Справа № 815/1349/17
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2018-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2018 р.м. ОдесаСправа № 815/1349/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Бітова А.І.

Бойка А.В.

За участю: секретаря Недашковської Я.О.

представника відповідача Юзбашян Х.А. (довіреність від 02.01.2018 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №335-15 від 23.04.2015 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Іраку ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач звернувся до органу міграційної служби із обґрунтованою заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Позивач зазначає, що його заява підтверджена реальними побоюваннями за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності. Проте, відповідач безпідставно не врахував наведені обставини та відмовив у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, вперше позивач вибув на територію України 14.11.2010 року на підставі національного паспорту № НОМЕР_1 та одноразової візи типу О №У05263059. Під час навчання на території України позивач відвідував Батьківщину в 2011, 2012 та 2013 роках. Останній виїзд до України стався 13.08.2013 року, авіарейсом Басра (Ірак) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна), на підставі паспорту та студентської реєстрації.

Під час анкетування позивач повідомив, що всі його близькі родичі, окрім рідного брата (батько, матір, брат та сестра) залишились проживати на Батьківщині в м. Насірія. Під час проведення інтерв`ю він вже зазначив, що всі вони виїхали до Туреччини у м. Стамбул, підтвердити або спростувати правдоподібність наданих тверджень не передбачається можливим.

15.10.2013 року у позивача закінчилась студентська реєстрація і з цього часу він перебував на території України нелегально.

10.09.2014 року позивач вперше звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою №225 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в України.

30.09.2014 року наказом першого заступник начальника Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту позивачем, особова справа №2014OD0225.

20.02.2015 року за результатами розгляду особової справи №2015OD0046 Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» склало висновок про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23.04.2015 року рішенням Державної міграційної служби України №335-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

У висновку, зокрема, зазначено, що військові дії у країні громадянської належності не є підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також міграційний орган зазначив, що заявник не надав жодних переконливих пояснень або тверджень реального ризику бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, посилаючись на його безпідставність та невідповідність вимогам закону, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби про відсутність підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Оскільки відповідачем наведено достатні аргументи та доводи, які свідчать, що останній діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано та правомірно, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову вважає правильними, з огляду на наступне.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Так, позивач звернувся до органів міграційної служби, мотивуючи свою заяву переслідуванням його у країні походження з боку терористичного угрупування та неможливістю повернення на батьківщину через громадянську війну в Іраку.

Судом першої інстанції вірно враховано те, що з аналізу матеріалів особової справи вбачається, що він надав неправдоподібну інформацію про себе, зазначений факт не дозволяє вважати достовірним наданий елемент клопотання, так, наприклад: щодо причин виїзду в Україну, можливо встановити не релігійні переслідування, а бажання отримати вищу освіту, так, з 2010 по 2013 роки позивач проходив навчання в Одеському національному медичному університеті, що підтверджується відповідними штампами студентської реєстрації в його національному паспорті. В 2011, 2012 та 2013 роках позивач виїжджав з України на Батьківщину та повертався назад задля продовження навчання; позивач надає суперечливі відомості стосовно членів власної родини. Під час анкетування він зазначає, що його батько працює поліцейським, а під час проведення інтерв`ю він стверджує, що батько працював у нафтодобувній компанії; незрозумілим виглядає питання щодо місця проживання його близьких родичів. Під час анкетування він стверджує, що всі вони окрім брата проживають на Батьківщині. Під час проведення інтерв`ю він зазначає, що вони виїхали до Туреччини, будь-яких підтверджень цього факту він надати не може; у власноруч написаній заяві позивач повідомляє, що погрози у бік родини з боку радикального шиїтського угрупування «Асаїб Аль-Хак» почалися в 2011 році (що в будь-якому випадку спростовує його твердження про те, що виїзд у 2010 році стався через переслідування членів родини). Під час інтерв`ю він розповідає, що першу погрозу його батько отримав у 2014 році, коли було викрадено його рідного брата. ОСОБА_1 стверджує, що під час нападу він був у будинку та все бачив. Пояснити, як він міг бути при цьому присутній, якщо він востаннє виїжджав на Батьківщину в 2013 році, він не зміг.

Таким чином, з урахуванням повідомленої позивачем інформації щодо причин його виїзду з країни походження та матеріалів його особової справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність доказів переслідування позивача в країні походження за ознакою віднесення до певної соціальної чи релігійної групи чи заняття ним політичною діяльністю, а це свідчить про відсутність у нього Конвенційної ознаки біженця, в зв`язку із чим, оскаржене рішення відповідача щодо відмови у наданні позивачу статусу біженця є ґрунтовним та таким, що підтверджено відповідними доказами.

Також аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання іноземця відсутні будь-які збройні конфлікти.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте з огляду на імперативні приписи, сформульовані у статті 6 Закону, суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається.

Враховуючи викладене, оскільки позивачем не наведено обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з урахуванням всіх обставин у справі дійшов вірного висновку про правомірність оскаржуваного рішення органу міграційної служби та відсутність підстав для скасування вказаного рішення суб`єкта владних повноважень.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції повною мірою з`ясовані обставини справи, висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 05.02.2018 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: А.І. Бітов

А.В. Бойко