Справа № 826/14953/16
Суддя: Ключкович В.Ю.
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ключковича В.Ю.,

суддів Бабенка К.А.,

Губської О.А.,

за участю

секретаря судового засідання Капші А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 листопада 2017 року (прийняту в порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною постанови державного виконавця, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 листопада 2017 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 07.12.2015 ВП № 20947857 про повернення виконавчого документа стягувачеві. Зобов`язано Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчинити дії щодо виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду м. Севастополя від 28.07.2010 №2а-197/09/2770 щодо виконання постанови Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 19.05.2010 у справі №2-а-197/09/2770.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, у зв`язку із порушенням судом першої інстанції норм матеріального права, та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимоги в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що вважає рішення першої інстанції таким, що прийнято в результаті неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, що, в свою чергу, призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, апелянт зазначає, що державним виконавцем було вжито вичерпний перелік заходів примусового характеру, передбачених Законом. Крім того, апелянт зазначає, що відповідно до Закону державний виконавець лише забезпечує здійснення заходів примусового характеру, у той же час на боржника покладено обов`язок виконати рішення суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 19.05.2010 у справі №2-а-197/09/2770, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.12.2012, зобов`язано Міністерство оборони України забезпечити ОСОБА_1 житлом за рахунок коштів Державного бюджету України.

На виконання цього судового рішення Окружним адміністративним судом м. Севастополя видано виконавчий лист від 28.07.2010 №2а-197/09/2770, на підставі якого державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі державний виконавець) прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження від 21.08.2010.

Також судом встановлено, що виконавче провадження щодо виконання постанови Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 19.05.2010 у справі №2-а-197/09/2770 про зобов`язання Міністерства оборони України забезпечити ОСОБА_1 житлом за рахунок коштів Державного бюджету України тривалий період часу перебувало на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Державний виконавець неодноразово виносив постанови про закінчення цього виконавчого провадження, стверджуючи про неможливість виконання рішення суду без участі боржника Міністерства оборони України та зазначаючи, що вживав усіх законодавчо передбачених заходів щодо виконання рішення суду, яке зобов`язує боржника вчинити дії щодо його виконання.

Зазначені постанови про закінчення виконавчого провадження судами неодноразово визнавалися протиправними та скасовувалися.

Зокрема:

- постановою Окружного адміністративного суду м.Севастополя від 12.04.2012 у справі №2а-694/12/2770, залишеною без змін ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2012, постанову державного виконавця від 15.02.2012 ВП №20947857 визнано протиправною та скасовано.

- постановою Окружного адміністративного суду м.Севастополя від 14.06.2013 у справі №826/1208/13-а, залишеною без змін ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 17.09.2013 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.11.2014, постанову державного виконавця від 17.04.2013 ВП №20947857 про закінчення виконавчого провадження визнано протиправною та скасовано, зобов`язано Державну виконавчу службу України вжити необхідні заходи для виконання постанови Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 19.05.2010 у справі №2а-197/09/2770;

- постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.04.2015 у справі №826/700/15 визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця від 10.11.2014 ВП №20947857.

Постановою державного виконавця від 20.10.2015 ВП №20947857 відновлено виконавче провадження.

Однак, постановою державного виконавця від 07.12.2015 ВП №20947857 виконавчий документ виконавчий лист Окружного адміністративного суду м. Севастополя від 28.07.2010 № 2а-197/09/2770 повернуто стягувачеві на підставі пункту 9 частини першої статті 47, статті 50 Закону України "Про виконавче провадження".

Не погоджуючись з постановою про закінчення виконавчого провадження та діями відповідача щодо її винесення, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи адміністративний позову, виходив з того, що державний виконавець не здійснив усіх заходів, необхідних для своєчасного і повного виконання рішення, а його висновок про неможливість виконати рішення суду є необґрунтованим.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції та, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, враховує таке.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України "Про виконавче провадження" (далі Закон, який тут і надалі застосовується в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 1 Закону встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 6 Закону встановлено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до статті 11 Закону державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Державний виконавець згідно з пунктом 1 статті 19 Закону відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа.

Завершальними стадіями виконавчого провадження є повернення виконавчого документа стягувачу та закінчення виконавчого провадження.

Порядок виконання рішення, за яким боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення передбачений статтею 75 Закону.

Згідно з указаною статтею Закону після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов`язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п`яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

Якщо рішення не виконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому законом, та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом. При цьому на боржника повторно накладається штраф у порядку, встановленому статтею 89 цього Закону.

У разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Відтак, державний виконавець повинен здійснити всі дії, направлені на повне виконання судового рішення.

У свою чергу Міністерство оборони України як орган виконавчої влади та боржник у виконавчому провадженні також повинне дотримуватися норм Конституції та законів України, і, відповідно, виконувати рішення судів.

Відповідно до пункту 9 частини першої статі 47 виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулює спірні правовідносини на час їх виникнення, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що державний виконавець не здійснив усіх заходів, необхідних для своєчасного і повного виконання рішення, а його висновок про неможливість боржником виконати рішення суду та неможливість державного виконавця забезпечити його примусове виконання на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим є необґрунтованим.

Зокрема, необґрунтованим є висновок державного виконавця про неможливість виконання рішення суду з огляду на необхідність забезпеченням позивача житлом відповідно до чинного законодавства за місцем його перебування на квартирному обліку, тобто на території Автономної Республіки Крим, яка наразі є тимчасово окупованою територією України, тоді як законодавство не містить положень щодо здійснення виконавчого провадження на цій території.

Слід зазначити, що постановою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 19.05.2010 у справі № 2-а-197/09/2770 установлено перебування позивача на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 , що згідно з приписами частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства не підлягає доказуванню.

Під час винесення оскаржуваної постанови державним виконавцем не встановлено, того, що згадана військова частина продовжує перебувати на території тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим, на території якої неможливо забезпечити позивача житлом.

Крім того, постанова Севастопольського апеляційного адміністративного суду, якою зобов`язано Міністерство оборони України забезпечити житлом ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України, не визначає місцерозташування цього житла, що спростовує доводи відповідача про необхідність забезпечення позивача житлом виключно на території тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим.

Відтак, враховуючи положення частини п`ятою статті 124 Конституції України та частини першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України ( в редакції чинній на час спірних правовідносин) щодо обов`язковості виконання судових рішень, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що постанова державного виконавця від 07.12.2015 ВП № 20947857 про повернення виконавчого документа стягувачеві є протиправною та підлягає скасуванню судом, а державний виконавець зобов`язаний вжити усіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання виконавчого листа Окружного адміністративним судом м.Севастополя від 28.07.2010 №2а-197/09/2770 про виконання постанови Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 19.05.2010 у справі №2-а-197/09/2770.

За таких обставин, державним виконавцем не дотримано вимог Закону України «Про виконавче провадження» і протиправно винесено постанову від 07.12.2015 ВП № 20947857 про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Частинами 1, 2 ст.77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, який у даному випадку відповідачем не виконано.

Відповідності до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та відхиляються судом апеляційної інстанції за необґрунтованістю. За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 листопада 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 31 січня 2018 року.

Головуючий суддя В.Ю.Ключкович

Судді К.А. Бабенко

О.А. Губська