Справа № 805/43/18-а
Суддя: Циганенко А.І.
Дата ухвалення: 2018-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2018 р. Справа№805/43/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Циганенка А.І., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління соціального захисту населення Мирноградської міської Ради про зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

2 січня 2017 року позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, Управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління соціального захисту населення Мирноградської міської Ради, про зобовязання вчинити певні дії. Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідач неправомірно припинив виплату пенсії, керуючись постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам». З посиланням на статтю 8, 46, 92 Конституції України, статті 3, 4, 5, 8, 45, 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» позивач просив зобовязати відповідача поновити виплату йому пенсії з 1 березня 2016 року.

5 січня 2018 року було відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що він є пенсіонером за віком і з 9 листопада 2017 року зареєстрований в Управлінні соціального захисту населення Мирноградської міської Ради як внутрішньо переміщена особа. Відповідач, на його особисте звернення, повідомив, що нарахування та виплата пенсія не проводиться через те, що він не знаходився за адресою свого місця перебування під час проведення перевірки згідно постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

24 січня 2018 року судом отримані витребувані від відповідача докази та відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що позивач знаходиться на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області з 09.11.2017 як внутрішньо переміщена особа. 24 листопада 2017 року до відповідача надійшов витяг з протоколу №47 засідання Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при виконкомі Мирноградської ради від 22.11.2017, в якому було відмовлено позивачу у відновленні пенсії. Відповідачем на підставі вказаного протоколу в усній формі було прийнято рішення про відмову у виплаті пенсії позивачу. Відповідач вважає, що діяв правомірно і просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог на підставі Закону України від 20.10.2014 №1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

24 січня 2018 року судом отриманий відзив на позовну заяву від третьої особи, в якому зазначено, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач є внутрішньо переміщеною особою, а від так, як громадянин пенсійного віку має право на отримання соціальних послуг відповідно до чинного законодавства за місцем реєстрації фактичного місця проживання. 22 листопада 2017 року рішенням Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при виконкомі Мирноградської ради, оформленим протоколом №47, ОСОБА_1 було відмовлено у відновленні виплати пенсії у звязку із не проживанням за вказаною ним адресою у м. Мирноград. Підставою для відмови слугував акт обстеження матеріально-побутових умов сімї, складений спеціалістом Управління соціального захисту населення Мирноградської міської Ради. Дію довідки внутрішньо переміщеної особи, виданої на імя позивача, призупинено на підставі не підтвердження відомостей про фактичне місце проживання. З посиланням на статтю 19 Конституції України, Закон України від 20.10.2014 №1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», постанову Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, суд встановив наступне.

9 листопада 2017 року Управлінням соціального захисту населення Мирноградської міської Ради на імя ОСОБА_1 була видана довідка № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

9 листопада 2017 року ОСОБА_1 на імя начальника управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області була подана заява про виплату пенсії за віком.

9 листопада 2017 року ОСОБА_1 подана заява про запит його пенсійної справи із управління Пенсійного фонду України у Володарському районі Донецької області та виплату пенсії за фактичним місцем проживання.

10 листопада 2017 року управлінням Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області до управління Пенсійного фонду України у Володарському районі Донецької області направлений запит на передачу пенсійної справи ОСОБА_1 у звязку з переїздом останнього.

20 листопада 2017 року спеціалістом Управлінням соціального захисту населення Мирноградської міської Ради був складений акт обстеження матеріально-побутових умов сімї, згідно якого ОСОБА_1 відсутній за адресою АДРЕСА_1.

22 листопада 2017 року рішенням комісії з питань призначення (відновлення) соціальних послуг внутрішньо переміщеним особам, оформленим протоколом №47, ОСОБА_1 було відмовлено у відновленні виплати пенсії у звязку із не проживанням за вказаною ним адресою у м. Мирноград.

12 січня 2018 року розпорядженням №6625 ОСОБА_1 призначена пенсія за новою формулою.

Згідно протоколу від 12.01.2018 виплата пенсії позивачу припинена з квітня 2016 року, сума заборгованості у звязку із не сплатою пенсії становить 117097,00 гривень.

При ухваленні рішення суд виходив з наступних мотивів та керувався такими положеннями законодавства.

Спірним у справі є правомірність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу з 1 березня 2016 року на підставі не підтвердження його місця перебування.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статус внутрішньо переміщеної особи визначений Законом України від 20.10.2014 №1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII).

Згідно статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно до статті 47 Закону України від 09.07.2003 №1058-VI «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-VI) пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

За приписами пункту 4.3 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постанова правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Згідно пункту 4.7. вказаного Порядку право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і обєктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

Судом встановлено, що виплата пенсії позивачу припинена з квітня 2016 року і відповідачем прийнято усне рішення про відмову у виплаті пенсії позивачу на підставі витягу з протоколу №47, через не підтвердження фактичного місця проживання позивача.

Підстави припинення виплати пенсії передбачені статтею 49 Закону №1058-VI, зокрема, згідно частини 1 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Враховуючи наведені норми, суд дійшов висновку про порушення відповідачем вимог частини 1 статті 49 Закону №1058-VI, оскільки з квітня 2016 року позивачеві припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав, а рішення комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам соціального захисту населення, не є таким рішенням у розумінні статті 49 Закону №1058-VI.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016 регулюються питання здійснення соціальних виплат, які призначаються та виплачуються з дотриманням певних умов, але пенсія не є соціальною виплатою.

Право на отримання пенсії є конституційною гарантією. Суми пенсії є власністю позивача, оскільки з його заробітної плати протягом трудової діяльності здійснювалися утримання (страхові внески) з метою подальшої їх виплати у вигляді пенсії при досягненні особою пенсійного віку та набуття страхового трудового стажу.

Суд враховані положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Оцінюючи спірні правовідносини, суд застосовує положення Конституції України, згідно яких в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов'язків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному спорі наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення тощо.

Суд при вирішенні спору застосовує практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно пункту 2 частини 1 Закону України від 6 вересня 2012 року

№5207-VI, в редакції Закону №1263-V від 13.05.2014, «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, обєктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в діях відповідача містяться ознаки дискримінації відносно позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

Стаття 46 Закону №1058-VI регулює правовідносини, що виникають під час виплати пенсії за минулий час:

нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми недотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії;

нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Судом встановлено, що згідно протоколу від 12.01.2018 виплата пенсії позивачу припинена з квітня 2016 року, а не з березня 2016 року, як зазначає позивач, і сума заборгованості у звязку із не сплатою пенсії становить 117097,00 гривень.

Суд враховує, що суми невиплаченої пенсії є власністю позивача, на які не розповсюджуються строки звернення до суду. Виплата пенсії припинена в звязку з проведенням антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. Верховною Радою України та Кабінетом Міністрів України прийнято низку законів та нормативно-правових актів, які спрямовані на відновлення виплат пенсій громадянам з моменту їх припинення без обмеження строком, виплата яких була зупинена в звязку з неможливістю проведення виплат на тимчасово неконтрольованій території.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач протиправно відмовив у виплаті пенсії позивачу.

Обираючи спосіб захисту, суд, зважаючи на його ефективність з точки зору статті 13 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, приходить до висновку, що слід прийняти рішення про зобовязання відповідача поновити нарахування та виплату пенсії з 1 квітня 2016 року.

Судові витрати по сплаті судового збору, здійснені позивачем, підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача (частина 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Керуючись статтями 2, 5-10, 20, 22, 25,72-7 6, 90, 132, 139, 143, 241-246, 250, 251, 255, 257-263, 295, 297, підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: 85327, Донецька область, м. Мирноград, м-н Молодіжний, б. 7, кв. 44, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до Управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області (місцезнаходження: 85323, Донецька область, м. Мирноград, вул. Центральна, 13, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління соціального захисту населення Мирноградської міської Ради (місцезнаходження: 85327 Донецька область, м. Мирноград, м-н Молодіжний, 59, ) про зобовязання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області (місцезнаходження: 85323, Донецька область, м. Мирноград, вул. Центральна, 13, ) поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 (місце проживання: 85327, Донецька область, м. Мирноград, м-н Молодіжний, б. 7, кв. 44, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) з 1 квітня 2016 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (місце проживання: 85327, Донецька область, м. Мирноград, м-н Молодіжний, б. 7, кв. 44, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640,00 (шістсот сорок) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області (місцезнаходження: 85323, Донецька область, м. Мирноград, вул. Центральна, 13, ).

Рішення в повному обсязі складено 5 лютого 2018 року.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо до Донецького окружного адміністративного суду у строки, встановлені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Циганенко А.І.