Справа № 235/6004/17
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2018-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2018 року справа №235/6004/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Красноармійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на постанову Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 грудня 2017 року у справі № 235/6004/17 (суддя І інстанції - Філь О.Є.), складену в повному обсязі 06 грудня 2017 року в м. Покровськ Донецької області за позовом ОСОБА_1 до Красноармійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

15 листопада 2017 року, ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Красноармійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про:

- визнання протиправними дії пенсійного органу щодо невиплати пенсії з квітня 2017 року;

- зобов'язання пенсійного органу поновити виплату пенсії з квітня 2017 року та здійснити виплату заборгованості за весь час припинення виплати пенсії (а.с. 2-4).

Постановою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 грудня 2017 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі; визнано протиправними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу з квітня 2017 року; зобов'язано відповідача поновити виплату пенсії позивачу з квітня 2017 року та здійснити виплату заборгованості за весь час припинення виплати пенсії; стягнуто з Красноармійської об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір в розмірі 640 грн. (а.с. 28-30).

Не погодившись з судовим рішенням, Красноармійське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області подало апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати постанову суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт зазначив, що реалізація права на отримання пенсійних виплат пов'язана з фактом реєстрації пенсіонера як внутрішньо переміщеної особи, що має бути підтверджено відповідною довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. У зв'язку із відсутністю у позивача такої довідки вважає, що позивачу правомірно припинено виплату пенсії (а.с. 34-36).

Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать поштові відправлення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції - змінити, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, отримує пенсію за віком, як внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території України, згідно довідки Управління соціального захисту населення Красноармійської районної державної адміністрації від 19 червня 2017 року № НОМЕР_1.

Красноармійським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області з квітня 2017 року позивачу припинено виплату пенсії.

Позивач 21 червня 2017 року звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії.

Згідно листа Красноармійського об'єднаного управління пенсійного фонду України Донецької області від 13 листопада 2017 року № 33997/02/25 позивачу виплата пенсії тимчасово не проводиться з квітня 2017 року після синхронізації баз управління (АСОПД) та УСЗН (база переміщених осіб з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО). Виплата пенсії позивачу поновлена через 6 місяців з дня прийняття рішення про відмову (а.с. 8).

З листа управління соціального захисту населення Краматорської районної державної адміністрації Донецької області від 02 листопада 2017 року № 01-3015-09 вбачається, що довідка внутрішньо переміщеної особи № НОМЕР_2 від 19 червня 2017 року на ОСОБА_1 станом на 01 листопада 2017 року є дійсною та безстроковою (а.с. 6,7).

Рішення відповідачем про припинення виплати пенсії не приймалось.

Не погодившись із припиненням виплати пенсії за віком позивач звернулась до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що на момент припинення виплати пенсії позивачу у відповідача були відсутні законодавчо передбачені підстави для припинення виплати пенсії, а відтак порушене право позивача має бути відновленим.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з рішенням суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Статтею 4 Закону № 1058 встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058, яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави зробити висновок про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058.

Рішення пенсійним органом щодо припинення виплати пенсії позивачу не приймалось.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що з квітня 2017 року впродовж шести місяців пенсійний орган безпідставно припинив виплату пенсії, перед тим як поновити знов, за цей час позивач має право отримати заборгованість по невиплаченій пенсії.

Тобто, відповідач діяв всупереч вимогам ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Крім того, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Форма заяви затверджується центральним органом виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики у сферах зайнятості населення та трудової міграції, трудових відносин, соціального захисту, соціального обслуговування населення, волонтерської діяльності, з питань сім'ї та дітей, оздоровлення та відпочинку дітей, а також захисту прав депортованих за національною ознакою осіб, які повернулися в Україну.

Відповідно до ч. 1 Розділу 1 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» В абзаці дев'ятому статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» слова "довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи" виключено.

Пунктом 4 частини 2 розділу І Закону України від 24 грудня 2015 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» доповнена частина 1 статті 4 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», яка наголошує, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

З наведеного вбачається, що з часу набрання чинності вказаним Законом, а саме з 13 січня 2016 року, проставляння територіальними підрозділами Державної міграційної служби України відмітки про реєстрацію місця проживання осіб, зазначених у довідці, не передбачено законом, оскільки саме Міністерство соціальної політики визначено відповідальним за забезпечення формування та ведення Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб. На структурні підрозділи з питань соціального захисту населення покладено завдання щодо вирішення питання стосовно видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, реєстрації та постановки її на облік в Єдиній інформаційній базі.

Як зазначалося вище, виплата пенсії позивачу припинена з квітня 2017 року на шість місяців.

При цьому суд зазначає, що пенсійний фонд мав права припиняти виплату пенсії позивачу тільки після прийняття пенсійним органом відповідного рішення про її припинення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058, яке відповідачем не приймалось.

Крім того, суд зазначає наступне.

Верховний суд України 6 жовтня 2015 року ухвалив постанову по справі № 608/1189/14-а, де зазначив, що держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право (право на отримання пенсії) незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія. Тут слід зазначити, що таке рішення суд ухвалив у справі за переглядом судових рішень стосовно спору про припинення виплат особі, яка постійно проживає за кордоном. Між тим, важливим залишається загальний принцип, висвітлений в цьому рішенні, який пов'язаний із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та проголошує непохитність права людини щодо володіння своєю власністю. Цей принцип безпосередньо висвітлений у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, де поважний суд встановив порушення Конвенції у разі залежності на отримання пенсії від місця проживання особи.

Крім того, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

З огляду на викладене, підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

В якості джерела міжнародного права національні суди України повинні посилатися на рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», де поважний суд встановив обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території (в даному випадку - Придністров'я), вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України).

Тобто, до вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи застосовується той закон, під час чинності якого вони здійснюються.

Відповідно до ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що припинення відповідачем виплати позивачу раніше призначеної пенсії з квітня 2017 року на шість місяців є безпідставною, оскільки у позивача є довідка внутрішньо переміщеної особи яка є дійсною та безстроковою.

Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

При цьому суд апеляційної інстанції щодо порядку стягнення сплаченого позивачем при поданні адміністративного позову судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача зазначає наступне.

Пленумом ВАСУ від 23 січня 2015 року № 2 встановлено, що у разі звільнення відповідача від сплати судового збору, то й відповідно судовий збір з нього не стягується. Тобто в разі задоволення адміністративного позову повністю судовий збір з відповідача, звільненого від сплати судового збору, не стягується, а у разі часткового задоволення позову у справі, в якій відповідач звільнений від сплати судового збору, судовий збір стягується лише з позивача пропорційно до відхиленої частини вимоги з урахуванням попередньої сплати 10 відсотків розміру ставки судового збору.

Якщо відповідач звільнений від сплати судового збору, а позивач його сплатив, то у разі задоволення позову на користь позивача стягується сплачений розмір судового збору з Державного бюджету України або відповідного місцевого бюджету.

З огляду на викладене, у зв'язку з тим, що впротеріч вищевикладеним вимогам суд першої інстанції в резолютивній частині постанови стягнув витрати по сплаті судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Красноармійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, а ні з Державного бюджету України, тобто з суб'єкта владних повноважень, якого звільнено від сплати судового збору у відповідності до статті 5 ЗУ «Про судовий збір», четвертий абзац резолютивної частини постанови суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом заміни словосполучення «за рахунок бюджетних асигнувань Красноармійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області» на «з Державного бюджету України».

Пунктом 4 частини 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм матеріального права.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права в частині стягнення судових витрат, у зв'язку з чим постанова суду в цій частині підлягає зміні. В іншій частині постанову суду залишити без змін.

Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Красноармійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на постанову Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 грудня 2017 року у справі № 235/6004/17 - задовольнити частково.

Постанову Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 грудня 2017 року у справі № 235/6004/17 - змінити.

Змінити четвертий абзац резолютивної частини постанови Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 грудня 2017 року у справі № 235/6004/17, шляхом заміни словосполучення «з Красноармійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України за рахунок бюджетних асигнувань» на «з Державного бюджету України».

В іншій частині постанову Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 грудня 2017 року у справі № 235/6004/17 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 лютого 2018 року.

Колегія суддів Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова