Справа № 523/5348/17
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2017-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 р.м.ОдесаСправа № 523/5348/17

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Кисельов В.К.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

за участю секретаря судового засідання - Тутової Л.С.

представника апелянта ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі на постанову Суворовського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання протиправною бездіяльності щодо не перерахунку та не поновлення виплати пенсії за віком, про зобов'язання здійснити перерахунок розміру та поновити виплату пенсії за віком починаючи з 07.10.2009 року із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, -

ВСТАНОВИВ:

Суворовське об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі звернулося до Одеського апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою на постанову Суворовського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2017 року, в якій просить суд скасувати оскаржену постанову та винести нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Постановою від 08 серпня 2017 року, ухваленою у відкритому судовому засідання, Суворовський районний суд м. Одеси задовольнив адміністративний позов ОСОБА_3 в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до ухвалення неправильного судового рішення.

Так апелянт зазначає про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на дотримання позивачем строків звернення до суду, встановлених ст. 99 КАС України.

Порушенням норм матеріального права апелянт вважає те, що суд першої інстанції не звернув уваги на приписи розділу 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якого заява про поновлення виплат пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником у разі, якщо особа, якій поновлюється пенсія не досягла повноліття або є недієздатною.

Також апелянт зазначає про відсутність правових підстав для відновлення виплати пенсії за віком, оскільки така виплата була припинена у зв'язку з виїздом пенсіонера на постійне місце проживання до іншої країни, що відповідало чинному на той час законодавству

ОСОБА_3 надала письмові заперечення на апеляційну скаргу, з посиланням на дотримання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, врахування правової позиції Верховного Суду України та на безпідставність доводів апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову - без змін.

Ухвалюючи постанову про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції встановив, що до грудня 1999 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживала в АДРЕСА_1, отримувала пенсію за віком, призначену довічно, надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, у зв'язку з чим виплату пенсії було припинено.

У листопаді 1999 року позивач звернулась до Южненського управління Пенсійного фонду України з заявою про виплату їй пенсії за шість місяців наперед, перед від'їздом на постійне місце проживання до Ізраїлю. Після опрацювання вищевказаної заяви, управлінням Пенсійного фонду України позивачу було виплачено пенсію за шість місяців наперед.

Також суд першої інстанції встановив, що 24 лютого 2017 року до Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України (м. Южне) надійшла заява про призначення/перерахунок пенсії від представника позивача ОСОБА_5, який діє на підставі довіреності від 07.02.2017 року, посвідченої адвокатом-нотаріусом (а.с.12-13). Листом Южненського сектору обслуговування громадян Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі від 16.03.2017 за вих.№203/10 представнику позивача надано роз'яснення з зазначенням, що для поновлення пенсії громадянки ОСОБА_3, необхідно з'явитись особисто з оригіналом паспорту громадянина України до управління Пенсійного фонду України згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV, пункту 12 Порядку виплати пенсії.

Суд першої інстанції встановив, що висновки пенсійного органу стосовно відсутності підстав для поновлення та виплати пенсії позивачу є безпідставними та такими, що суперечать приписам чинного законодавства, оскільки заява про поновлення виплати пенсії подана повноваженим представником позивача ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченої копії довіреності.

Посилаючись на приписи ст. 44, п. 2 ч. 1 ст. 49, ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування", ст. ст. 19, ст.24 Конституції України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд першої інстанції встановив, що позивач має право на вільний вибір свого місця проживання, із збереженням усіх конституційних прав, зокрема права на отримання призначеної пенсії незалежно від місця проживання.

Виходячи зі правової, соціальної природи пенсій, суд першої інстанції зазначив, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне місце проживання в Україні або відсутністю міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України та відповідно до Конституційних принципів держава повинна гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, що також передбачено ст.46 Конституції України.

Суд першої інстанції встановив, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України №25-р/п/2009 щодо неконституційності положень виникли підстави для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування»

Зазначені висновки суду першої інстанції є підставою для задоволення адміністративного позову ОСОБА_3 в повному обсязі.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга може бути задоволена частково.

Суд апеляційної інстанції встановив, що до грудня 1999 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживала у АДРЕСА_2, та отримувала пенсію за віком, надалі вона виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, в зв'язку з чим виплату пенсії їй було припинено. Зазначені обставин сторонами у справі не оспорюються.

24.02.2017 року представник позивача ОСОБА_5, за дорученням ОСОБА_3, звернувся із заявою та оригіналами усіх необхідних документів позивача до суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (м. Южне) (а.с.6), про перерахунок та поновлення виплати пенсії за віком в розмірах відповідно до чинного законодавства, на що йому було відмовлено листом від 16.03.2017 року №3103/10 (а.с.5), з тих підстав, що заява про перерахунок, поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто з пред'явленням оригіналу паспорту громадянина України.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для відмови у поновлення позивачу виплати пенсії.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону «країни «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

При цьому апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відновлення порушеного права позивача з 07.10.2009 року, та вважає правильними доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині перевірки дотримання позивачем строків звернення до суду, встановлених ст. 99 КАС України.

Ні адміністративний позов, ні матеріали справи не містять відомостей щодо існування об'єктивних обставин, які обумовили неможливість звернення позивача до суду з цим позовом після прийняття Конституційним Судом України 07.10.2009 року рішення № 25-рп/2009.

Таким чином, адміністративний позов має бути задоволений в межах шестимісячного строку звернення до суду, встановленого ст. 99 КАС України, тобто не з 07.10.2009 року, а з 12.11.2016 року, оскільки позов поданий до суду 12.04.2017 року.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про зобов'язання апелянта відновити виплату пенсії в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, із застосуванням всіх підвищень, індексації, надбавок і доплат, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, що відповідає вимогам ст. 19 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст.ст. 28, 41, 43, 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно по суті вирішив справу, але з помилковим застосуванням норм процесуального права, в частині визначення часу з якого має бути відновлено порушене право, у зв'язку з чим, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 201 КАС України, апеляційна скарга має бути задоволена частково, оскаржена постанова змінена шляхом зазначення в резолютивній частині дати поновлення виплати пенсії « 12.11.2016 р.» замість « 07.10.2009 р.».

Керуючись ст. ст. 2, 11, 99, 195, 196, п. 2 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 201, ст. ст. 207, 211, 212, ч. 5 ст. 254 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі задовольнити частково.

Постанову Суворовського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2017 року змінити, зазначивши в резолютивній частині дату поновлення виплати пенсії «12.11.2016 р.» замість « 07.10.2009 р.», в решті частині залишити без мін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя М.П.Коваль

суддя О.О.Кравець