Справа № 804/182/7477/17
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2018-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 лютого 2018 року Справа № 804/182/7477/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши у порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання протиправною та скасування постанови від 27.10.2017 року, зобов`язання вчинити певні дії, -
22 січня 2018 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду на виконання ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року надійшли матеріали справи за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про:
- визнання протиправною та скасування постанови Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області: ВП № 54614727 від 27.10.2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу;
- про зобовязання Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» вирішити питання щодо прийняття рішення про поновлення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа у справі №182/245/17 від 21.03.2017 року (виконавче провадження № 54614727).
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04.09.2017 року відповідачем було відкрито виконавче провадження № 54614727 з виконання виконавчого листа, виданого 21.03.2017 на підставі постанови Нікопольського міськрайонного суду від 13.02.2017 року у справі № 182/245/17. 02.11.2017 року позивач отримав постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 27.10.2017 року, якою старший державний виконавець Клименко Н.О. на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернув позивачу виконавчий лист у звязку з неможливістю виконання відповідного рішення суду в повному обсязі , а саме в частині виплати грошових коштів, у звязку з чим, грошові кошти у розмірі, визначеному рішенням суду, виплачені позивачу не були. На думку позивача, виконання постанови суду фактично можливе, хоча й за певних умов, у звязку з чим, позивач стверджує, що підстави для повернення виконавчого листа стягувачу відсутні.
Позивач вважає, що при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, відповідач порушив приписи Закону України «Про виконавче провадження», а саме не вжив всіх необхідних заходів для виконання судового рішення та здійснив таке повернення без належної на те підстави, а тому, позивач вважає такі дії державного виконавця неправомірними, а постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у звязку з неможливістю виконання відповідного рішення суду у повному обсязі, а саме в частині виплати грошових коштів, - незаконною та такою, що підлягає скасуванню.
Ухвалою суду від 25.01.2018 року справу №804/182/7477/17 прийнято до провадження та призначено до судового розгляду на 30.01.2018 року.
26.01.2018 року від Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації до суду надійшла заява про вступ у справу №804/182/7477/17 третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Заява обґрунтована тим, що Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації як боржник у виконавчому провадженні, в межах якого було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження , - не був залучений до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Зауважено, що на виконання постанови державного виконавця від 04.09.2017 року ОСОБА_1 було нараховано та виплачено щорічну разову допомогу до 5 травня за 2016 рік у розмірі 920,00 грн. та здійснено перерахунок одноразової щорічної допомоги до 5 травня за 2016 рік відповідно до постанови суду у сумі 4450,00 грн., тобто постанова суду виконана частково в частині нарахування. В заяві звернуто увагу на те, що департамент не відмовляється від виплати щорічної разової допомоги до 5 травня за 2016 рік. Зауважено, що остаточне виконання рішення суду в частині виплати ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2016 рік в збільшеному розмірі буде здійснено після внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження», уточнення паспорту бюджетної програми, збільшення обсягу асигнувань по КПКВК 2501150 та надходження фінансування на зазначені цілі на рахунки. Також, зауважено, що в департаменті відсутнє інше майно та кошти, на які можливо звернути стягнення, і встановлена заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти департаменту, тобто департамент підпадає під вимоги п.9 ч.1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
В судовому засіданні 30.01.2018 року здійснено заміну відповідача - Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області - Головним територіальним управлінням юстиції у Дніпропетровській області та залучено до складу осіб, які беруть участь у розгляді справи, третю особу - Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації.
01.02.2018 року до канцелярії суду представником відповідача подано відзив на адміністративний позов, я якому було зазначено, про те, що боржником рішення суду виконано лише в частині здійснення перерахунку у розмірі 4450,00 грн., але зазначені грошові кошти не виплачені ОСОБА_1, який є стягувачем за виконавчим провадженням. Невиконання боржником рішення суду в частині виплати нарахованої суми, обумовлено тим, що саме від бюджетних призначень на відповідний рік залежить виконання рішень судів, за якими боржником виступає орган державної влади. Відсутність належних бюджетних асигнувань або коштів та відсутність відповідних процедур, які б дозволяли забезпечити фінансування відповідних виплат, призводить до невиконання або тривалого виконання судових рішень.
Звернуто увагу на те, що у разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Проте, до боржника неможливо застосувати передбачені Законом штрафні санкції та направити подання про притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності за умисне невиконання рішення суду через те, що, на думку представника відповідача, у діях боржника або його посадових осіб відсутній прямий умисел або невиконання вимог виконавчого документу без поважних причин, оскільки коштів на виконання боржником рішень суду бюджетними програмами не передбачено, а тому, зазначені обставини унеможливлюють виконання рішення суду в цілому. Отже, представник відповідача вважає, що ним вжиті передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи, спрямовані на виконання рішення суду немайнового характеру, у звязку з чим, слід відмовити у задоволенні адміністративного позову.
01.02.2018 року від представника відповідача до суду подана заява про розгляд справи без участі державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.
Позивач в судове засідання не прибув.
Представник третьої особи до суду надав клопотання про розгляд справи без участі представника департаменту.
Відповідно до частини третьої статті 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанції.
За змістом частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не зявилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Оскільки учасники справи були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, то враховуючи положення частини першої, пункту 1 частини третьої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, за відсутності підстав для відкладення розгляду справи, передбачених частиною другою статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, зважаючи на положення частини девятої статті 205, частини третьої статті 268 та частини четвертої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути дану справу в порядку письмового провадження в межах десятиденного строку з дня відкриття провадження у цій справі.
Розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 13.02.2017 року постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області у адміністративній справі № 182/245/17, провадження №2-а/0182/140/2017 адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання здійснити перерахунок та виплатити недоплачену щорічну грошову допомогу до 05 травня за 2016 рік - задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації щодо невиплати у 2016 році ОСОБА_1 щорічної одноразової грошової допомоги до 05 травня у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком. Зобов'язано Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації здійснити перерахунок, нарахувати і виплатити ОСОБА_1 щорічну разову грошову допомогу до 5 травня як учаснику бойових дій за 2016 рік відповідно до ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної частиною 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" на момент проведених виплат, з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання вказаної постанови Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.02.2017 року, 21.03.2017 року виданий виконавчий лист.
Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного ТУЮ у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження № 54614727 з виконання виконавчого листа, виданого 21.03.2017 у справі № 182/245/17.
27.10.2017 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_2 на підставі п.9 ч.1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу, в якій в п. 2 зазначено про можливість повторного предявлення виконавчого документу для виконання в строк до 27.10.2020 року.
Не погоджуючись із діями та постановою відповідача, позивач звернувся до суду за захистом порушеного, на його думку, права на отримання грошових коштів у повному обсязі за постановою суду від 13.02.2017 року.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Приписами ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обовязковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.
Згідно з ч.1 ст.287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №1404-VIII).
Відповідно до ст. 1 Закону № 1404-VIII , виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Положеннями ч.1 ст. 18 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно із ст. 3 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.
Такими виконавчими документами серед іншого можуть бути виконавчі листи, що видаються судами.
Державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий лист і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення виконавчого документа до виконання і цей лист відповідає вимогам, передбаченим Законом України "Про виконавче провадження", та пред'явлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення.
Частиною 1 та 6 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII визначено, що виконавчі документи можуть бути предявлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути предявлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Відповідно до ст.37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо:
1) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа;
2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;
3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення;
4) стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа;
5) у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника);
6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі;
7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку;
8) відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася;
9) законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення;
10) відсутня його згода на заміщення приватного виконавця у випадках, передбачених Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів";
11) запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру.
У контексті наведеного, ст.37 Закону №1404-VIII визначено вичерпний перелік причин повернення виконавчого документа стягувачу після відкриття виконавчого провадження.
Суд зазначає, що згідно із ч.1 та 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобовязання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України, Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України з визначенням їх головного розпорядника.
Відповідно до чинного бюджетного законодавства головним розпорядником коштів за КПКВ 2501150 «Щорічна разова грошова допомога ветеранам війни та жертвам нацистських переслідувань» є Міністерство соціальної політики України.
Місцеві органи праці та соціального захисту населення, як розпорядники коштів нижчого рівня, здійснюють видатки по відповідним програмам в межах доведених до них Міністерством соціальної політики України, як головним розпорядником коштів Державного бюджету, обсягів бюджетних призначень за напрямками та розмірами, визначеними паспортом бюджетної програми.
Відповідно до спільного наказу Міністерства соціальної політики України та Міністерства фінансів України від 13.04.2017 року № 619/433, яким затверджено паспорт бюджетні програми на 2017 рік за КПКВК 2501150 встановлюються планові асигнування для виплати допомоги до 5 травня. Зазначеним документом встановлені завдання, напрями використання бюджетних коштів, результативні показники, з зазначенням контингенту та розмірів виплат по відповідній програмі. При цьому видатки на здійснення виплат по судовим рішенням щодо разової грошової допомоги до 5 травня за минули роки у збільшених розмірах паспортом бюджетне програми не передбачені.
Отже, суд зазначає, що саме від бюджетних призначень на відповідний рік цілком залежить виконання рішень судів, за якими боржником виступає орган державної влади. Відсутність належних бюджетних асигнувань або коштів та відсутність відповідних процедур, які б дозволяли забезпечити фінансування одразу ж, як тільки постала проблема відповідних виплат, призводить, в свою чергу, до невиконання або тривалого виконання судових рішень.
У відповідності до вищевикладеного, судом під час судового розгляду справи встановлено виникнення обставин, що виключають можливість виконання зазначеного рішення суду у повному обсязі, а саме в частині виплати нарахованої суми відповідної допомоги через відсутність у боржника бюджетних призначень чи асигнувань на цю мету.
Суд звертає увагу на те, що здійснити виплату нарахованих грошових коштів за рішенням суду можливо лише шляхом списання (стягнення) коштів з рахунків державного органу - боржника, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
З 1 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» № 4901-VI, який встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання.
Зазначеним законом визначено порядок виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу. Так, статтею 6 визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Також, 06.02.2013 року набрав чинності у новій редакції Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 р. № 45), який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення. Пунктом 3. Порядку визначено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Таким чином зазначений виконавчий документ не може бути скерований до органу Державної казначейської служби України для виконання в порядку гарантії держави щодо виконання судових рішень у звязку з тим, що рішення прийнято про зобовязання вчинити певні дії, а не про стягнення коштів.
Разом з цим, статтею 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено особливості виконання рішень суду про зобовязання вчинити певні дії. Так, виконання рішень суду про зобовязання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. У разі якщо рішення суду, не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, державний виконавець зобовязаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.
З матеріалів справи встановлено, що 18.09.2017 року державний виконавець звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з поданням про зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення суду.
Проте, ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.10.2017 у справі № 182/245/17 в задоволенні подання державного виконавця про зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення було відмовлено.
Таким чином, суд, враховуюче те, що Законом № 1404-VIII встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення, не визнає неправомірними дії відповідача в частині невиконання постанови по справі №182/245/17 від 13.02.2017 року та вважає посилання позивача на відсутність підстав для повернення виконавчого документа у відповідності до п.9 ч.1 ст.37 Закону № 1404-VIII необґрунтованим у звязку з тим, що, як вбачається з матеріалів справи, державним виконавцем було повернуто виконавчий документ без прийняття до виконання через відсутність у боржника по справі № 182/245/17 - Департамента соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації бюджетних призначень чи асигнувань на виплату в частині нарахованої суми відповідної допомоги у розмірі 4450,00 грн.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що постанова про повернення виконавчого документу стягувачу прийнята відповідачем на підставі Закону № 1404-VIII та у межах своїх повноважень, а тому вимога про її скасування задоволенню не підлягає, у звязку з чим, відсутні підстави щодо зобовязання відповідача відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» вирішити питання щодо прийняття рішення про поновлення виконавчого провадження № 54614727 з виконання виконавчого листа у справі №182/245/17 від 21.03.2017 року.
У відповідності зі статтею 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір, водночас частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Приписами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Відповідач належними та допустимими доказами довів, що державним виконавцем вчинялись всі передбачені чинним законодавством виконавчі заходи, повязані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання постанови Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області у адміністративній справі № 182/245/17, а постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 27.10.2017 року винесена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений Законом України «Про виконавче провадження».
Враховуючи зазначене, оцінюючи у сукупності встановлені обставини та перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому є безпідставними і задоволенню не підлягають.
З огляду на викладене, на підставі положень Податкового кодексу України, ст.ст. 2, 9, 14, 77, 90, 94, 139, 205,242-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В задоволенні адміністративного позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_3