Справа № 807/971/16
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2018-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2018 рокуЛьвів№ 876/12112/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Глушка І.В.,

секретаря судового засідання Чигер І.І.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації АТ «Родовід Банк» Шевченко Андрія Миколайовича на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Шешеня О.М.), ухвалену у відкритому судовому засіданні в м.Ужгороді о 15 год. 46 хв. 07 листопада 2017 року, повний текст якої складено 10 листопада 2017 року, у справі №807/971/16 за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги, -

В С Т А Н О В И В:

01.08.2016 Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - Товариство) звернулось в суд з позовом до Державної податкової інспекції у м.Ужгороді Головного управління ДФС у Закарпатській області ДФС України, просило визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 04.07.2016 №639-17.

Ухвалою судді Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.03.2017 замінено Державну податкову інспекцію у м.Ужгороді Головного управління ДФС у Закарпатській області ДФС України на правонаступника - Ужгородську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Закарпатській області.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року в задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що прийняття та направлення позивачу податкової вимоги №639-17 від 04.07.2016 не пов'язано з жодною обставиною, яка передбачена частиною 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». У спірній податковій вимозі загальна сума боргу зі сплати земельного податку з юридичних осіб та орендної плати з юридичних з осіб в розмірі 3997,62 грн. позивачем самостійно визначена у податкових деклараціях, але не сплачена у встановлені законодавством терміни. При цьому дана сума не включає в себе жодних штрафних (фінансових) санкцій чи пені, що вбачається з податкової вимоги, де у графах «штрафні (фінансові) санкції (штрафи)» та «пеня» сума боргу визначено 0,00 грн. Суд першої інстанції зазначив, що направлення спірної податкової вимоги не є примусовим стягненням коштів та майна банку і не є зверненням стягнення на майно банку, оскільки відповідно до п.95.2 ст.95 ПК України, стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що прийняття та направлення позивачу податкової вимоги від 04.07.2016 № 639-17 про сплату податкового боргу із земельного податку з юридичних осіб та орендної плати з юридичних осіб в розмірі 3997,62 грн. відповідає положенням Податкового кодексу України та не порушує приписів Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та Закону України «Про банки та банківську діяльність», а тому така є обґрунтованою, правомірною та винесеною у відповідності до чинного законодавства України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації АТ «Родовід Банк» Шевченко Андрія Миколайовича подало апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 07.11.2017 та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що Товариство визнано неплатоспроможним відповідне до Постанови Правління Національного банку України від 25.02.2016 №107 на підставі якої виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №261 від 25.02.2016 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Родовід банк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», тобто з цього моменту на діяльність Банку почали впливати норми спеціального Закону, а вся діяльність була спрямована на виведення неплатоспроможного банку з ринку. Вказує, що протягом дії мораторію не нараховуються неустойка (штраф, пеня), інші фінансові (економічні) санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів). Таким чином, вважає дії відповідача щодо направлення податкової вимоги протиправними, оскільки направлення такої є складовою процедури примусового стягнення податкового боргу.

Ужгородська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Закарпатській області подала заперечення на апеляційну скаргу, вказує, що Товариством самостійно подано податкову декларацію з плати за землю за 2016 рік, відповідно до якої задекларовано податкові зобов'язання з земельного податку та орендної плати. Вказує на безумовний обов'язок контролюючого органу при наявності податкового боргу направити боржнику вимогу щодо погашення суми заборгованості. Зазначає, що ст.59 податкового кодексу України, якою регламентовано порядок формування та направлення податкової вимоги, входить до розділу ІІ Податкового кодексу України та не є заходом примусового стягнення майна та зверненням стягнення на майно. Також, звертає увагу, що вказані витрати є витратами пов'язаними із господарською діяльністю Товариства.

Від скаржника надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника, відповідач в судове засідання явку повноважного представника не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч.3 ст.313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, доводи апеляційної скарги в їх сукупності, на основі наявних у справі доказів, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, 19.07.2016 Публічним акціонерним товариством «Родовід Банк» отримано податкову вимогу від 04.07.2016 №639-17 Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Головного управління ДФС у Закарпатській області якою повідомлено, що станом на 03.07.2016 сума податкового боргу Товариства за узгодженими грошовими зобов'язаннями становить 3 997,62 грн., а також попереджено, що починаючи з 01.07.2016 на будь-яке майно платника податків, яке перебуває у його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу, а також інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому, розповсюджується право податкової застави, а на суму податкового боргу нараховується пеня та штрафи, визначені Податковим кодексом України; органом державної податкової служби буде здійснено опис майна у податкову заставу. Також попереджено, що у разі несплати суми податкового боргу до платника податків будуть застосовані передбачені Податковим кодексом України заходи стягнення податкового боргу; можливий термін проведення публічних торгів з продажу майна, яке перебуває у податковій заставі, не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання такому платнику податкової вимоги.

Вважаючи податкову вимогу безпідставною та протиправною, такою, що підлягає скасуванню, Товариство звернулось із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, в редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин, (далі - ПК України) плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно з п.54.1 ст.54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

Пунктом 57.1 статті 57 ПК України встановлено, що платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п.286.2 ст.286 ПК України платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями.

Відповідно до п.287.3 ст.287 ПК України податкове зобов'язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285-287 цього розділу.(п.288.1, п.288.7 ст.288 ПК України).

Згідно з п.31.1 ст.31 ПК України строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов'язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 19.02.2016 Товариством подано до контролюючого органу Податкову декларацію з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2016 рік відповідно до якої задекларовано податкові зобов'язання з земельного податку у розмірі 26840,17 грн., щомісячно - 2236,68 грн. (т.1 а.с.16-18), а також подано Податкову декларацію з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2016 рік відповідно до якої задекларовано податкові зобов'язання з орендної плати у розмірі 21135 грн., щомісячно - 1761,25 грн.

Станом на 03.07.2016 в інтегрованій картці платника зазначалась податкова заборгованість до бюджету у розмірі 3997,62 грн., а саме: по орендній платі 1760,94 грн., по земельному податку - 2236,68 грн., які виникла 30.06.2016 як суми самостійно визначені Товариством у податкових деклараціях, але не сплачені у встановлені законодавством терміни (т.1 а.с.36-39). Вказані суми не включають в себе жодних штрафних (фінансових) санкцій чи пені.

Підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст.59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов'язання.

Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов'язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов'язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

Податкова вимога надсилається (вручається) також платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов'язань у встановлені цим Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до підпункту 14.1.153 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Форма бланку податкової вимоги встановлена Наказом Міністерства доходів і зборів України від 10.10.2013 № 576 «Про затвердження Порядку направлення органами доходів і зборів податкових вимог платникам податків» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин).

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 25.02.2016 №107 ПАТ «Родовід Банк» визнано неплатоспроможним.

На підставі зазначеного рішення Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №261 від 25.02.2016 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Родовід Банк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», яким розпочато процедуру виведення ПАТ «Родовід Банк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 26.02.2016 по 25.03.2016 (включно) та призначено Уповноважену особу Фонду (т.1 а.с.11)

В подальшому, на підставі рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 25.03.2016 №419, строк тимчасової адміністрації в неплатоспроможному банку АТ «Родовід Банк» продовжено з 26.03.2016 по 25.04.2016 (включно) (т.1 а.с.12).

Керуючись частиною шостою статті 12 та частиною першою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та беручи до уваги ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 22.04.2016 у справі за №757/19277/16-ц 25.04.2016 Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №610, відповідно до якого продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Родовід Банк» Куліша В.М. до дати отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку АТ «Родовід Банк» (т.1 а.с.14).

Листом від 10.06.2016 №12.1-11-б.б/2593 Товариство повідомило ДПІ у м.Ужгороді ГУ ДФС у Закарпатській області про визнання Товариства неплатоспроможним та введення тимчасової адміністрації в АТ «Родовід Банк».

Статтею 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 №4452-VI, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон №4452-VI) закріплено наступні значення термінів: виведення неплатоспроможного банку з ринку - заходи, які здійснює Фонд стосовно банку, віднесеного до категорії неплатоспроможних, щодо виведення його з ринку одним із способів, визначених статтею 39 цього Закону (п.2 ч.1), тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом (п.16 ч.1).

Відповідно до ч.1 ст.36 Закону №4452-VI з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Згідно з ч.4 ст.36 Закону №4452-VI початок тимчасової адміністрації не є підставою для припинення, розірвання або невиконання договорів про надання послуг (виконання робіт), які забезпечують господарську діяльність банку, зокрема договорів про оренду нерухомого майна, надання комунальних послуг, послуг зв'язку, охорони.

Як зазначено відповідачем в письмових запереченнях та не заперечується позивачем Товариством укладено договори з Ужгородською міською радою щодо використання земельних ділянок №б/н від 02.02.2008 та №1724 від 026.02.2014, на земельних ділянках розташовані адміністративні та інші будівлі банку.

Відповідно до ч.5 ст.36 Закону №4452-VI під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема,: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку (п.1); примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку) (п.2); нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку (п.3).

Пунктом 2 частини 6 статті 36 Закону №4452-VI встановлено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо витрат, пов'язаних із забезпеченням його господарської діяльності відповідно до частини четвертої цієї статті.

Зобов'язання банку, передбачені пунктами 2, 6 частини шостої цієї статті, виконуються банком у межах його фінансових можливостей у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Фонду.

Враховуючи вказані законодавчі положення та обставини справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що за своїм змістом податкова вимога є документом, яким контролюючий орган повідомляє платника податків про невиконання ним свого податкового обов'язку і виникнення податкового боргу та жодним чином не пов'язана з ліквідацією, банкрутством банку чи визнання його неплатоспроможним. Прийняття та направлення Товариству податкової вимоги від 04.07.2016 №639-17 пов'язано із несплатою задекларованої суми податкового зобов'язання з орендної плати та земельного податку та не пов'язано з жодною обставиною, яка передбачена частиною 5 статті 36 Закону №4452-VI. При цьому, зазначена у спірній податковій вимозі сума не включає в себе штрафних (фінансових) санкцій чи пені.

Також, суд апеляційної інстанції зауважує, що скерування податкової вимоги не означає автоматичного погашення податкових зобов'язань або стягнення податкового боргу. Такі дії контролюючого органу лише формують та документально визначають податковий борг, при цьому останні об'єктивно передують процесу погашення податкових зобов'язань або стягненню податкового боргу.

Відповідно до п.95.2 ст.95 ПК України стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.

Згідно з п.95.3 ст.95 ПК України стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини. Контролюючий орган звертається до суду щодо надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі. Рішення суду щодо надання вказаного дозволу є підставою для прийняття контролюючим органом рішення про погашення усієї суми податкового боргу.

Таким чином, примусове стягнення коштів та майна банку, або звернення стягнення на майно банку можливо не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) позивачу спірної податкової вимоги та тільки за судовим рішенням, тоді як скерування податкової вимоги не відносяться до накладення арешту на кошти та майно банку.

Статтями 88-89 ПК України встановлено, що з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов'язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу. Право податкової застави виникає згідно з цим Кодексом та не потребує письмового оформлення. Право податкової застави виникає, зокрема, у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов'язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації, - з дня, що настає за останнім днем зазначеного строку.

Відтак, норми ПК України пов'язують виникнення податкової застави із самим фактом виникнення податкового боргу, а саме, несплати у встановлені строки суми грошового зобов'язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації, або несплати у визначені строки суми грошового зобов'язання, самостійно визначеної контролюючим органом.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові особисте суб'єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способами, визначеними законодавством, є підставою для прийняття рішення про відмову в позові. Судовому захисту підлягає порушене, а не ілюзорне право.

Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції, що прийняття та направлення позивачу податкової вимоги від 04.07.2016 року № 639-17 про сплату податкового боргу із земельного податку з юридичних осіб та орендної плати з юридичних осіб в розмірі 3997,62 грн. відповідає положенням Податкового кодексу України та не порушує приписів Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому така є правомірною та винесеною у відповідності до чинного законодавства України.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Згідно з ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 229, 241, 250, 308, 310, 316, 321, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації АТ «Родовід Банк» Шевченко Андрія Миколайовича залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року у справі №807/971/16 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
І. В. Глушко
Повний текст Постанови складено 05.02.2018