Справа № 803/1247/17
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2018-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2018 рокуЛьвів№876/11510/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Затолочного В.С., Костіва М.В.,

при секретарі судового засідання: Гнатик А.З.

за участю представників: позивача Бугайова А.О., відповідача Булаш З.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2017 року у справі №803/1247/17, винесену головуючим суддею Костюкевичем С.Ф. о 11:37 год. у м. Луцьку за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпорт Транс Сервіс» до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

ТзОВ «Імпорт Транс Сервіс» звернулось в суд з адміністративним позовом до Офісу великих платників податків ДФС, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 07.07.2017 року №.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2017 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Офісу великих платників ДФС від 07.07.2017 року №. Присуджено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпорт Транс Сервіс» за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків ДФС судовий збір в сумі 8 308,60 грн.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків обставинам справи, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню. Зокрема доводи апелянта зводяться до того, що в ході перевірки не встановлено факту реального здійснення господарської операції між ТзОВ «Імпорт Транс Сервіс» та його контрагентом, а первинні документи складені позивачем не можуть братися до уваги як достовірні. Просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити повністю.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав з підстав зазначених у скарзі, просив постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив, просив постанову суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне. ТзОВ «Імпорт Транс Сервіс» зареєстроване як юридична особа 29.01.2015 року. Взято на податковий облік в органах державної податкової служби 30.01.2015 року за №67. З 01.01.2017 року та станом на дату підписання акта перевірки перебуває на обліку у Львівському управлінні Офісу ВПП ДФС.

На підставі направлень Офісу ВПП ДФС від 18.05.2017 року №131, №130, №129 та наказу від 15.05.2017 року №1061 інспекторами Луцького відділу податкового супроводження підприємств Львівського управління Офісу ВПП ДФС проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТзОВ «Імпорт Транс Сервіс» з питань господарських відносин з ТзОВ «ВТК» (попередня назва ТзОВ «Альтерсвіфт») за січень 2016 року.

За результатами перевірки складено акт №101/28-10-48-12/39608851 від 16.06.2017 року, який ТзОВ «Імпорт Транс Сервіс» отримало 19.06.2017 року.

У висновках акту перевірки зокрема вказано, що ТзОВ «Імпорт Транс Сервіс» занижено доходи за 2016 рік на суму 2 461 804,35 грн., що призвело до заниження податку на прибуток на суму 443 124,78 грн. за 2016 рік.

На підставі даного акту перевірки винесено податкове повідомлення-рішення № від 07.07.2017 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на 553 905,98 грн., з них за основним податковим зобов'язанням на 443 124,78 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями на 110 781,20 грн.

Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що оскаржуване податкове повідомлення - рішення № від 07.07.2017 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на 553 905,98 грн., з них за основним податковим зобов'язанням на 443 124,78 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями на 110 781,20 грн. є протиправним.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Платники податку на додану вартість, об'єкти, база та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету визначені Податковим кодексом України.

Згідно пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України визначено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності).

Згідно приписів пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (робіт, послуг) (п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України).

З аналізу положень підпунктів 198.6 та 198.3 статті 198 Податкового кодексу України виходить, що виникнення у платника податку на додану вартість права на включення податку до податкового кредиту пов'язано із фактичним відбуттям господарської операції з постачання товарів (виконання робіт, надання послуг), визначеної в первинних документах, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі за текстом Закон №996-XIV). Наслідки в податковому обліку створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані із рухом активів, зміною зобов'язань та власного капіталу платника податків та відповідають змісту укладених договорів.

Таким чином, в даному випадку дослідженню підлягає реальність вчинення (фактичне відбуття) господарської операції, відповідність вчиненої господарської операції господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на формування податкового кредиту.

При цьому щодо формування позивачем податкового кредиту з податку на прибуток підприємств слід зазначити наступне.

Порядок обчислення та сплати податку на прибуток підприємств до 01.04.2011 року регулювались Законом № 283/97-ВР, а з 01.04.2011 року - ПК України.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті, інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

З аналізу положень вищенаведених нормативно-правових законодавчих актів вбачається, що не можуть належати до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку. Разом з цим, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог чи, іншими документами, передбаченими законодавством. Також з проаналізованих норм випливає, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Висновок Офісу ВПП ДФС про нереальність угод, укладених між ТзОВ «Імпорт Транс Сервіс» та ТзОВ «ВТК» (попередня назва ТзОВ «Альтерсвіфт») базується на тому, що операції між ТзОВ «Імпорт Транс Сервіс»» та контрагентом не підтверджуються стосовно врахування реального часу здійснення операцій, місцезнаходження майна, наявності трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень та іншого майна, які економічно необхідні для виконання таких видів робіт, послуг, постачання ТМЦ або здійснення діяльності. Про це свідчить відсутність у суб'єкта господарювання необхідних умов для результатів відповідної господарської, економічної діяльності, технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень і транспортних засобів.

У зв'язку з цим, перевіркою позивача зроблено висновок про те, що операції з ТзОВ «ВТК» (попередня назва ТзОВ «Альтерсвіфт») не спричиняють реального настання правових наслідків, а відтак є нікчемними.

Судом встановлено, що між ТзОВ «Імпорт Транс Сервіс» - Покупець та ТзОВ «БНК-Україна» - Постачальник був укладений Договір поставки товару №134-А92-15/Д від 17.12.2015 року предметом якого була поставка бензину не етильованого А92.

Згідно видаткової накладної №335 від 25.01.2016 року вбачається, що покупець ТзОВ «Імпорт Транс Сервіс» здійснив оплату в сумі 13 083 884,18 грн. за вказаний бензин А92 в кількості 663,45 т.

Як слідує з договору про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та наданні залізницею послуги №ПЗ/ДН-4/15/135/ДНЮ-4 від 13.08.2015 року, накладної 3/0-0-1-0, договору зберігання №30/12-5 від 30.12.2015 року, ТзОВ «Імпорт Транс Сервіс» придбаний у ТзОВ «БНК-Україна» бензин залізницею доставив на зберігання ТзОВ «Вог Рітейл».

За результатом здійснення своєї господарської діяльності, з метою реалізації придбаного у ТзОВ «БНК-Україна» бензину А92, між ТзОВ «Імпорт Транс Сервіс» та ТзОВ «Альтерсвіфт» (теперішня назва ТзОВ «ВТК») був укладений Договір купівлі-продажу нафтопродуктів від 25.01.2016 року №25.

На виконання умов вказаного договору ТзОВ «Імпорт Транс Сервіс» передано у власність ТзОВ «Альтерсвіфт» нафтопродукти (бензин А92) в кількості 122 350 кг на загальну суму 2 461 804,35 грн. в тому числі ПДВ 410 300,73 ПДВ, що підтверджується видатковою накладною №198 від 28.01.2016 року та актом приймання-передачі від 28.01.2016 року.

Варто зауважити, що у відповідь на запит ТзОВ «Імпорт Транс Сервіс», ТзОВ «ВТК» (ТзОВ «Альтерсвіфт») листом за №22-06/2017-1 від 22.06.2017 року надало завірені копії протоколу загальних зборів товариства №22/15 від 22.09.2015 року, наказу про призначення директора Товариства від 24.09.2015 року та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 24.09.2015 року.

З вказаних документів вбачається, що директором ТзОВ «Альтерсвіфт» (ТзОВ «ВТК») з 24.09.2015 року по даний час являється ОСОБА_4.

Зокрема, у виписці з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 24.09.2015 року зазначено, особою, яка має право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори є керівник ОСОБА_5.

Наведені факти спростовують твердження перевіряючих щодо відсутності повноважень особи (ОСОБА_4.) на підписання від імені директора документів, зокрема договору купівлі-продажу №25 від 25.01.2016 року та акту приймання-передачі до нього.

Формування податкового кредиту за фактом цієї покупки підтверджується податковою накладною від 28.01.2016 року №229.

Розрахунок по вказаній господарській операції проведено шляхом передачі простого векселя серії АА2069519 по якому ТзОВ «Альтерсвіфт» та ТзОВ «Імпорт Транс Сервіс», згідно договору №25 від 25.01.2016 року здійснили проведення розрахунків за формою розрахункового документа - простий вексель.

Погашення вказаного векселя відбулось шляхом укладання акту приймання-передачі векселів від 15.07.2016 року, згідно якого передано вексель ТзОВ «Вог Трейдинг».

ТзОВ «Імпорт Транс Сервіс» отримало від ТзОВ «Вог Трейдинг» кошти в сумі 2 461 804,35 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 31.10.2016 року №ІТС 0002933.

Вказаними документами, які оглянуті судом, підтверджується факт поставки товару та отримання прибутку.

Як встановлено судом отримані від ТзОВ «БНК-Україна» нафтопродукти були використані позивачем в ході своєї господарської діяльності, а саме під час продажу нафтопродуктів до ТзОВ «Альтерсвіфт» (ТзОВ «ВТК»), що підтверджується оглянутими судом та долученими до матеріалів справи копіями вказаних вище документів.

Крім того, використання позивачем придбаних у контрагента товарів та досягнення економічного ефекту у власній господарській діяльності підтверджується оглянутими судом та долученими до матеріалів справи договорами, видатковими накладними та актами прийому-передачі, податковими накладними та платіжними дорученнями, копії яких приєднані до матеріалів справи.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні регулює Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Стаття 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачає первинні облікові документи та регістри бухгалтерського обліку. Так, згідно з частиною 1 цієї статті, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ -це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

На підтвердження виконання спірних операцій з поставки товарів позивачем ТзОВ «Альтерсвіфт» (ТзОВ «ВТК») підприємством подано договори, видаткові накладні та акти прийому-передачі, податкові накладні та платіжні доручення, копії яких приєднані до матеріалів справи, які містять всі обов'язкові реквізити, які дають змогу ідентифікувати, як юридичну так і господарську сутність укладених правочинів, їхніх учасників, а також грошову складову вчинених господарських операцій, а відтак наявні дефекти форми, на які акцентує увагу Офіс ВПП ДФС, не є підставою для визнання цих документів недійсними.

Оглянуті копії перелічених первинних документів не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості та не призвели до зміни в структурі активів платника податків.

Порушень в оформленні цих документів, які б могли слугувати про нереальність спірних операцій, судом не виявлено.

Відповідно до п.2 Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 20.08.2015 року №727 року, акт документальної перевірки - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки, відображає її результати і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Згідно з п.5 даного Порядку, Факти виявлених порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб'єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Однак, всупереч наведеним вимогам, акт перевірки не містить об'єктивного аналізу господарської операції вчиненої позивачем з ТзОВ «Альтерсвіфт» (ТзОВ «ВТК»), натомість ґрунтується виключно на припущеннях про те, що вона не могла відбутись.

Висновки Офісу ВПП ДФС про відсутність реального характеру відносин між позивачем та вищевказаним контрагентом не підтверджуються належними і допустимими доказами, а ґрунтуються на аналізі лише баз даних податкового органу з відомостями про чисельність працюючих та податкової звітності з ПДВ, без фактичного з'ясування контролюючим органом реального майнового стану суб'єкта господарювання та перевірки його фінансово-господарської діяльності за період, коли виникли спірні правовідносини.

Ні в Акті перевірки Офісу ВПП ДФС, ні в судовому засіданні представником відповідача не представлено доказів, які б свідчили про нереальність господарських операцій між ТзОВ «Імпорт Транс Сервіс» і вищевказаним контрагентом цілям та завданням статутної діяльності товариства, незвичності цих господарських операцій для її учасників, збитковості цих операцій, інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про їх фіктивність, а також те, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами, цілями ділового характеру, а дії ТзОВ «Імпорт Транс Сервіс» та його контрагента були спрямовані на отримання необґрунтованої податкової вигоди.

Крім того, суд зазначає, що податковий орган не дослідив та не взяв до уваги первинні документи, які надавалися позивачем під час проведення перевірки. Окрім того, в ході судового розгляду даної справи підприємством належними первинними документами підтверджено реальність вчинення господарської операції між ТзОВ «Імпорт Транс Сервіс» та ТзОВ «Альтерсвіфт» (ТзОВ «ВТК»), які стали підставою для формування даних податкового обліку.

Колегія суддів також звертає увагу, що включений позивачем в податкові декларації податковий кредит з податку на прибуток підтверджений відповідними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку, податковими накладними, оформленими у відповідності до вимог законодавства, які оглянуті в судовому засіданні.

Проаналізувавши вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки факт поставки товарів та їх реалізації підтверджується відповідними бухгалтерськими документами про одержання цього товару, тому підстави для визнання укладених правочинів нікчемними, відсутні.

Відповідно до статті 207 Господарського кодексу України (ГК України) господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути, на вимогу однієї із сторін або відповідного органу державної влади, визнано судом недійсним повністю або в частині.

Необхідними умовами для визнання зобов'язання недійсним відповідно до частини 1 статті 207 ГК України є, зокрема, його вчинення з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків.

Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність вчинення зобов'язання і суперечність його мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Таким чином, при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Відповідачем (податковим органом) не доведено суду, що господарські зобов'язання між позивачем та вищевказаними контрагентами вчинені з метою, заздалегідь суперечною інтересам держави та суспільства, та не були спрямовані на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Сторони самостійно визначають форму договору. В силу статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідачем не надано доказів, які б свідчили про відсутність волевиявлення за істотними умовами договору однією із сторін; спір між сторонами щодо недійсності договору відсутній.

Як встановлено судом, умови вищезгаданих договорів поставки сторонами були виконані, про що свідчать досліджені в судовому засіданні докази.

Судом досліджені первинні документи, що містять відомості про обставини, які є предметом доказування у даній справі, та пов'язані з рухом активів, виконанням зобов'язань, останні відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах та підтверджують обґрунтованість визначення податкового кредиту з податку на прибуток.

Крім того, чинним законодавством України на сторону цивільно-правової угоди, яка є платником податків, не покладено обов'язку перевірки відповідності законодавству та дотримання постачальників товару вимог податкового законодавства, навіть якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку.

Діюче податкове законодавство не ставить в залежність право позивача на формування податкового кредиту від податкового обліку інших осіб і фактичної сплати контрагентом податку до бюджету. Питання податкового кредиту поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Як встановлено судом та знайшло своє підтвердження в матеріалах справи, між позивачем та вищевказаним контрагентом укладений господарський договір, факт виконання якого підтверджений належним чином оформленими первинними документами.

Крім того, на момент укладення угоди та її виконання, позивач та його контрагент були наділені належною господарською компетенцією, знаходилися в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України. Доказів, які б свідчили про відсутність у них відповідної правоздатності відповідачем не надано.

Позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження того, що господарська операція із суб'єктом господарювання носила реальний характер, договір був виконаний належним чином, товари були поставлені.

Разом з тим, при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні оцінюватися відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового органу. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Даний факт узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати. Відтак наявність ознак фіктивності у діяльності контрагента МПП «Богемія» чи порушення останнім правил здійснення господарської діяльності, порядку ведення бухгалтерського та податкового обліку сама по собі не свідчить про нікчемність усіх правочинів, укладених товариством. Крім того, Європейський Суд з прав людини в рішенні також зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Слід зазначити, що якщо контрагент (постачальник по ланцюгу) не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку (покупця товарів, робіт, послуг) права на відшкодування ПДВ у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування і має документальне підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Головною підставою вважати правочин нікчемним являється його недійсність, встановлена законом.

Одним з основних завдань органів державної податкової служби є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях.

В матеріалах справи відсутні докази на предмет визнання недійсним в установленому порядку вищевказаного договору та порушення законодавства України в момент складання наявних у позивача податкових накладних.

Слід зазначити, що відповідач не звертався до суду із позовом про визнання недійсним договору укладеного позивачем з ТзОВ «Альтерсвіфт» (ТзОВ «ВТК») не зазначено і не підтверджено представником інспекції в судовому засіданні, чи винесено обвинувальні вироки щодо будь-кого з посадових осіб та чи притягнуто будь-кого з посадових осіб позивача чи контрагента до кримінальної відповідальності за злочини передбачені статтями 205, 212 Кримінального кодексу України щодо створення та господарської діяльності контрагентів позивача з метою прикриття незаконної діяльності, ухилення від сплати податків або здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона. Представник відповідача в судовому засіданні підтвердив, що йому невідомо чи пред'являлися будь-кому підозри у кримінальному провадженні, зазначеному в письмових запереченнях.

Крім того, посилання перевіряючих на кримінальне провадження від 08.12.2015 року №0000630, як на докази вчинення правочину, спрямованого на порушення публічного порядку, та як на підстави для висновків про відсутність фактичного виконання договору, є безпідставними, оскільки, згідно з ч.1 ст.17 КПК України (кореспондується із статтею 62 Конституції України), особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Оскільки вироку суду, яким би було надано правову оцінку діям контрагента ТзОВ «Імпорт Транс Сервіс», немає, тому твердження перевіряючих щодо неможливості ТзОВ «Альтерсвіфт» здійснювати операції з придбання бензину у Товариства є надуманим і таким, що суперечать реальним обставинам справи.

Таким чином, актом перевірки ТзОВ «Імпорт Транс Сервіс» не спростовано встановленої статтею 204 ЦК України презумпції правомірності вчинених позивачем правочинів, так як на думку суду, єдиним мотивом для висновку про нікчемність спірних правочинів є складені акт за результатами перевірки контрагента позивача, проведеної іншим податковим органом. Однак, в силу приписів статей 8 і 19 Конституції України лише висновку одного органу державної податкової служби України про нікчемність вчинених платником податків правочинів є недостатнім для висновку іншого органу державної податкової служби України про порушення контрагентом такого платника податків законів з питань оподаткування.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування постанови суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби - залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2017 року у справі №803/1247/17 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в порядку і строки встановленні статтями 328, 329 КАС України шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді В. С. Затолочний
М. В. Костів
Повний текст постанови складено 30.01.2018р.