Справа № 127/11213/17
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2018-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/11213/17

Головуючий у 1-й інстанції: Король О.П.

Суддя-доповідач: Біла Л.М.

25 січня 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Граб Л.С. Гонтарука В. М.

секретар судового засідання: Черняк А.В.,

за участю:

позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Петрова А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2017 року справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Вінницької міської ради про визнання нечинним та скасування в частині рішення та зобов'язання утриматись від вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В :

в травні 2017 року позивач - ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Вінницької міської ради, в якому просила визнати нечинним та скасувати пункт 19 додатку 2 до рішення Вінницької міської ради №687 від 24 березня 2017 року щодо приватизації підвальних приміщень площею 73,5 м. кв. за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язати Вінницьку міську раду утриматись від вчинення дій, направлених на реалізацію або приватизацію підвальних приміщень багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1, а також дій, спрямованих на розпорядження цими приміщеннями.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішення Вінницької міської ради №687 від 24.03.2017 є незаконним в частині приватизації підвальних приміщень будинку АДРЕСА_1, оскільки зазначені приміщення не перебувають в державній та комунальній власності.

Ухвалою Вінницького міського суду від 26 липня 2017 року провадження у справі закрито у зв'язку із неналежністю спору до адміністративної юрисдикції.

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року дану ухвалу скасовано і справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на її думку, призвело до неправильного вирішення спору. Так, апелянт зазначає про те, що судом першої інстанції не враховано надані позивачем докази, зокрема, висновок експерта ОСОБА_4 від 23.11.2017, оскаржуване рішення обґрунтовано неналежними доказами та при розгляді справи в суді першої інстанції відповідачем не було доведено правомірності винесення оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст. 71 КАС України (в редакції від 03.08.2017).

16 січня 2018 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача, в якому останній вказував на безпідставність доводів апеляційної скарги, які не підтверджені нормами матеріального та процесуального права та наполягав на недопустимості такого доказу, як висновок експерта ОСОБА_4 від 23.11.2017.

В судовому засіданні позивач вимоги апеляційної скарги підтримала в повному обсязі та просила скасувати постанову суду першої інстанції.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити постанову суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції - скасувати, враховуючи наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, ОСОБА_2 є власником квартири у будинку АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло та договором дарування від 24.09.1993.

24 березня 2017 року Вінницькою міською радою було прийнято рішення №687, відповідно до пункту 2 якого затверджено додаток 2 "Перелік об'єктів комунальної власності, що підлягають приватизації в 2017 році способом аукціону група А".

Відповідно до п. 19 цього додатку до об'єктів комунальної власності, що підлягають приватизації в 2017 році способом аукціону, віднесено підвальне приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , площею 73,5 кв.м.

Позивач, вважаючи, що відповідачем при прийнятті вищевказаного рішення порушено її право спільної сумісної власності як співвласника квартири в будинку АДРЕСА_1, звернулась з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення не порушує прав та законних інтересів позивача та є таким, що прийнято суб'єктом владних повноважень на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 15 Закону України "Про приватизацію державного майна" приватизація об'єктів малої приватизації здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

За приписами ч. 1 ст. 2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" № 2171-XII (далі - Закон № 2171-XII) об'єктами малої приватизації є: єдині майнові комплекси державних підприємств та їх структурних підрозділів, які можуть бути виділені в самостійні суб'єкти господарювання - юридичні особи (у тому числі ті, що передані в оренду, перебувають у процесі реструктуризації), на яких середньооблікова чисельність працюючих за звітний (фінансовий) рік не перевищує 100 осіб, а обсяг валового доходу від реалізації продукції (робіт, послуг) за такий період не перевищує 70 мільйонів гривень та/або вартості майна яких недостатньо для формування статутного капіталу акціонерного товариства, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані (група А); окреме індивідуально визначене майно, в тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких таке майно розташовано (група А); об'єкти незавершеного будівництва, законсервовані об'єкти, в тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані (група Д); об'єкти соціально-культурного призначення, в тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані, крім тих, що не підлягають приватизації (група Ж).

Положеннями ч. 1 ст. 4 Закону № 2171-XII визначено, що продавцями об'єктів малої приватизації, що перебувають у державній та комунальній власності, є відповідно: Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва; органи приватизації, створені місцевими Радами.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону № 2171-XII Фонд державного майна України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, місцеві Ради затверджують за поданням органів приватизації переліки об'єктів, які перебувають відповідно у державній власності, власності Автономної Республіки Крим та комунальній власності і підлягають: продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу за конкурсом; викупу.

Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна: затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об'єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об'єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Даючи правову оцінку доводам апелянта стосовно того, що відповідачем не підтверджено факту перебування спірних підвальних приміщень у комунальній власності на момент винесення рішення №687 від 24 березня 2017 року, а відтак останній не мав відповідних повноважень на розпорядження ними, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Так апелянт наполягає на тому, що в порушення вимог п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" відповідач розпорядився спірними об'єктами, які не перебували у комунальній власності.

Суд апеляційної інстанції вважає, що для надання належної правової оцінки стосовно прийняття відповідачем оскаржуваного рішення у межах наданих повноважень або з їх порушенням необхідно дослідити приналежність підвальних приміщень площею 73,5 м. кв. за адресою: АДРЕСА_1 до об'єктів комунальної власності.

Так, як слідує з листа Вінницької міської ради від 27.04.2017 № Н-01-32972/1-00-10 за відповідачем зареєстровано підвальні приміщення № 16,17,31,32,33 загальною площею 79,5 кв. м. на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 12.06.1958 № 18 та від 24.01.1985 № 45 (а.с. 34). Аналогічна інформація міститься в листі КП "Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації" від 01.06.2016 № 2435 (а.с. 35).

Оцінивши наявні в матеріалах справи копії рішень виконкому Вінницької міської ради від 12.06.1958 № 18 та від 24.01.1985 № 45 (а.с. 36-46) колегія суддів зазначає, що рішенням від 12.06.1958 № 18 вирішувалось питання видачі ордерів на заселення у будинку розташованому на розі вулиць Пирогова - Гоголя, а рішенням від 24.01.1985 № 45 надано дозвіл управлінню житлового господарства міськвиконкому прийняти на свій баланс та передати по територіальності житлово-експлуатаційній дільниці №1 32-х квартирний будинок по АДРЕСА_1, який належить Житлово-комунальній конторі комбінату "Вінницяпромбуд".

Наведеними вище рішеннями також не було здійснено виокремлення в окремі об'єкти нерухомого майна підвальних приміщень за номерами №16,17,31,32,33 загальною площею 79,5 кв. м.

Крім того, відповідачем не надано суду апеляційної інстанції матеріалів інвентаризаційної справи або технічного паспорту, в яких було б зафіксовано виокремлення спірних підвальних приміщень з цілісного майнового комплексу будинку по АДРЕСА_1 в м. Вінниці, тоді як наявна в матеріалах справи копія технічного паспорту визначає підвал як неподільну частину цілісного майнового комплексу будинку (а.с. 17).

Між тим, судом першої інстанції зроблено висновок про те, що відповідач мав відповідні повноваження на розпорядження спірними об'єктами, оскільки останні належать на праві комунальної власності територіальній громаді м. Вінниці в особі Вінницької міської ради та становлять 6/25 часток підвального поверху, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.05.2017 № 88044133.

З даного приводу колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що судом першої інстанції обґрунтовано правомірність прийняття Вінницькою міською радою рішення №687 від 24 березня 2017 року на підставі доказу, який не міг бути покладений в основу прийняття такого рішення, оскільки не існував на той момент.

Водночас, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи, викладені у відзиві, що оскаржуване рішення було прийнято відповідачем саме на підставі рішення Вінницької міської ради № 1845 від 04.04.2008, яким затверджено Перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Вінниці, у додатку до якого в розділі 15 п. 53 зазначені нежитлові приміщення загальною площею 73,5 м. кв., оскільки вказана обставини не зазначена в самому рішенні № 687 від 24 березня 2017 року, а за приписами абз. 2 ч. 2 ст 77 КАС України суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що Вінницькою міською радою при прийнятті рішення №687 від 24 березня 2017 року про затвердження пункту 19 додатку 2 до вказаного рішення порушено норми п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", оскільки під час розгляду справи судом не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст. 73,74 КАС України які б підтвердили законність розпорядження спірним майном.

Аналізуючи позицію апелянта про те, що оскаржуваним рішення порушено безпосередньо її права як співвласника багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 в м. Вінниці, суд апеляційної інстанції зважає на наступне.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" (далі - Закон № 417-VIII) спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Так, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 417-VIII допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону № 417-VIII співвласники мають право, зокрема, вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників.

Враховуючи, що ОСОБА_2 є власником квартири в будинку АДРЕСА_1 та надані в судовому засіданні пояснення стосовно постійного використання позивачем спірних підвальних приміщень до моменту винесення відповідачем оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта, що оскаржуваним рішення порушується право позивача на користування підвальними приміщеннями, які з урахуванням наведених вище правових норм відносяться до спільного майна багатоквартирного будинку.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві щодо відсутності підстав враховувати при вирішенні даної справи висновок експерта ОСОБА_4 від 23.11.2017 в якості доказу, оскільки вказана експертиза не призначалася ухвалою суду, а експерт не попереджався у встановленому законом порядку про відповідальність, як це було передбачено чинною на момент виготовлення такого експертного висновку редакцією КАС України, а тому суд використовує його як документ, який має допоміжний (консультативний) характер.

В той же час, позиція суду апеляційної інстанції стосовно приналежності спірних підвальних приміщень до допоміжних приміщень багатоквартирного будинку ґрунтується виключно на нормах Закону № 417-VIII та копії технічного паспорту на будинок по АДРЕСА_1Колегія суддів приймає до уваги і ту обставину, що пункт 19 додатку 2 до рішення №687 від 24 березня 2017 року винесено на підставі ст.ст. 7, 11, 13, 18-2 Закону № 2171-XII, в той час як відповідачем не надано належного правового обґрунтування з посиланням на норми матеріального права, які б вказували на те, що підвальні приміщення в багатоквартирному будинку є об'єктами малої приватизації (група А), а відтак і не підтверджено повноважень останнього стосовно підстав для розпорядження спірними об'єктами відповідно до вимог даного Закону.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на встановлені під час апеляційного перегляду обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем не доведено тієї обставини, що оскаржуване рішення прийнято в порядку, у спосіб та в межах наданих законом повноважень.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку стосовно наявності підстав для скасування пункту 19 додатку 2 до рішення Вінницької міської ради №687 від 24 березня 2017 року як такого, що прийнятий протиправно.

В той же час, суд апеляційної інстанції не погоджується з вимогою апелянта щодо необхідності зобов'язати Вінницьку міську раду утриматись від вчинення дій, направлених на реалізацію або приватизацію спірних об'єктів та вважає її передчасною, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Слід врахувати, що в порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права, а тому суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє, а відтак колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення вказаної вимоги.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час як доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

За правилами ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З матеріалів адміністративної справи встановлено, що позивачем сплачено судовий збір при поданні адміністративного позову до суду першої інстанції у розмірі 1280 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.774785769.1 від 27.05.2017 та при поданні апеляційної скарги сплачено 1408 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.912959723.1 від 11.12.2017.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Вінницької міської ради понесені позивачем судові витрати на сплату судового збору пропорційно до обсягу задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2017 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_2 до Вінницької міської ради про визнання нечинним та скасування в частині рішення та зобов'язання утриматись від вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункт 19 додатку 2 до рішення Вінницької міської ради №687 від 24 березня 2017 року щодо приватизації підвальних приміщень площею 73,5 м. кв. за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 (НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Вінницької міської ради судові витрати по сплаті судового збору за подання адміністративного позову та апеляційної скарги в сумі 1344 (тисячу триста сорок чотири) гривні 00 коп.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 01 лютого 2018 року.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Граб Л.С. Гонтарук В. М.