Справа № 448/1433/17
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2018-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2018 рокуЛьвів№ 876/11828/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Іщук Л.П.,

суддів Обрізка І.М., Онишкевича Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Джули В.М.,

представника позивача Хомяка Є.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу громадянина Вєтнаму ОСОБА_1 на постанову Мостиського районного суду Львівської області від 03 листопада 2017 року, ухвалену головуючим суддею Кічак Ю.В. о 14:29:14 у м. Мостиська, у справі за адміністративним позовом Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Вєтнаму ОСОБА_1 про примусове видворення та затримання особи з метою ідентифікації і забезпечення примусового видворення,

встановив:

Мостиський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся з позовом до громадянина Вєтнаму ОСОБА_1 про примусове видворення та затримання особи з метою ідентифікації і забезпечення примусового видворення.

Постановою Мостиського районного суду Львівської області від 03 листопада 2017 року адміністративний позов задоволений.

Відповідач - громадянин Вєтнаму ОСОБА_1 оскаржив постанову суду першої інстанції. Вважає, що вона винесена з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить її скасувати і прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі зазначає, що між Кабінетом Міністрів України та Урядом Соціалістичної Республіки Вєтнам укладена Угода про реадмісію громадян обох держав, ратифіковану Законом України від 03.09.2008 року №359-VI, що в свою чергу виключає можливість застосування процедури примусового видворення, а відповідно, і неможливість затримання з метою ідентифікації і забезпечення примусового видворення та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. Зазначає, що процедура реадмісії громадян Вєтнаму визначена статтею 4 Угоди, а тому відповідач підлягає не процедурі видворення, передбаченій ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та ст.183-7 КАС України, а процедурі реадмісії, визначеній ст.29 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Угодою між Кабінетом міністрів України та Урядом Соціалістичної Республіки Вєтнам про реадмісію громадян обох держав від 25.09.2007 року.

В судовому засіданні представник позивача заперечив апеляційну скаргу та подав апеляційному суду письмові заперечення.

Заслухавши доповідь судді Львівського апеляційного адміністративного суду, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що громадянин Вєтнаму ОСОБА_1 23.10.2017року потрапив на територію України з Російської Федерації незаконним шляхом.

В подальшому, 29.10.2017 року відповідач разом з громадянами Вєтнаму ОСОБА_2 та ОСОБА_3 здійснив незаконний перетин державного кордону з України в Республіку Польща, поза пунктом пропуску, в районі 541 прикордонного знаку, на ділянці відділу прикордонної служби «Малнів» Мостиського прикордонного загону, що на території Мостиського району Львівської області, був затриманий і 31.10.2017 року був переданий в ПП «Медика-Шегині» з Республіки Польща на підставі угоди між Україною та ЄС про реадмісію.

02.11.2017 року начальником відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу Мостиського прикордонного загону Хомяком Є.Л. було прийняте рішення про примусове повернення громадянина Вєтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі території України.

Постановою судді Мостиського районного суду Львівської області від 03.11.2017року громадянина Вєтнаму ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що відповідач порушив вимоги законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, намагався незаконно перетнути державний кордон України. Враховуючи відсутність у нього документів, які б надавали право перебувати на території України, наявність рішення компетентного органу про примусове повернення за межі України, суд першої інстанції вважав, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про повернення до країни походження, що тягне за собою наслідки, передбачені статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», зокрема, примусове видворення за межі України. З метою забезпечення примусового видворення та з урахуванням вимог п.п.3 п.2 ст.183-7 КАС України, суд першої інстанції прийшов до висновку про затримання громадянина Вєтнаму ОСОБА_1 з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

З такими висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується, вважає його таким, що зроблений з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і зазначає наступне.

Відповідно до статтей 9, 29 Загальної декларації прав людини ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997 року, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, законного арешту або затримання з метою запобігання недозволеному в'їзду особи в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року №3773-VI(далі - Закон № 3773-VI) іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Згідно з ч.2 ст.14 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.

Відповідно до положень ч.1 ст.26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч.5 ст.26 Закону №3773-VI).

Відповідно до ст.30 Закону №3773-VI центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонними органам суміжної держави.

Водночас, статтею 29 Закону №3773-VI встановлено, що передача з України або прийняття в Україну іноземця або особи без громадянства здійснюється відповідно до міжнародного договору про реадмісію. Прийняття Україною іноземця або особи без громадянства відповідно до міжнародного договору про реадмісію не змінює підстав для перебування на території України, що існували до такого прийняття. Іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.

Відповідно до п.22 п.1 ч.1 Закону №3773-VI реадмісія - передача з території України або приймання на територію України іноземців та осіб без громадянства на підставах та в порядку, встановлених міжнародними договорами України.

Порядок реалізації компетентними та уповноваженими органами України положень міжнародних договорів України, укладених між Україною та іншими державами про реадмісію (приймання-передавання) осіб (далі - міжнародні угоди про реадмісію), а також порядок їх взаємодії під час здійснення реадмісійних процедур визначено Інструкцією про порядок реалізації компетентними та уповноваженими органами України міжнародних угод про реадмісію осіб, затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України 16.02.2015 № 158 (далі - Інструкція №158).

Відповідно до п.1 та п.2 Розділу ІІ «Процедури реадмісії» Інструкції №158 рішення про реадмісію громадян договірних держав, громадян третіх країн та осіб без громадянства, які перебувають на території запитуючої договірної держави з порушенням законодавства цієї держави щодо прибуття, перебування або проживання іноземців та осіб без громадянства, приймається в разі наявності підстав для реадмісії, передбачених для зазначених категорій осіб міжнародними угодами про реадмісію таких держав.

Передавання Україною іноземців та осіб без громадянства іншій договірній державі, а також приймання від іншої договірної держави громадян України, іноземців та осіб без громадянства здійснюються відповідно до міжнародних угод України про реадмісію за стандартною або прискореною процедурою.

Відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Так, між Кабінетом Міністрів України та Урядом Соціалістичної Республіки Вєтнам укладено Угоду про реадмісію громадян обох держав, ратифіковану Законом України від 03 вересня 2008 року №359-VI (далі - Угода), якою визначено порядок реалізації компетентними та уповноваженими органами України положень про реадмісію (приймання-передавання) громадян обох держав, а також порядок їх взаємодії під час здійснення реадмісійних процедур.

Згідно з ст.1 Угоди відповідно до положень цієї Угоди та на запит однієї Договірної Сторони, інша Договірна Сторона здійснює реадмісію осіб, які не виконують чи більше не виконують правові вимоги стосовно в'їзду чи перебування на території держави запитуючої Договірної Сторони, далі - осіб, які підлягають реадмісії. Запитуюча Договірна Сторона негайно та без будь-яких спеціальних процедур здійснює реадмісію осіб, які підлягають реадмісії та які, відповідно до результатів перевірки компетентними органами, не є громадянами держави запитуваної Договірної Сторони або не відповідають вимогам, передбаченим у статті 2 цієї Угоди.

Згідно з статтею 4 Угоди запитувана договірна Сторона відповідає на запит щодо здійснення реадмісії осіб, які підлягають реадмісії, виданий запитуючою Договірною Стороною, протягом 45 днів після дати отримання такого запиту. Запитувана Договірна Сторона робить усе можливе, щоб скоротити час надання відповіді на запит у разі, якщо запитуюча Договірна Сторона повідомляє запитуваній Договірній Стороні про те, що особа, яка підлягає реадмісії, поміщена в заклад, що знаходиться під охороною, або заарештована з метою здійснення депортації.

Запитуюча Договірна Сторона повідомляє запитувану Договірну Сторону про заплановану дату передачі особи, яка підлягає реадмісії, принаймні за 7 днів до настання цієї дати.

Запит щодо здійснення реадмісії відповідно до пункту 2 статті 1 подається запитуваною Договірною Стороною запитуючій Договірній Стороні протягом 90 днів з дати передачі відповідної особи запитуваній Договірній Стороні, за винятком випадків, коли ця особа на день передачі не мала громадянства держави запитуваної Договірної Сторони.

Оцінюючи в сукупності встановлені обставини справи та враховуючи наведені норми законодавства, апеляційний суд приходить висновку, що при затриманні іноземця за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України, а також у випадку невиконання правової вимоги стосовно в'їзду чи перебування на території України, за наявності укладеного між Урядом України та іноземною державою міжнародного договору про реадмісію, така особа підлягає передачі з території України на підставах та в порядку, встановлених укладеним міжнародним договором, що в свою чергу виключає можливість застосування процедури примусового видворення, встановленої ст.30 Закону №3773-VI, та ,відповідно, і затримання з метою поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні для забезпечення примусового видворення за межі території України.

При цьому, органи охорони державного кордону не вправі звертатись до суду з позовами про примусове видворення громадян Соціалістичної Республіки Вєтнам в порядку встановленому ст.183-7 КАС України (в редакції чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції ), а повинні застосовувати процедуру реадмісії, яка визначена національним законодавством та міжнародним договором.

Підсумовуючи вказане, апеляційний суд вважає обґрунтованими покликання апелянта на те, що громадяни Соціалістичної Республіки Вєтнам, які не мали законних підстав для перебування на території України підлягають реадмісії, що в свою чергу виключає можливість застосування до них процедури примусового видворення, а відповідно й затримання з метою поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, для забезпечення подальшого примусового видворення, а тому висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову є помилковими, а постанова суду підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З врахуванням того, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та процесуального права (ст. 183-7 КАС України в редакції чинній на час розгляду справи), то постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової, якою в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 272, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Вєтнаму ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Мостиського районного суду Львівської області від 03 листопада 2017 року у справі №448/1433/17 скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складене 31.01.2018 року