Справа № 826/27035/15
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя першої інстанції: Григорович П.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2018 року Справа № 826/27035/15

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Офісу великих платників Державної фіскальної служби на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кофко Агрі Ресорсіз Україна» до Офісу великих платників Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кофко Агрі Ресорсіз Україна» (далі - позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Офісу великих платників Державної фіскальної служби (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 14.09.2015 р. № 000414050.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 листопада 2017 року адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначену постанову суду та ухвалити нову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що вироком суду засновника-директора контрагента позивача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 205 КК України, що на його думку, вказує на формальність складання первинних документів по операціям з таким контрагентом.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято за неповно встановлених обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін та зазначає, що вироком, на який посилається апелянт, не надано оцінки спірним у цій справі операціям, не встановлено факту фіктивності відповідної господарської діяльності або безпосередньо контрагента позивача та/або того, що його директор не підписував первинні документи по операціям з позивачем.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, товариство з обмеженою відповідальністю «Кофко Агрі Ресорсіз Україна» (далі - ТОВ «Кофко Агрі Ресорсіз Україна») є юридичною особою, правонаступником ТОВ «Нобл Ресорсіз Україна», та перебуває на податковому обліку Офісу великих платників Державної фіскальної служби (далі - Офісу великих платників ДФС).

У період з липня 2013 року по листопад 2013 року між позивачем і ПП «Ан Транс» були укладені договори поставки від 08.07.2013 р. № 19699, від 23.08.2013 р. № 19929, від 03.10.2013 р. № 20019, від 09.10.2013 р. № 20048, від 19.10.2013 р. № 20129, від 20.10.2013 р. № 20131, 21.10.2013 р. №№ 20145, 20149, від 22.10.2013 р. № 20154, від 23.10.2013 р. № 20167, від 25.10.2013 р. № 20211, від 28.10.2013 р. № 20224, від 29.10.2013 р. № 20245, від 31.10.2013 р. № 20288, від 01.11.2013 р. №№ 20313, 20337, від 04.11.2013 р. № 20343, від 06.11.2013 р. № 20375, від 08.11.2013 р. № 20415, від 11.11.2013 р. № 20424, від 12.11.2013 р. № 20446, від 14.11.2013 р. №№ 20485, 20492, від 15.11.2013 р. №№ 20509, 20539, від 16.11.2013 р. № 20508, від 18.11.2013 р. № 20550, від 19.11.2013 р. № 20581, від 20.11.2013 р. № 20600, від 21.11.2013 р. № 20630, від 22.11.2013 р. №№ 20650, 20679, від 25.11.2013 р. № 20696, від 28.11.2013 р. № 20750, від 29.11.2013 р. № 20771.

За умовами вказаних договорів постачальник зобов'язується поставляти і передати у власність, а покупець приймати та оплачувати вартість наступних сільськогосподарських товарів: української пшениці третього класу групи А врожаю 2013 року, української пшениці другого класу групи А врожаю 2013 року, української кукурудзи врожаю 2013 року.

Поставки товарів за цими договорами здійснювалися на умовах EXW та DAP за правилами Інкотермс, а виконання їх умов та товарність господарських операцій за ними підтверджується відповідними видатковими та податковими накладними, рахунками-фактури, дебетовими повідомленнями та складськими квитанціями.

Крім того, у матеріалах справи наявні копії договорів складського зберігання товару та складських квитанцій, а також товарно-транспортних накладних, що в сукупності підтверджують наявність у позивача технічної можливості забезпечити умови для зберігання товару, придбаного у ПП «Ан Транс» за вищевказаними операціями, його фактичне зберігання та транспортування.

При цьому, вказаний товар був у подальшому реалізований позивачем компанії нерезиденту - Noble Resources S.A., що підтверджується наявними у матеріалах справи та належним чином завіреними копіями контракту від 04.11.2015 р. № 51341/518421, укладеного між ТОВ «Нобл Ресорсіз Україна» та компанією Noble Resources S.A. про купівлю-продаж української кукурудзи для кормових цілей третього класу насипом врожаю 2013 року; коносаментів, митних декларацій інвойсів, актів прийому-передачі товару, реєстрів поставленого на термінал товару.

Міжрегіональним ГУ ДФС - ЦО з обслуговування великих платників було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Нобл Ресорсіз Україна» () з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з ПП «Ан Транс» () за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р., за результатами якої складено акт від 27.08.2015 р. № 47/28-10-40-50/35919521.

У зазначеному акті перевірки встановлено порушення позивачем п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, що призвело до неправомірного віднесення до складу валових витрат у 2013 році витрат, пов'язаних з придбанням товарів у ПП «Ан Транс», які не спричиняють реального настання правових наслідків, у результаті чого завищено витрати на суму 9 543 422,00 грн. та, відповідно, завищено від'ємне значення об'єкту оподаткування за 2013 рік на вказану суму.

Зазначені висновки акту перевірки обґрунтовані тим, що позивачем було безпідставно віднесено до складу витрат витрати, пов'язані з придбанням товарів у ПП «Ан Транс», засновник та директор якого ОСОБА_3 вироком Приморського районного суду м. Одеси від 07.11.2014 р. визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 205 КК України (фіктивне підприємництво), а також тим, що ПП «Ан Транс» за юридичною (податковою) адресою не знаходиться, встановити фактичне місцезнаходження підприємства виявилось неможливим, основні засоби ведення фінансово-господарської діяльності, а саме складські, виробничі приміщення, транспортні засоби, фактичні трудові ресурси на підприємстві відсутні, і ТТН, на які посилається товариство, складені з порушенням наказу від 29.12.1995 р. № 488/346 «Про затвердження типових форм первинного обліку роботи вантажного автомобіля».

На підставі таких висновків акту перевірки відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення від 14.09.2015 р. № 000414050, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток за 2013 рік в сумі 9 543 422,00 грн.

Вважаючи таке податкове повідомлення-рішення протиправним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що господарські операції позивача з ПП «Ан Транс» підтверджуються відповідними первинними документами і вироком суду стосовно директора контрагента позивача, на який посилається податковий орган, не встановлено обставин, які б спростовували їх реальність, та не надано оцінки спірним у цій справі операціям.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Податковим кодексом України у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин (далі - ПК України), Законами України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV) та «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (далі - Закон № 755-IV) у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підпунктом 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що витратами є сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно з п. 138.1 ст. 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

У пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України закріплено, що витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до п.п. 138.2, 138.4, 138.6 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг; інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Згідно з пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, з викладених правових норм вбачається, що правовою підставою для формування суб'єктом господарювання витрат, які в наступному враховуються ним при обчисленні об'єкта оподаткування, є реальність здійснення господарських операцій, за якими ним були понесені такі витрати, що підтверджується відповідною первинною документацією.

При цьому, достатньою та необхідною правовою підставою для визнання господарських операцій такими, що дійсно відбулися, є одночасна сукупність наступних умов: 1) підтвердження їх товарності відповідними первинними та іншими документами, які зазвичай супроводжують операції певного виду та містять інформацію про зміст та обсяг операції і рух товарів; 2) факт використання суб'єктом господарювання придбаних товарів у його господарській діяльності; 3) наявність ділової мети, розумних економічних причин, економічного ефекту в результаті господарської діяльності.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що товарність господарських операцій ТОВ «Нобл Ресорсіз Україна», правонаступником якого є ТОВ «Кофко Агрі Ресорсіз Україна», і ПП «Ан Транс» за договорами поставки, предметом яких є поставка пшениці та кукурудзи, підтверджується відповідними первинними документами, а саме: податковими та видатковими накладними, рахунками-фактури, дебетовими повідомленнями.

Крім того, матеріалами справи, зокрема товарно-транспортними накладними, договорами складського зберігання товару та складськими квитанціями підтверджується рух товару, придбаного позивачем у ПП «Ан Транс», факт його переміщення від постачальника до покупця та зберігання цього товару на складі «Березинський комбінат хлібопродуктів».

Апеляційний суд також звертає увагу й на те, що основним видом діяльності за КВЕД і позивача, і його контрагента, у відповідності з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, є оптова торгівля зерном, насінням, кормами для тварин, що повністю відповідає характеру спірних операцій поставки та їх предмету.

При цьому, товар, придбаний позивачем у ПП «Ан Транс», був використаний у його господарській діяльності шляхом подальшої реалізації компанії Noble Resources S.A. за відповідним експортним контрактом від 04.11.2015 р. № 51341/518421, що підтверджується коносаментами, митними деклараціями, інвойсами, актами прийому-передачі товару, реєстрами поставленого на термінал товару.

Зазначені обставини в їх сукупності вказують на наявність у позивача ділової мети купівлі-продажу товару у ПП «Ан Транс» та розумних економічних причин укладання з даним підприємством відповідних договорів поставки.

Таким чином, реальність господарських операцій позивача з ПП «Ан Транс», зокрема рух товару та коштів, факт поставки товару, його зберігання, використання в подальшій господарській діяльності підприємства, господарська мета таких операцій та їх економічний ефект, підтверджується відповідними первинними документами, які за формою та змістом узгоджуються з приписами ч. 2 ст. 9 Закону № 996-XIV, а отже, формування позивачем показників його податкової звітності за результатами таких операцій відповідає вимогам чинного податкового законодавства, а саме п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, є правомірним та вказує на належність виконання позивачем його податкових зобов'язань.

Доводи апелянта про те, що вироком Приморського районного суду м. Одеси від 07.11.2014 р. у справі № 522/20533/14-к директора контрагента позивача - ПП «Ан Транс» ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 205 КК України, а також посилання апелянта на протоколи допиту ОСОБА_4, відповідно до яких він заперечує свою участь у господарській діяльності даного підприємства, що, на думку податкового органу, вказує на безтоварність спірних господарських операцій позивача, колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що не можуть бути прийняті до уваги, оскільки даним вироком не встановлено ані фіктивності господарської діяльності самої юридичної особи ПП «Ан Транс», ані фіктивності господарських операцій даного підприємства з позивачем, а лише встановлено факт реєстрації ОСОБА_4 даного підприємства на його ім'я без наміру займатися господарською діяльністю, що саме по собі не є достатнім і необхідним, у розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України, доказом, підтверджуючим обставини, на які посилається апелянт, та не виключає можливості здійснення ПП «Ан Транс» реальних господарських операцій.

При цьому, колегія суддів відзначає, що як на момент вчинення спірних операцій між позивачем та вказаним підприємством, так і на теперішній час ПП «Ан Транс» зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців як діюче підприємство та перебуває на обліку в податкових органах як платник податків і апелянт не скористався своїм правом на вжиття відповідних заходів, які є необхідними для складання і направлення до органів державної реєстрації повідомлення щодо внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців у порядку Закону № 755-IV та не анулював свідоцтво платника податків ПП «Ан Транс» згідно з приписами ПК України, зокрема ст. 184.

Водночас, у ч. 1 ст. 18 Закону № 755-IV у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, чітко визначено, що якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Тож, у даному випадку в суду відсутні жодні правові підстави вважати, що позивач знав або міг знати про факт реєстрації даного підприємства на ім'я особи, яка не мала наміру займатися підприємницькою діяльністю.

Більш того, апеляційний суд зазначає, що статтею 61 Конституції України регламентовано принцип індивідуальної відповідальності і жодною нормою чинного законодавства не визначено прямої залежності між правомірністю формування платником податків показників його податкової звітності та діями його контрагента та/або відповідних посадових осіб і для формування показників податкової звітності необхідним є лише встановлення факту здійснення господарської операції та підтвердження її відповідними первинними бухгалтерськими документами.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17.11.2015 р. у справі № 2а-14377/12/2670.

Крім того, схожа правова позиція застосовується й у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні по справі ««Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 р. (2009 р., заява № 3991/03) Європейським судом зазначено, що платник податків не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо він не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

При цьому, згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Крім того, апеляційний суд відзначає й те, що податковий орган відповідно до принципу офіційності повинен доводити в суді фіктивність господарської операції як підстави для нарахування платникові податків податкових зобов'язань та правомірності прийняття свого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27.10.2015 р. у справі 2а-10463/10/0870.

Водночас, апелянтом ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження не було надано жодних доказів, які б спростовували саме факт поставки ПП «Ан Транс» товару (пшениці та кукурудзи) позивачу за вищевказаними договорами поставки, фактичну наявність цього товару, нездатність сторін виконати такі господарські операції та/або показники економічної вигоди, отриманої та облікованої позивачем за їх результатами, а отже, фіктивність спірних господарських операцій податковим органом не доведено.

Щодо посилань апелянта на постанови Верховного Суду України, викладену від 22.11.2016 р. у справі № 826/11397/14 та від 26.01.2016 р. у справі № 2а-15327/12/2670, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, у вказаних судових рішеннях Верховний Суд України висловив правову позицію, відповідно до якої статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, навіть за формального підтвердження її первинними документами.

Тож, для застосування даної позиції ВСУ мають бути наявними дві обставини: встановлена вироком суду фіктивність підприємства контрагента платника податків і факт формального складання первинних документів за відповідними господарськими операціями.

Проте, у даному випадку зазначеним вище вироком суду, на який посилається апелянт, факт фіктивності контрагента позивача - юридичної особи ПП «Ан Транс» не встановлено, а в ході розгляду даної справи підтверджено реальність господарських операцій між позивачем і зазначеним контрагентом, що виключає підстави вважати первинні документи, складені за їх результатами, формальними.

З огляду на це, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відступив від правової позиції ВСУ, викладеної у зазначених постановах, та правильно застосував положення ч. 1 ст. 244-2 КАС України, у редакції, яка була чинною на момент ухвалення ним рішення у цій справі та регламентувала право суду відступити від правової позиції ВСУ, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що із системного аналізу положень ст. 308 та Перехідних положень КАС України у редакції, чинній на теперішній час, слідує, що апеляційний суд перевіряє правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які діяли на момент прийняття ним оскаржуваного рішення.

Тож, доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неповне з'ясування обставин справи, є безпідставними та необґрунтованими.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу й на те, що чинною редакцією КАС України, а саме частиною 5 статті 242 КАС України регламентовано, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Однак, тлумачення наведеної законодавчої норми у контексті принципу верховенства права, визначеного статтею 6 КАС України та з урахуванням джерел права, що відповідно до статті 7 КАС України застосовуються судом, надає підстави стверджувати, що врахування судом висновків ВС щодо застосування норм права жодним чином не виключає обов'язку суду ретельно досліджувати та враховувати обставини кожної конкретної справи і лише після цього перевіряти, чи підлягають застосуванню до них відповідні висновки ВС.

Посилання представника апелянта на експертний висновок щодо економічної діяльності ПП «Ан Транс» колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такі докази не були ним подані до суду першої інстанції, ним не доведено неможливості їх подання під час судового розгляду даної справи в суді першої інстанції, він не посилається на них в апеляційній скарзі і, як зазначено ним самим, оскаржуване у цій справі податкове повідомлення-рішення не ґрунтується на таких доказах, що у відповідності до ст. 308 КАС України, виключає правові підстави для їх прийняття апеляційним судом.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги та представника апелянта, наведені в судовому засіданні, колегія суддів вважає їх такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а отже, апелянт, який є суб'єктом владних повноважень, всупереч з вимогами ч. 2 ст. 77 КАС України, не довів розсудливості та правомірності прийнятого ним податкового повідомлення-рішення від 14.09.2015 р. № 000414050 та не переконав суд у своїй правоті.

Враховуючи вищевикладене та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до приписів ч. 1 ст. 308 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин було повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга Офісу великих платників Державної фіскальної служби підлягає залишенню без задоволення, постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 листопада 2017 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Офісу великих платників Державної фіскальної служби залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 листопада 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України, виготовлено 31 січня 2018 року.

Головуючий суддя:

Судді: