Справа № 826/2931/17
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2018-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/2931/17 Головуючий у 1-й інстанції: Арсірій Р.О.
Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ісаєнко Ю.А., Сорочко Є.О.

за участю секретаря Данилюк Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 листопада 2017 року (прийнятої у письмовому провадженні)

у справі №826/2931/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Слов'янський дім ФПУ»

до відповідача Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

за участю представника позивача Тесленко Л.В.

та представника відповідача Кравчук В.О.

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Слов'янський дім ФПУ» звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві, в якому просило суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 02.11.2016, яким позивачубуло збільшено суму грошового зобов'язання за платежем орендна плата за землю.

В обґрунтування позову Товариство з обмеженою відповідальністю «Слов'янський дім ФПУ» послалось на те, що податковим органом безпідставно прийнято податкове повідомленння-рішення за платежем орендна плата за землю за 2016 рік та нараховано грошове зобов'язання у сумі 552 732,64 грн., (442186,08 грн. - за податковим зобовьязанням, 110546,56 грн. - за штрафними (фінансовими санкціями).

Вважаючи оскаржуване рішення протиправним та такими, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх охоронюваних законом прав та інтересів.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 листопада 2017 року позов задоволено. Скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві № від 02.11.2016 про визначення податкового зобов'язання за платежем орендна плата за землю за 2016 рік у сумі 552 732,56 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Слов'янський дім ФПУ» судові витрати в сумі 8290,99 грн.

Не погоджуючись з прийнятою постановою відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції безпідставно задоволено позовні вимоги та скасовано рішення «Слов'янський дім ФПУ», оскільки на думку апелянта податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві № від 02.11.2016 про визначення податкового зобов'язання за платежем орендна плата за землю за 2016 рік прийнято правомірно з огляду на заниження позивачем розміру орендної плати. А встановлені обмеження щодо перевірок підприємств в 2016 році є на думку відповідача процедурним порушенням порядку проведення перевірок, які не можуть впливати на прийняте податкове повідомлення-рішення.

Позивачем було подано відзив (заперечення) на апеляційну скаргу в якому зазначено, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Так у відзиві позивач зазначив, що пунктом 3 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України від 28.12.2014 №71-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» встановлено, що у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік, контролюючими органами здійснюється виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції й відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального та матеріального права.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги заперечував та просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити з огляду на її необґрунтованість та безпідставність, а рішення суду першої інстанці.

Заслухавши суддю-доповідач, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 315, ст.317 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 05 жовтня 2016 року Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві було проведено камеральну перевірку податкової звітності з плати за землю щодо повноти надходження орендної плати за січень - серпень 2016 року ТОВ «Слов'янський дім ФПУ», результати якої оформлено актом від 18.10.2016 року № .

За наслідками проведеної перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 02.11.2016 №, яким Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі ГУ ДФС України у м. Києві збільшено суму грошового зобов'язання для позивача з орендної плати за землю на загальну суму 552 732,64 грн., з яких 442 186,08 грн. - основний платіж та 110546,56 грн. - штрафна (фінансова) санкція.

Відповідно до висновків акту податковим органом було виявлено заниження податкового зобов'язання внаслідок невірного обчислення позивачем розміру орендної плати за землю за спірний період. Так, підпунктами 288.5.1 та 288.5.2 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України встановлено, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки та не може перевищувати 12 % нормативної грошової оцінки. Проте, позивач при обчисленні суми податку не врахував дану норму, застосував розмір орендної плати 1,5%, замість 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, внаслідок чого і допустив заниження зобов'язання на суму 442 186,08 грн.

Не погоджуючись з прийнятим податковим повідомленням-рішенням та вважаючи, що воно підлягає скасуванню позивач звернувся до суду з вказаним позовом за захистом своїх охоронюваних законом прав та інтересів.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, прийшов до висновку про скасування податкового повідомлення-рішення № від 02.11.2016, яким позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання за платежем орендна плата за землю, оскільки оскаржуване податкове повідомлення-рішення було прийнято податковим органом всупереч встановленим чинним законодавством (п. 3 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України від 28.12.2014 №71-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи») обмеженням на проведення перевірок протягом 2015-2016 років.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи виходячи з наступного.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, об'єктом плати за землю є земельна ділянка передана позивачеві в оренду на підставі договору від 17 березня 2003 року, укладеного з Київською міською радою на підставі рішення від 26.09.2000 №11/988 про передачу позивачеві в оренду земельні ділянки, місце розташування яких вул. Нагірна, 25 (двадцять п'ять) у Шевченківському районі м. Києва, загальним розміром 2,4291 га для експлуатації та обслуговування споруд учбово-спортивної бази з готелем у межах, які перенесені в натуру (на місцевість) і зазначені на плані, що є невід'ємною частиною цього договору, з них земельна ділянка кадастровий номер 91:109:172 розміром 2,0262 га, земельна ділянка кадастровий номер 91:109:304 розміром 0,4029 га.

В пункті 2 договору вказано, що згідно з довідкою Головного управління земельних ресурсів КМДА від 28.12.2002р. за № 380 на час укладання цього договору грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер 91:109:304 розміром 0,4029 га. становить 7 685 776,13 грн.

Відповідно до ст. 274 Податкового кодексу України (в редакції, чинної у спірний період) ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

Ставка податку встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб'єктів господарювання (крім державної та комунальної форми власності).

Нормами ст. 206 Земельного кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (п. 286.1 ст. 286 Податкового кодексу України).

Ст. 286.2. Податкового кодексу України платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (п. 288.1 ст. 288 Податкового кодексу).

Відповідно до п. 288.5.1 та п. 288.5.2 п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України встановлено, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки та не може перевищувати 12 % нормативної грошової оцінки.

Тобто, законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки, незалежно від того, чи співпадає її розмір із визначеним у договорі.

Згідно з пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Враховуючи вищенаведені норми матеріального права, суд дійшов висновку, що з набранням чинності Податкового кодексу України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого договором оренди розміру орендної плати.

При цьому, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у п. 5.2 ст. 5 Податкового кодексу України, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України.

Аналогічна правова позиція неодноразово зазначалась колегіями суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного суду України у постановах від 02.12.2014 року та від 14.07.2015 року.

За наведених обставин суд не погоджується з твердженнями позивача щодо необхідності проведення розрахунку розміру орендної плати лише на підставі укладених договорів, без урахування вимог підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу.

Разом з цим оскаржуване податкове повідомлення-рішення було прийнято податковим органом за результатами проведеної в 05 жовтня 2016 року камеральної перевірки, в той час коли законодавцем було обмежено податкові органи на здійснення таких перевірок підприємств та установ.

Так, відповідно до положень ст. 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно з п. 76.1 ст. 71 Податкового кодексу України камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника такого органу або направлення на її проведення. Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком. Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов'язкова.

Відповідно до пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України).

Разом із тим, пунктом 3 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України від 28.12.2014 року № 71-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» визначено наступне: установити, що у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб-підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України.

Зазначене обмеження не поширюється:

з 01 січня 2015 року на перевірки суб'єктів господарювання, що ввозять на митну територію України та/або виробляють та/або реалізують підакцизні товари, на перевірки дотримання норм законодавства з питань наявності ліцензій, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску, відшкодування податку на додану вартість.

з 01 липня 2015 року на перевірки платників єдиного податку другої і третьої (фізичні особи - підприємці) груп, крім тих, які здійснюють діяльність на ринках, продаж товарів у дрібнороздрібній торговельній мережі через засоби пересувної мережі, за винятком платників єдиного податку, визначених пунктом 27 підрозділу 10 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України, з питань дотримання порядку застосування реєстраторів розрахункових операцій.

Тобто обмеження стосовно проведення перевірок (в частині їх проведення виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб'єкта господарювання, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України) стосуються лише підприємств, з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній рік. Підприємства, у яких обсяг доходів перевищує 20 мільйонів гривень за попередній рік, не підпадають під ці обмеження. Тобто, визначальним у даному випадку є обсяг доходів за попередній рік.

Враховуючи викладені норми пунктом 3 розділу II Прикінцевих положень Закону №71-VIII встановлюється обмеження щодо проведення всіх видів перевірок контролюючими органами суб'єктів господарювання у 2015 та 2016 роках з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік, у тому числі камеральних перевірок.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 14.03.2017 у справі №818/1452/15.

Крім того цей висновок знаходив своє підтвердження як у листі ДФС України від 06.05.2015 за №16102/7/99-99-15-02-02-17 «Щодо проведення камеральних перевірок декларацій з податку на прибуток підприємств у 2015 - 2016 роках».

Факт перевищення позивачем обсягу доходу у 20 мільйонів гривень за 2015 рік судом не встановлено, позивач будь-яких заяв до податкового органу щодо проведення перевірки не подавав. До суб'єктів господарювання, що ввозять на митну територію України та/або виробляють та/або реалізують підакцизні товари товариство також не відноситься.

Відповідачем не надано доказів наявності дозволу Кабінетом Міністрів України на проведення зазначеної перевірки, а також того, що оскаржувану перевірку проведено згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві № від 02.11.2016 про визначення податкового зобов'язання за платежем орендна плата за землю за 2016 рік, оскільки камеральна перевірка була проведена відповідачем 05.10.2016 всупереч встановленим чинним законодавством обмеженням на проведення перевірок протягом 2015-2016 років, а відтак прийняте за наслідками такої перевірки податкове повідомлення - рішення підлягає скасуванню.

Посилання апелянта на той факт, що процедурні порушення порядку проведення перевірки не можуть бути підставою для зменшення донарахованих за наслідками такої перевірки податкових зобов'язань платника податку колегія суддів не приймає до уваги з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість.

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

За правилами ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який відповідачем в даному випадку виконано.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

Є.О. Сорочко

Повний текст постанови виготовлено 31 січня 2018 року.