Справа № 815/1769/17
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2017-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/1769/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

за участю секретаря судового засідання - Тутової Л.С.

апелянта ОСОБА_1,

представника апелянта ОСОБА_2,

перекладача ОСОБА_3,

представника відповідачів Білоконь Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу №47 від 10 березня 2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

24 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив суд:

- визнати неправомірним та скасувати наказу №47 від 10.03.2017 року про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою від 15 вересня 2017 року, ухваленою в порядку письмового провадження, Одеський окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Не погоджуючись з постановою суду ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування позовних вимог, апелянт зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні постанови порушив норми процесуального та матеріального права, не прийняв до уваги реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності.

Апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що як було зазначено в анкеті та проведеному з ним інтерв'ю - причиною його виїзду вказано те, що у 2008 році відбувся мітинг, в якому брав участь апелянт та його батько. Влада зупинила проведення мітингу, почалися сутички, потім переслідування керівників мітингу. Вночі 07.03.2009 року затримали батька позивача. Мати, дізнавшись про це, злякалася, що можуть арештувати і сина та організувала його виїзд із Камеруну.

Крім того, апелянт зазначає, що в Камеруні існує 246 діалектів, президент з центрального регіону, у зв'язку з чим існують конфлікти між людьми, які з області, де проживає президент, та іншим населенням, оскільки вони вважають себе головними. Апелянт стверджує, що його обмежували у правах, наприклад, при влаштуванні на роботу, навіть при наявності вищої кваліфікації, оберуть особу з центрального регіону. Через участь в мітингах його могли арештувати та побити. Апелянт впевнений, що його арештують при поверненні до Камеруну, оскільки його друзі та батько ще знаходяться у в'язниці.

Державна міграційна служба України надала письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких, посилаючись на законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Ухвалюючи постанову про відмову у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 - громадянин Камеруну, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження м. Яунде, за національністю - бамілеке, за віросповіданням - християнин-католик, неодружений, проживає у цивільному шлюбі з гр. України ОСОБА_6, має сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження ще не отримано).

Також суд першої інстанції встановив, що позивач вперше звернувся за наданням міжнародного захисту 28.04.2009 року із заявою № 09/15, в якій зазначив, що в лютому 2008 року у Камеруні почалися мітинги проти уряду, які були мирними заходами, а потім переросли в сутички, після чого почалося переслідування керівників заходу. Вночі 07.03.2009 року був заарештований батько позивача, після чого мати позивача організувала його виїзд із країни, бо не хотіла, що б позивача заарештували.

Рішенням Держкомнацрелігій України від 02.08.2010 року № 195-10 позивачу відмовлено у наданні статусу біженця. Зазначене рішення позивач не оскаржив.

23.02.2017 року позивач повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області з заявою № 20 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

10.03.2017 року ГУ ДМС України в Одеській області прийнято наказ № 47 про відмову у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно гр. Камеруну ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОС № 2017OD0022.

Зокрема, у висновку від 10.03.2017 року зазначено, що заява позивача є очевидно необґрунтованою, тобто у нього відсутні умови, зазначені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та такою, що носить характер зловживання.

Вирішуючи спір по суті суд першої інстанції послався на приписи п. 1, п. 4, п. 13 ч. 1 ст. 1, абз.5 ст. 6, ч. 1 ст. 7, ч.ч. 1, 3, 4, 6, 7 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 р., ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року).

При цьому суд першої інстанції зауважив, що відповідно до п.п.36, 40 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС 2013/32 / EU від 26 червня 2013 року про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту, якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, непропорційно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. В таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятне для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду. Ключовим міркуванням для визнання заяви про надання міжнародного захисту обґрунтованим є безпека заявника в країні походження. У тих випадках, коли третя країна може розглядатися як безпечна країна походження, держави-члени повинні мати можливість визначити її як безпечну і припустити, що вона є такою для конкретного заявника, якщо він/вона не надасть серйозних доказів зворотного.

Оскільки в адміністративному позові представник позивача наголошував на необхідності дослідження при прийнятті рішення по справі інформації по країні походження позивача, суд першої інстанції, дослідивши надану представником позивача інформацію по країні походження з Центру Новин ООН від 04.01.2017 року, відповідно до якої в Камеруні наявна гуманітарна криза, яка відбивається на житті мільйонів людей та яку намагається подолати влада Камеруну з ООН, дійшов висновку, що з наданої інформації не вбачається жодних переслідувань з боку влади Камеруну будь-кого.

Суд першої інстанції встановив, що відповідач, ГУ ДМС України в Одеській області, під час складання висновку від 10.03.2017 року також досліджував інформацію по країні походження позивача, де вказано, що у 2010 році влада іноді відмовляла опозиційним партіям у проведенні мітингів та зібрань, у тому числі і соціал-демократичній.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач правомірно прийняв рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з оглядну на наступне.

Так, суд першої інстанції зазначив, що під час анкетування 28.04.2009 року та співбесіди 02.06.2009 року ОСОБА_1 пояснив, що потрапив до України нелегально 29.03.2009 року на судні. Переправу позивача організувала його мати. В матеріалах особової справи наявні малюнки судна та каюти, в якій проживав позивач під час переправи, які завірені підписом позивача. Причиною виїзду з країни постійного проживання позивач зазначив мітинг, в якому брав участь позивач та його батько. Влада зупинила проведення мітингу, почалися сутички, потім переслідування керівників мітингу. Вночі 07.03.2009 року затримали батька позивача. Мати, дізнавшись про це, злякалася, що можуть арештувати і сина та організувала його виїзд з Камеруну.

Під час співбесіди 10.03.2017 року, яка була проведена у зв'язку із повторним зверненням позивача до ГУ ДМС України в Одеській області, ОСОБА_1 зазначив, що під час першого звернення із заявою про надання статусу біженця перекладач зазначив невірні відомості щодо історії його переслідування у країні постійного проживання та виїзду з неї. ОСОБА_1 пояснив, що він надавав правдиві відомості, а перекладач зробив невірний переклад з метою отримання коштів.

Позивач зазначив, що потрапив до України 30.01.2009 року легально (отримав студентську візу) літаком, а саме прилетів до м. Бориспіль.

Суд першої інстанції зауважив, що під час анкетування 23.02.2017 року позивач вказав, що з м. Києва потрапив до м. Одеси на потягу, проте під час співбесіди 10.03.2017 року позивач зазначив, що з м. Києва поїхав до м. Вінниці, де його чекав знайомий, який порадив їхати до м. Одеси.

При цьому, доводи позивача щодо здійснення перекладачем невірного перекладу, до уваги суд першої інстанції не прийняв, оскільки виконанні, особисто ОСОБА_1, малюнки у 2009 році свідчать про те, що позивач потрапив на територію України на судні.

З огляду на матеріали особової справи позивача, суд першої інстанції дійшов висновку, що останній не був членом партії соціал-демократичної фронту, а лише працював у її відділі, займався друком кореспонденції, роздавав флаєри.

Сам позивач зазначив, що Джон Фрунді (президент партії соціал-демократичного фронту) у 2017 році був запрошений до президентського палацу та спілкувався з президентом Камеруну, що на думку позивача є дивним.

Із співбесіди позивача з співробітником ГУ ДМСУ в Одеській області щодо переслідувань позивача на Батьківщині за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, політичними поглядами, належністю до певної соціальної групи, суду стало відомо, що позивач повідомив наступну інформацію. В Кмеруні існує 246 діалектів, президент з центрального регіону, у зв'язку з чим існують конфлікти між людьми, які з області, де проживає президент, та іншим населенням, оскільки вони вважають себе головними. Позивача не переслідували, але обмежували у правах, наприклад, при влаштуванні на роботу, навіть якщо у позивача кваліфікація вища, оберуть особу з центрального регіону. Через політичні погляди, позивача не переслідували, проте через участь в мітингах позивача могли арештувати та побили. Позивач впевнений, що його арештують при поверненні у Камерун, оскільки його друзі та батько ще знаходяться у в'язниці.

Позивач під час співбесіди також зазначив, що не виключає можливості переїзду до Канади, Франції чи Бельгії, але це не пріоритет, хоче щоб все було спокійно.

Відповідно до особової справи позивача, вбачаться, що на підтвердження особи ОСОБА_1 наданий НОМЕР_1, який виданий у м. Яунде, Республіка Камерун 01.12.2015 року, дійсний до 01.12.2020 року.

Під час співбесіди у 2009 році позивач вказав, що його мати після розлучення з батьком переїхала до м. Бафусан, проте під час співбесіди у 2017 році позивач вказав, що мати залишилася проживати у м. Дуала, її заарештували та через 3 тижні відпустили.

Зазначені вище розбіжності в історії переслідування позивача та переїзду на територію України, на думку суду першої інстанції, свідчать про надання позивачем неправдивих відомостей під час звернення за міжнародним захистом.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що позивач не надав жодних доказів, які б свідчили про переслідування його з боку влади Камеруну. Суд встановив, що позивач безпосередньо не був членом партії соціал-демократичного фронту, у 2015 році позивач був документований паспортом громадянина Камеруну. Позивач зазначив, що його, у випадку повернення на Батьківщину, заарештують через участь у мітингах у 2008 році, проте з інформації по країні походження, яка досліджена судом, не вбачається фактів переслідування учасників мітингів соціал-демократичного фронту, а лише наявні випадки заборони проведення таких мітингів. Позивач самостійно вказує, що у 2017 році відбулася зустріч керівника соціал-демократичного фронту та президента Камеруну. Крім того суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання позивача на те, що його побили під час розгону мітингу у 2008 році, оскільки ОСОБА_1 не зазначає, хто саме застосовував до нього заходи фізичного впливу, де це відбувалося, а вказує, що били людей і йому дісталося, проте вдалося втекти.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що наказ ГУ ДМС України в Одеській області № 47 від 10.03.2017 року є правомірним та законним, оскільки у позивача відсутні підстави, передбачені для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Заслухавши суддю доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Предметом спору в цій справі є оскарження наказу №47 від 10.03.2017 року про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 - громадянин Камеруну, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження м. Яунде, за національністю - бамілеке, за віросповіданням - християнин-католик, неодружений, проживає у цивільному шлюбі з гр. України ОСОБА_6, має сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вперше ОСОБА_1 звернувся за наданням міжнародного захисту 28.04.2009 року із заявою № 09/15, в якій зазначив, що в лютому 2008 року у Камеруні почалися мітинги проти уряду, які були мирними заходами, а потім переросли в сутички, після чого почалося переслідування керівників заходу. Вночі 07.03.2009 року був заарештований батько позивача, після чого мати позивача організувала його виїзд із країни, бо не хотіла, що б позивача заарештували.

Рішенням Держкомнацрелігій України від 02.08.2010 року № 195-10 позивачу відмовлено у наданні статусу біженця. Зазначене рішення ОСОБА_1 не оскаржив.

23.02.2017 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області з заявою № 20 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

10.03.2017 року ГУ ДМС України в Одеській області прийнято наказ № 47 про відмову у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно гр. Камеруну ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОС № 2017OD0022

У висновку від 10.03.2017 року зазначено, що заява ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою, тобто у нього відсутні умови, зазначені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та такою, що носить характер зловживання.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги та погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно з частинами 1, 3, 4, 6, 7 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі подання законним представником дитини, розлученої із сім'єю, заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без попереднього розгляду заяви.

Під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов'язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до абз. 5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно п.п.36, 40 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС 2013/32 / EU від 26 червня 2013 року про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту, якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, непропорційно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. В таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятне для розгляду відповідно до принципом неприпустимість повторного розгляду. Ключовим міркуванням для визнання заяви про надання міжнародного захисту обґрунтованим є безпека заявника в країні походження. У тих випадках, коли третя країна може розглядатися як безпечна країна походження, держави-члени повинні мати можливість визначити її як безпечну і припустити, що вона є такою для конкретного заявника, якщо він/вона не надасть серйозних доказів зворотного.

Як в адміністративному позові так і в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на інформацію по країні походження з Центру Новин ООН від 04.01.2017 року, відповідно до якої в Камеруні наявна гуманітарна криза, яка відбивається на житті мільйонів людей та яку намагається подолати влада Камеруну з ООН.

Проте з наданої інформації не вбачається жодних переслідувань з боку влади Камеруну будь-кого.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції щодо правомірності оскарженого рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, апеляційний суд встановив, що під час анкетування 28.04.2009 року та співбесіди 02.06.2009 року ОСОБА_1 пояснив, що потрапив до України нелегально 29.03.2009 року на судні. Переправу позивача організувала його мати. В матеріалах особової справи наявні малюнки судна та каюти, в якій проживав позивач під час переправи, які завірені підписом позивача. Причиною виїзду з країни постійного проживання позивач зазначив мітинг, в якому брав участь позивач та його батько. Влада зупинила проведення мітингу, почалися сутички, потім переслідування керівників мітингу. Вночі 07.03.2009 року затримали батька позивача. Мати, дізнавшись про це, злякалася, що можуть арештувати і сина та організувала його виїзд з Камеруну.

Проте, як правильно встановив суд першої інстанції, під час співбесіди 10.03.2017 року, яка була проведена у зв'язку із повторним зверненням позивача до ГУ ДМС України в Одеській області, ОСОБА_1 зазначив, що під час першого звернення із заявою про надання статусу біженця перекладач зазначив невірні відомості щодо історії його переслідування у країні постійного проживання та виїзду з неї. ОСОБА_1 пояснив, що він надавав правдиві відомості, а перекладач зробив невірний переклад з метою отримання коштів.

ОСОБА_1 зазначив, що потрапив до України 30.01.2009 року легально (отримав студентську візу) літаком, а саме прилетів до м. Бориспіль, але, як правильно встановив суд першої інстанції та не спростовано апелянтом, під час анкетування 23.02.2017 року ОСОБА_1 вказав, що з м. Києва потрапив до м. Одеси на потягу, в той час як під час співбесіди 10.03.2017 року ОСОБА_1 зазначив, що з м. Києва поїхав до м. Вінниці, де його чекав знайомий, який порадив їхати до м. Одеси.

При цьому апеляційний суд погоджується з доводами суду першої інстанції про відхилення доводів ОСОБА_1 щодо здійснення перекладачем невірного перекладу, оскільки виконанні, особисто ОСОБА_1, малюнки у 2009 році свідчать про те, що він потрапив на територію України на судні.

Також апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції проте, що ОСОБА_1 не був членом партії соціал-демократичної фронту, а лише працював у її відділі, займався друком кореспонденції, роздавав флаєри.

Як при співбесіді ОСОБА_1 з співробітником ГУ ДМСУ в Одеській області, так і в адміністративному позові та в апеляційній скарзі в частині щодо переслідувань позивача на Батьківщині за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, політичними поглядами, належністю до певної соціальної групи, ОСОБА_1 повідомив, що в Кмеруні існує 246 діалектів, президент з центрального регіону, у зв'язку з чим існують конфлікти між людьми, які з області, де проживає президент, та іншим населенням, оскільки вони вважають себе головними. ОСОБА_1 не переслідували, але обмежували у правах, наприклад, при влаштуванні на роботу, навіть якщо у позивача кваліфікація вища, оберуть особу з центрального регіону. Через політичні погляди, ОСОБА_1 не переслідували, проте через участь в мітингах позивача могли арештувати та побили. Позивач впевнений, що його арештують при поверненні у Камерун, оскільки його друзі та батько ще знаходяться у в'язниці.

Також, відповідно до особової справи апелянта, на підтвердження особи ОСОБА_1 наданий НОМЕР_1, який виданий у м. Яунде, Республіка Камерун 01.12.2015 року, дійсний до 01.12.2020 року.

Також апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції щодо таких розбіжностей наданих пояснень під час співбесіди у 2009 році в яких апелянт вказав, що його мати після розлучення з батьком переїхала до м. Бафусан, проте під час співбесіди у 2017 році апелянт вказав, що мати залишилася проживати у м. Дуала, її заарештували та через 3 тижні відпустили.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що встановлені розбіжності в історії переслідування ОСОБА_1 та переїзду на територію України, свідчать про надання апелянтом неправдивих відомостей під час звернення за міжнародним захистом.

Також апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не надав жодних доказів, які б свідчили про переслідування його з боку влади Камеруну, про те, що апелянт безпосередньо не був членом партії соціал-демократичного фронту, проте, що не зважаючи на побоювання арешту у випадку повернення на Батьківщину, заарештують через участь у мітингах у 2008 році, апелянт у 2015 році був документований паспортом громадянина Камеруну.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наказ ГУ ДМС України в Одеській області № 47 від 10.03.2017 року є правомірним та законним, оскільки у позивача відсутні підстави, передбачені для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Наявність обов'язку у суб'єкта владних повноважень доказування правомірності прийнятого ним рішення, у разі заперечення проти позову (ст. 71 КАС України), не означає відсутності у позивача - апелянта обов'язку у наданні доказів та у доведені перед судом їх переконливості (ч. 1 ст. 11 КАС України)

Доводи апеляційної скарги щодо реальних побоювань за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності спростовуються тим фактом, що ОСОБА_1 на територію України потрапив у 2009 році, а у 2015 році був документований паспортом громадянина Камеруну.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 2, 11, 69-71, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 206, 211, 212, ч. 5 ст. 254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя М.П.Коваль

суддя О.О.Кравець