Справа № 813/348/17
Суддя: Яворський Іван Олександрович
Дата ухвалення: 2018-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2018 рокуЛьвів№ 876/12113/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Яворського І.О.

суддів: Кухтея Р.В., Носа С.П.

секретаря судового засідання Сідельник Г.М.

з участю осіб:

позивача по справі: не з'явився

відповідача по справі: представника прокурора Шимін Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду, ухвалену суддею Грень Н.М. 14 листопада 2017 року в місті Львові у справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Львівської області про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

У С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, у січні 2017 року звернувся в суд з позовом до прокуратури Львівської області та просив визнати незаконним та скасувати наказ прокурора Львівської області №2647к від 09.12.2016 року «Про звільнення ОСОБА_1.»; поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Самбірської місцевої прокуратури Львівської області з 10.12.2016 року; сягнути з прокуратури Львівської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час його перебування у вимушеному прогулі.

Позивач обґрунтував свої вимоги тим, що наказом прокурора Львівської області від 09.12.2016 року № 2647к позивача звільнено з посади, яку він обіймав та з органів прокуратури України, у зв'язку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КзПП України (у зв'язку із фактичним виходом на роботу основного працівника). Позивач вважає своє звільнення протиправним, оскільки позивача письмово не попереджено про наявність вакантних посад, на які він міг би бути переведений та не ознайомлено з переліком вакантних посад, а також тимчасово вільних посад в прокуратурі Львівської області. Таким чином, на переконання позивача наказ винесений з грубим порушенням спеціального законодавства, яким передбачено підстави та порядок звільнення прокурора у разі неможливості перебування на тимчасово вакантній посаді.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2017 року в справі №813/348/17 в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2017 року в справі №813/348/17 та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неправильне встановлення обставин справи і виходить з тих же мотивів, що наведені в позовній заяві.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін. При цьому колегія суддів виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом прокурора Львівської області від 29.11.2016 року № 2575к позивача призначено на тимчасово вільну посаду прокурора Самбірської місцевої прокуратури Львівської області на період перебування у відпустці для догляду за дитиною, на умовах строкового трудового договору до дня фактичного виходу на роботу основного працівника до 28.03.2017 року, звільнивши його з посади прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури області. Із вказаним наказом позивач ознайомлений 26.12.2016 року, що підтверджується його підписом.

30.11.2016 року основним працівником ОСОБА_2 на ім'я прокурора області подано заяву з проханням вважати її такою, що приступила до посадових обов'язків з 12.12.2016 року, у зв'язку із виходом з відпустки по догляду за дитиною.

На підставі вказаної заяви прокурором області видано наказ № 2602к від 06.12.2016 р., відповідно до якого ОСОБА_2 перервано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 12.12.2016 року.

В подальшому, наказом прокурора області від 09.12.2016 року № 2647к звільнено молодшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади прокурора Самбірської місцевої прокуратури Львівської області, на яку його призначено на час перебування ОСОБА_2 у відпустці для догляду за дитиною, у зв'язку із закінченням строку трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України).

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що позивача звільнено з підстав, визначених п.2 ч. 1 ст. 36 КзПП України, а саме через неможливість подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді у зв'язку з фактичним виходом з відпустки по догляду за дитиною основного працівника, тобто у зв'язку із закінченням строку трудового договору. Умови строкового договору, припинення якого пов'язувалось із днем фактичного виходу на роботу основного працівника, позивачу були відомі, оскільки з наказом про призначення на тимчасово вакантну посаду позивач ознайомився 26.12.2016 року. Звільнення з роботи за зазначених умов за процедурою є відмінним від звільнення з підстав змін в організації виробництва і праці. За таких обставин власник або уповноважений ним орган не зобов'язаний попереджати або в інший спосіб інформувати про майбутнє звільнення та не зобов'язаний пропонувати при звільненні інші посади.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно - технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України). Кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно вимог статті 5-1 КЗпП України однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Трудовий договір у розумінні ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути укладено на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

За змістом частини 2 ст.23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно з пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №9 при укладанні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, поверненням на роботу працівниці з відпустки по вагітності, пологах і догляду за дитиною).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач при звільненні позивача з роботи діяв у відповідності до вказаних вище норм Кодексу законів про працю України, оскільки у зв'язку з виходом на роботу основного працівника дія строкового трудового договору, укладеного з позивачем на час перебування особи у відпустці по догляду за дитиною до дня фактичного виходу її на роботу, закінчилась. При цьому вказівка в наказі про призначення на посаду на конкретну дату (28.03.2017 року) не змінює суті самого строкового договору з вказівкою на час перебування тимчасово відсутнього працівнику у відпустці по догляду за дитиною.

В свою чергу статтею 51 Закону України «Про прокуратуру» визначено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 51 цього Закону прокурор звільняється з посади у разі неможливості подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про прокуратуру» прокурор, який обіймає тимчасово вакантну посаду, у разі повернення на роботу прокурора, який обіймає відповідну посаду на постійній основі, звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, якщо:1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п'ятнадцяти днів; 2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; 3) прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Таким чином, ст. 59 Закону України «Про прокуратуру», передбачає порядок, а не підставу звільнення прокурора у зв'язку з неможливістю подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.

Щодо покликань позивача на недотримання відповідачем при його звільненні вимог КЗпП України, зокрема, в частині щодо обов'язку власника або уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника, колегія суддів зазначає, що згідно ст. 42 КЗпП вирішення питань про переважне право залишення на роботі здійснюється при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці.

У разі звільнення з підстав, передбачених п. 2 ч.1 ст. 36 КЗпП законодавством не встановлено обов'язку відповідача здійснити працевлаштування позивача на інші вакантні посади.

З огляду на наведене апеляційні вимоги необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

Керуючись ч.4 ст.229, ст.243, ст.308, ст.310, п.1.ч.1 ст.315, ст.316, ст.321, ст.325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2017 року в справі №813/348/17 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий суддя І.О. Яворський

Судді Р.В. Кухтей

С.П. Нос

Повний текст виготовлено 05.02.2018 року