. 5,6 )
Під час проходження служби 19.10.2016 року позивач підписав контракт з Державною прикордонною службою України про проходження військової служби строком на 6 місяців (а.с. 7)
19.04.2018 року на підставі наказу командира в/ч 9971 №83/ос був звільнений з військової служби в запас (а.с. 8)
На момент мобілізації ОСОБА_1 був посадовою особою органу місцевого самоврядування , відносини щодо проходження служби в органах місцевого самоврядування регулюються Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування». Згідно зі ч.3 ст. 7 Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» на посадових осіб місцевого самоврядування поширюються дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом. Частинами 1 та 2 ст.39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII зазначено, що призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України. Статтею 119 Кодексу законів про працю України вказано, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку (ч.1). Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" ;Про альтернативну (невійськову) службу", Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів (ч.2). За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (ч. 3). Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 105 затверджено Порядок виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом (далі - Порядок №105), яким визначено механізм виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом (далі - працівники), за рахунок і в межах асигнувань, передбачених у державному бюджеті за програмою 2501350 "Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період" (далі - бюджетні кошти). Пунктом 2 Порядку № 105 визначено, що головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми є Мінсоцполітики. Для виплати компенсації підприємство, установа або організація подає щомісяця до 15 числа органу соціального захисту населення звіт про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 1, погоджений районним (міським) військовим комісаріатом, який здійснював призов працівника на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання до 19 числа їх копій, а також зведених звітів про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 2 структурним підрозділам соціального захисту населення. Згідно п. 3 Порядку №105, бюджетні кошти спрямовуються підприємствам, установам, організаціям на компенсацію витрат на виплату середнього заробітку працівникам, які працювали на таких підприємствах, в установах, організаціях на час призову на військову службу. Працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, компенсація з бюджету середнього заробітку здійснюється на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації. У відповідності до п. 4 Порядку №105 для отримання компенсації з бюджету середнього заробітку підприємства, установи та організації подають щомісяця до 15 числа органові соціального захисту населення звіти про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам за формою згідно з додатком 1, погоджені районним (міським) військовим комісаріатом або військовою частиною, що здійснювали призов працівників на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання до 19 числа структурному підрозділу соціального захисту населення копій зазначених звітів, а також зведеного звіту про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам за формою згідно з додатком 2. Структурні підрозділи соціального захисту населення щомісяця до 23 числа подають відомості про загальний обсяг фактичних витрат на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам згідно з додатком 3 Мінсоцполітики для спрямування їм бюджетних коштів, що спрямовуються органам соціального захисту населення для перерахування підприємствам, установам, організаціям. Згідно з ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина її права свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Згідно ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. У відповідності до ст. 43 Конституції України кожному громадянину гарантується право на своєчасне одержання винагороди за працю. Частиною 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Конституція має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії. Відповідно до змісту ст. 1 Закону України «Про оплату праці» та ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник чи уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 115 Кодексу законів про працю України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до записів у трудовій книжці позивач 09.11.2010 року був прийнятий на посаду Несвічівського сілсьського голови Рішенням сесії Несвічівської сільської ради №1/1 від 05.11.2015 року був звільнений у зв`язку з закінченням строку повноважень згідно ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» 18.04.2017 року (а.с. 3,4) Під час проходження служби 19.10.2016 року позивач підписав контракт з Державною прикордонною службою України про проходження військової служби строком на 6 місяців (а.с. 7) 19.04.2018 року на підставі наказу командира в/ч 9971 №83/ос був звільнений з військової служби в запас (а.с. 8) З огляду на вищенаведене та враховуючи, що ОСОБА_1 був мобілізований і проходив військову службу за мобілізацією та в подальшому за контрактом, на позивача поширюються гарантії передбачені ст. 119 КЗПП, в тому числі на збереження середнього заробітку. Посилання відповідача на положення ч. 6 ст. 119 КЗпП є безпідставними, так як вказана норма прийнята Законом №1971-VІІІ 22.03.2017 року, який набрав чинності лише 16.04.2017 року. З 16 квітня 2017 року дійсно набрала чинності ч.6 ст.119 КЗпП України відповідно до якої, гарантії, визначені у частині третій цієї статті, в частині збереження місця роботи, посади не поширюються на осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування та строк повноважень яких закінчився. Однак, гарантії не поширюються лише в частині збереження місця роботи, посади, а продовжують поширюватися на гарантію збереження середнього заробітку, як це визначено ч.3 ст. 119 КЗпП України Згідно з розрахунку середньої заробітної плати за період 01.09.2016 року по 18.04.2017 року, яка підлягає стягненню становить 31 818 грн 14 коп (а.с. 32) Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума 31818, 14 грн. Що стосується стягнення в користь позивача моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн, то суд вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За змістом частини першої статті 73 та частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Таким чином, обов`язок доказування завданої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на позивача. Як стверджує позивач, моральну шкоду йому було заподіяно невиплатою заробітної плати, однак не надано суду жодних доказів в підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди (у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо) та причинного зв`язку між діями відповідача і заподіяною шкодою. Отже в задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 2,8,9,10,246,295 КАС України, ст. 119, 233 КЗпП, ЗУ «Про часткову мобілізацію», Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» суд, -
В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час проходження військової служби з 01 вересня 2016 року по 18 квітня 2017 року включно в розмірі 31 818,14 (тридцять одна тисяча вісімсот вісімнадцять гривень чотирнадцять копійок). В стягненні моральної шкоди відмовити за безпідставності. Стягнути з Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області в дохід держави за рахунок бюджетних асигнувань судові витрати у розмірі 640 грн (шістсот сорок гривень). Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 640 грн (шістсот сорок гривень). Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текс рішення складено 02.02.2018 року

Суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області Пушкарчук В.П.