Справа № 308/11382/16-а
Суддя: Монич О. В.
Дата ухвалення: 2018-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2018 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі :

головуючої судді - Монич О.В.

при секретарі - Пассер М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгород справу за адміністративним позовом ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2 до управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання дій неправомірними та стягнення недоплачених коштів разової допомоги, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, звернувся до суду з адміністративним позовом до управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання дій неправомірними та стягнення недоплачених коштів разової допомоги.

Позов мотивовано тим, що відповідно до ст. ст. 5, 6, 13 Закону України «Про статус Ветеранів війни і гарантії їх соціального захисту» йому - ОСОБА_1 згідно посвідчення серія НОМЕР_1 від 04.11.2013 року, як ветерану війни - учаснику бойових дій, інваліду 3 групи щорічно до п'ятого травня повинна виплачуватися грошова допомога в розмірі семи мінімальних пенсій за віком.

Зазначає, що вихідним критерієм для розрахунку щорічної разової грошової допомоги, є мінімальна пенсія за віком, що відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 pоку, встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про статус Ветеранів війни і гарантії їх соціального захисту» виплата разової грошової допомоги здійснюється органами праці та соціального захисту населення, яке є відповідачем за даним позовом.

За запитом представника позивача від 19.09.2016 року до відповідача щодо виплати щорічної разової грошової допомоги до п'ятого травня за період 2014-2016 р.р. виявилося, що відповідач здійснив виплати в розмірі відповідно: за 2014 рік у сумі - 2020,00 грн.; 2015 рік - 2200,00 грн.; 2016 рік - 2310,00 грн., що значно менше ніж передбачено діючим на сьогодні законодавством. Виплата відповідачем проводилася на підставі постанов Кабінету міністрів України.

Вказує, що ст. 7 Законів України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16.01.2014 року та «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 29.12.2014 року прожитковий мінімум у 2014 та 2015 роках встановлено для осіб, які втратили працездатність - 949,00 грн. (949 x 7 x 2 = 13286,00 грн.). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015 року прожитковий мінімум у 2016 році встановлено для осіб, які втратили працездатність - 1130,00 грн. (1130 x 7 = 7910,00 грн.).

Таким чином, позивач вважає, що виплата йому відповідно до вимог ст.13 Закону України «Про статус Ветеранів війни і гарантії їх соціального захисту» за 2014-2016 p.p. має становити 21196,00 грн. Фактично виплачено 6520,00 грн., тобто недоплата з боку відповідача становить 14676,00 грн.

Також зазначає, що відповідач посилається у своїй відповіді на ст. 12 Закону України «Про статус Ветеранів війни і гарантії їх соціального захисту» у редакції, згідно з якою щорічно до п'ятого травня учасникам та інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про державний бюджет України. Проте таку редакцію цієї норми, викладену в Законі України від 28.12.2007 року № 107-VІ «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 було визнано такою, що не відповідає Конституції України і вона втратила чинність з дня ухвалення цього Рішення. Таким чином, на час виникнення спірних відносин діяла редакція ч. 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» , згідно з якою щорічно до п'ятого травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі семи мінімальних пенсій за віком.

Водночас Кабінет Міністрів України у постановах від 16.02.2014 року № 102, від 31.03.2015 року № 147, від 02.03.2016 року № 141 щодо разової грошової допомоги, передбаченої законом «Про статус Ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» установив, що у 2014-2016 р.р. виплата разової грошової допомоги до 5 травня, учасникам та інвалідам бойових дій здійснюється у вказаних фіксованих сумах. Отже, на час виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня в 2014-2016 р.р. одночасно діяли Закон України «Про статус Ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та постанови Кабінету Міністрів України щодо виплати одноразової грошової допомоги, передбачені законом «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

У позові вказує, що керуючись принципом законності та виходячи із визначених у ч. 4 ст. 9 КАС України загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення розміру разової грошової допомоги учасникам бойових дій у 2014-2016 р.р. слід застосовувати не відповідні постанови Кабінету Міністрів України, а Закон України «Про статус Ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який має вищу юридичну силу.

Крім того, посилання відповідача у своїй відповіді на п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України», яким встановлено, що норми, і положення ст. ст. 12-16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, суперечить положенням Конституції України. Конституція України у ст. 92 визначила сфери, зокрема бюджетну, які мають врегульовуватися виключно законом. Через своє спеціальне призначення Бюджетний кодекс України не повинен регулювати відносини в інших сферах суспільного життя.

Виходячи з викладеного вважає, що при вирішенні даного спору підлягає застосуванню ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а посилання відповідача на постанови Кабінету Міністрів України та ст. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України» є такими, що звужує обсяг передбачених законом та гарантованих Конституцією України прав позивача.

На підставі наведеного просить суд:

визнати дії Управління праці та соціальної політики виконавчого комітету Ужгородської міської ради щодо невиплати в період з 2014 по 2016 p.p. йому - ОСОБА_1, щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій, інваліду 3 групи у розмірі семи мінімальних пенсій за віком, відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус Ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в редакції від 25.12.1998 року, неправомірними;

зобов'язати Управління праці та соціальної політики виконавчого комітету Ужгородської міської ради нарахувати та виплатити йому - ОСОБА_1 щорічну разову грошову допомогу до 5 травня як учаснику бойових дій, інваліду 3 групи за період з 2014 по 2016 p.p. в розмірі семи мінімальних пенсій за віком, відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в редакції від 25.12.1998 року, з урахуванням раніше виплаченої суми, тобто 14676,00 грн.

У судове засідання позивач та його представник не зявилися, представник позивача надав суду заяву відповідно до якої позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити та розглянути справу у його відсутності.

Представник відповідача у дане судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений про дату час і місце розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 04.11.2013 року, яке продовжено 24.10.2016 р.

29.09.2016 року представник позивача - адвокат ОСОБА_2 звернувся із запитом до відповідача, яким просив надати інформацію щодо нарахування позивачу щорічної грошової допомоги до п'ятого травня за період 2014-2016 роки, сума виплати за кожен рік та розмір заборгованості за кожен рік вказаного періоду.

Листом відповідача від 03.10.2016 року за № 54/35.01-04 представника позивача було повідомлено, що згідно зі ст. 12 п. 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що щорічно до 5 травня інвалідам війни, учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. Постановою Кабінету Міністрів України від 16.04.2014 року № 102 «Деякі питання виплати у 2014 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» встановлено розмір виплати інвалідам війни III групи в розмірі 2020,00 грн. Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2015 року № 147 «Деякі питання виплати у 2015 році разової допомоги ветеранам війни, особам , на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» встановлено розмір виплати інвалідам війни III групи в розмірі 2200,00 грн. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у встановлено розмір виплати інвалідам війни III групи в розмірі 2310,00 грн. ОСОБА_1, інваліду війни III групи відповідно до вищезазначених Постанов Кабінету Міністрів України були виплачені суми коштів по роках: в 2014 році - 2020,00 грн., в 2015 році - 2200,00 грн., в 2016 році - 2310,00 грн.

Вважаючи, що вказана виплата проведена відповідачем неправомірно позивач звернувся із даним позовом до суду.

Даючи правову оцінку доводам позивача та запереченням відповідача, суд констатує наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Із цим конституційним правом громадян кореспондується обов'язок держави щодо його забезпечення.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантування їх соціального захисту» до інвалідів війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов'язків військової служби (службових обов'язків) чи пов'язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з'єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирний час. Згідно з п. 5 ст. 12 цього ж Закону, щорічно до 05 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

У відповідності до п. 26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року) норми і положення, зокрема, статей 12, 13, 14, 15, 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.04.2014 року № 102 «Деякі питання виплати у 2014 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» встановлено, що у 2014 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань, здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державної адміністрації, які через відділення зв'язку або установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, що не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання): інвалідам війни III групи 2020 гривень (п. п. 1 п. 1 Постанови).

Підпунктом 1 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 31.03.2015 року № 147 «Деякі питання виплати у 2015 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» передбачено, що інвалідам III групи виплата разової грошової допомоги до 5 травня здійснюється в розмірі 2200 гривень.

Також, постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» з метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» встановлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (далі - грошова допомога), здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, міських державних адміністрацій (далі - органи соціального захисту населення), які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у таких розмірах: інвалідам війни ІІІ групи - 2310 гривень (п. п. 1 п. 1 Постанови).

Вказані положення є чинними та не визнані Конституційним судом України не конституційними.

Управлінням праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради Закарпатської області нарахована та виплачена позивачу щорічна разова грошову допомогу до п'ятого травня за 2014-2016 роки в розмірі 6530 грн., що підтверджується довідкою відповідача від 15.12.2016 року за № 35.02.-37/3659.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26.12.2011 року № 20 рп/2011 передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист.

Конституційний Суд України у рішенні № 3-рп/2012 від 25.01.2012 року вказав, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, Закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України.

Згідно зі ст. 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Відповідно до абз. 8 п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Бюджетного кодексу України. Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Європейський суд з прав людини у своїй ухвалі у справі «Великода проти України» від 3 червня 2014 року зазначив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватись, а відповідно судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому. Також відповідно до пункту 28 «суд також зазначає, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю (див. ухвалу щодо прийнятності від 8 жовтня 2013 року у справі «Да Консейсан Матеуш та Сантуш Жануаріо проти Португалії» (Da Conceicao Mateus and Santos Januario v. Portugal), заяви № 62235/12 та № 57725/12)».

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, суд приходить до переконання, що у 2014-2016 роках виплата позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, як учаснику бойових дій, відповідно до ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, правомірно здійснена в порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 11, 70, 71, 86, 99, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції про визнання протиправною та скасування постанови - відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Строк на апеляційне оскарження рішення суду 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається в порядку та строки, визначені ст.ст. 295-297 КАС України і п. 15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Монич О.В.