Справа № 826/27495/15
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2018-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулась з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві та Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві про скасування рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 23.11.2015 №3667/3/26-15-10-08-16 про результати розгляду первинної скарги та скасування податкового повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 08.09.2015 №.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2017 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення, задовольнити позовні вимоги повністю. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити, а постанову суду першої інстанції - скасувати.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ДПІ у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві було проведено камеральну перевірку ОСОБА_3 за результатами якої 30.07.2015р. складено акт №4025/26-52-17-04/НОМЕР_1 про результати камеральної перевірки податкової декларації про майновий стан і доходи (далі по тексту - Акт перевірки).

Актом перевірки встановлено порушення п. 167.1 статті 167 ПК України, а саме: сума податкових зобов'язань з отриманих у 2014 році доходів, нарахованих (виплачених, наданих) у формі інших доходів позивачем невірно визначена, що призвело до заниження податкового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб на суму 1657,38грн.

На підставі встановленого порушення ДПІ у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві 08.09.2015 прийнято податкове повідомлення - рішення №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування у розмірі 2071,73грн., у тому числі основний платіж - 1657,38грн. та штрафні санкції - 414,35грн.

За результатами адміністративного оскарження, рішенням ГУ ДФС у м. Києві від 23.11.2015р. №3667/3/26-15-10-08-16 податкове повідомлення - рішення від 08.09.2015р. залишено без змін.

Не погоджуючись з оскаржуваними рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з п. 167.1 статті 167 ПК України позивачем не вірно визначено суму податкових зобов'язань з отриманого у 2014 році загального річного оподатковуваного доходу.

З таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на таке.

Правові відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України.

За правилами пункту 36.1 статті 36 ПК України податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Відповідно до пункту 179.7 статті 179 Податкового кодексу України фізична особа зобов'язана самостійно до 01 серпня року, що настає за звітним, сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену в поданій нею податковій декларації.

Згідно з п. 163.1.1 статті 163 ПК України об'єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Відповідно до п. 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Стаття 168.2.1 ПК України передбачає, що платник податку, що отримує доходи від особи, яка не є податковим агентом, та іноземні доходи, зобов'язаний включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу та подати податкову декларацію за наслідками звітного податкового року, а також сплатити податок таких доходів.

Як свідчать матеріали справи та встановлено колегією суддів, позивачем в 2014 році було отримано доходи не від податкових агентів.

Відповідно до п. 167.1 статті 167 ПК України ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.6 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами, якщо база оподаткування для місячного оподатковуваного доходу не перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року (далі у цьому пункті мінімальна заробітна плата).

Якщо база оподаткування, яка визначена з урахуванням норм пункту 164.6 статті 164 цього розділу щодо доходів, зазначених в абзаці першому цього пункту, в календарному місяці перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року, до суми такого перевищення застосовується ставка 17 відсотків.

Розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2014 року складав 1218 грн. (Закон України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" від 16.01.2014 року №719- II).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 до контролюючого органу 06.04.2015р. подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2014 рік, в якій задекларовано загальний річний оподатковуваний дохід у розмірі 95 049,00грн. та визначено податок на доходи фізичних осіб, який підлягає сплаті платником податку самостійно у розмірі 14257,35грн.

Так, середньомісячний оподатковуваний дохід ОСОБА_3 у 2014 році складав 7920,75 грн. (95049 грн. : 12 місяців = 7920 грн.), що не перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати - 12180 грн.

Отже при визначенні суми податку повинна застосовуватись ставка - 15%, що і було вірно враховано ОСОБА_3 (95049 грн. * 15% = 14257,35грн.).

Підстави з яких при визначенні суми податку у 2014 році ОСОБА_3 повинна застосовувати ставку 17% колегія суддів не вбачає, а податковим органом не доведено.

Щодо позовних вимог про скасування рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 23.11.2015 №3667/3/26-15-10-08-16 про результати розгляду первинної скарги, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

До адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Отже, рішення суб'єкта владних повноважень є таким, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, таке рішення прийнято суб'єктом владних повноважень поза межами визначеної законом компетенції, а по-друге, оспорюване рішення є юридично значимим, тобто таким, що має безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку.

У зв'язку з тим, що рішення про результати розгляду скарг не є юридично значимими для позивача, оскільки не мають безпосереднього впливу на суб'єктивні його права та обов'язки шляхом позбавлення можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов'язку, вони не породжують для нього настання будь-яких юридичних наслідків.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Вищого адміністративного суду України, зокрема, в ухвалі від 22.06.2015 у справі № 2а/0370/675/11, у постановах від 12.01.2015 у справі № 2а/0470/2350/11 та від 20.05.2015 року у справі № 2а-6970/12/1370.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2017 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві за формою «Р» від 08.09.2015 № .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.

Повний текст постанови виготовлено 30.01.2018.