Справа № 592/10824/17
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2018-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Труханова Л.М.

22 січня 2018 р. м. ХарківСправа № 592/10824/17
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Бенедик А.П.

суддів: Мельнікової Л.В. , Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання Багмет А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на постанову Ковпаківського районного суду м. Суми (головуючий-суддя І інстанції: Труханова Л.М.) від 14.11.2017р. (повний текст рішення складено 20.11.2017 р.) по справі №592/10824/17

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області

про визнання протиправними дій щодо нарахування розміру пенсії та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, в якому просив:

- визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити строк звернення до суду;

- визнати неправомірними дії відповідача щодо нарахування розміру пенсії, оскільки дані дії вчинені в порушення вимог ч.3 ст.43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», в редакції згідно Рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року за №10-рп2008;

- зобов'язати відповідача здійснити перерахунок розміру пенсії та виплату недоотриманої пенсії, відповідно до вимог ч.3 ст.43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», в редакції згідно Рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року за №10-рп2008, з моменту виходу на пенсію 06.11.2015 року;

- стягнути з відповідача на свою користь сплачений судовий збір у розмірі 1280 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що він в період часу з 1993 року по 06.11.2015 проходив службу в ОВС України. Наказом УМВС України в Сумській області від 06.11.2015 року звільнений зі служби за вислугою років та з 07.11.2015 призначена пенсія. В кінці серпня 2017 року позивачу стало відомо про те, що відповідачем неправомірно нараховувався розмір пенсії працівникам ОВС, а саме одна із складових пенсії розмір щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії розраховувалась не за останньою штатною посадою перед звільненням, а були розраховані пропорційно за 24 місяці підряд перед звільненням. 04.09.2017 року позивач звернувся до відповідача з приводу роз'яснення яким чином був розрахований розмір його пенсії. 08.09.2017 року він отримав письмову відповідь про те, що при розрахунку пенсії розмір щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії визначався за 24 останні календарні місяці служби підряд перед звільненням. Не погоджуючись із вказаними діями, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Постановою Ковпаківського районного суду м.Суми від 14.11.2017 року позов задоволено.

Визнано неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо нарахування позивачу пенсії не відповідно до вимог ч.3 ст.43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області здійснити перерахунок пенсії позивачу відповідно до вимог ч.3 ст.43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 07.11.2015 року та провести виплату недоплаченого розміру пенсії.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача витрати на оплату судового збору в сумі 1280 грн. 00 коп.

Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Ковпаківського районного суду м.Суми від 14.11.2017 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач посилається на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про їх обґрунтованість. Зазначив, що позивач з 07.11.2015 року перебуває на обліку як отримувач пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». При обчисленні пенсії позивачу враховано щомісячні додаткові види грошового забезпечення за 24 останні календарні місяці служби підряд перед звільненням у відповідності до чинної на момент призначення ст.43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». Крім того посилається на пропуск позивачем встановленого строку звернення до суду.

Позивач правом надання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що позивач в період часу з 1993 року по 06.11.2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ України.

06.11.2015 року Наказом УМВС України в Сумській області №138 о/с від 06.11.2015 року позивач був звільнений зі служби за вислугою років.

З 07.11.2015 року позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Сумській області та одержує пенсію за вислугу років з відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

04.09.2017 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області із заявою про надання інформації про розмір премії та надбавки за виконання особливо важливих завдань, який був врахований при обчисленні розміру його пенсії.

Листом № 575/А-11 від 08.09.2017 року Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області повідомило, що розмір призначеної пенсії визначений з грошового забезпечення з використанням п.7 Постанови Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992 року «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей». Розмір щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії визначається за 24 останні календарні місяці служби підряд перед звільненням. Сума щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії за 24 місяці становить 4238,97 грн., в т.ч. до грошового атестату розмір премії, що врахований при розрахунку розміру пенсії становить 150%, розмір надбавки за виконання особливо важливих завдань 50%.

Не погоджуючись із вказаними діями, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при обчисленні позивачу пенсії відповідач повинен був керуватись приписами ч.3ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в редакції згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008, а не постанови Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992 року. А тому, обрахунок розміру пенсії виходячи із розмірів щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії за 24 останні календарні місяці служби підряд перед звільненням, є неправомірним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до ст. 1-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим законом, гарантується Конституцією України.

Згідно ч.3 ст.43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції, чинній до 28.12.2007 року), пенсії особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей обчислюються з розміру грошового забезпечення за останньою штатною посадою перед звільненням, враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством.

Пунктом 29 розділу ІІ Закону України від 28 грудня 2007 року №107-VІ «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни до ч.3 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а саме виключено слова «за останньою штатною посадою перед звільненням» та доповнено словами» та у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України».

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року за №10-рп2008 зміни, внесені, зокрема, до ч.3 ст.43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» підпунктом 4 пункту 29 розділу ІІ Закону України №107-VІ, визнано такими, що не відповідають Конституції України.

Таким чином, відсилання у ч.3 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на положення Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року №393 визнана неконституційною та втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 22.05.2008 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що при призначенні позивачу пенсії відповідач повинен був керуватися саме статтею 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», у редакції Закону від 04.04.2006, відповідно до якої пенсійне забезпечення військовослужбовців має здійснюватися виходячи з розміру грошового забезпечення за останньою штатною посадою перед звільненням. За таких обставин обчислення позивачу пенсії з грошового забезпечення з урахуванням середньомісячної суми додаткових видів грошового забезпечення за 24 останніх календарних місяців служби перед звільненням не відповідало вимогам чинного на час призначення пенсії законодавства України.

Аналогічний висновок щодо застосування вищезазначених норм матеріального права міститься у постанові Верховного Суду України від 14.01.2014 р. № 21-463а13.

Проте, при призначенні позивачу пенсії з 07.11.2015 року відповідач керувалось не приписами ч.3 ст.43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби» в редакції згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року, а Постановою Кабінету Міністрів України №393.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Колегія суддів зазначає, що відповідач, в порушення вимог ч.2 ст. 77 КАС України, не довів законність та обґрунтованість власних дій, що є предметом оскарження позивачем.

Натомість позивач, на виконання вимог ч.1 ст.77 КАС України, довів обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Таким чином, оскільки належними та допустимими доказами відповідач, як суб'єкт владних повноважень на якого покладено обов'язок щодо доказування, не довів правомірності власних дій, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Посилання заявника апеляційної скарги на неповажність пропуску позивачем встановленого строку звернення до суду колегія суддів вважає помилковими, оскільки саме відповідачем при нарахуванні пенсії позивачу не було застосовано правові норми, які б підлягали застосуванню, в зв'язку з чим, пенсія у належному розмірі не була нарахована та не була отримана саме з вини органу, що призначає або виплачує пенсію за весь період нарахування та виплати пенсії.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Таким чином, оскільки належними та допустимими доказами відповідач, як суб'єкт владних повноважень на якого покладено обов'язок щодо доказування, не довів правомірності власних дій, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що постанова Ковпаківського районного суду м.Суми від 14.11.2017 року по справі №592/10824/17 відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, відповідача у справі.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області залишити без задоволення.

Постанову Ковпаківського районного суду м. Суми від 14.11.2017р. по справі №592/10824/17 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправними дій щодо нарахування розміру пенсії та зобов'язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

.

Головуючий суддя (підпис)А.П. Бенедик
Судді(підпис) (підпис) Л.В. Мельнікова Л.О. Донець
Повний текст постанови складено 01.02.2018 р.