Справа № 310/9033/17
Суддя: Прінь І. П.
Дата ухвалення: 2018-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 310/9033/17
РІШЕННЯ

Іменем України

06 лютого 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області в складі головуючого судді Прінь І.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, третя особа Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради про визнання дій протиправними, зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

19 грудня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що є пенсіонером та внутрішньо переміщеною особою, у зв'язку з чим звернувся до Бердянського обєднаного управління ПФУ з заявою про взяття на облік та виплату пенсії. З вересня 2014 року його було поставлено на облік, здійснювалася виплата пенсії до квітня 2017 року. З 01.04.2017 року виплата пенсії з невідомих причин була зупинена. У серпні 2017 року він звернувся до управління ПФУ, на їх вимогу надав нову довідку внутрішньо переміщеної особи. Але виплата пенсії йому не була відновлена. З письмової відповіді відповідача від 19.10.2017 року №307/с-4 він дізнався, що виплата пенсії йому відновлена тільки з жовтня 2017 року, а не з квітня 2017 року. Вважає, що відповідач грубо порушив охоронювані Конституцією та законами України його права на отримання пенсії, тим самим позбавив його єдиного джерела для існування. Статтею 49 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» визначено підстави для припинення виплати пенсії. Проте жодної з вказаної у цій статті підстав для припинення виплати йому пенсії на сьогодні не існує. Посилаючись також на практику Європейського Суду у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», які є джерелом права і обовязкові для України, просить визнати дії відповідача щодо припинення з 01.04.2017 року по 01.10.2017 року виплати йому пенсії протиправними і зобовязати відповідача сплатити заборгованість з виплати пенсії з 01.04.2017 року по 01.10.2017 року.

Відповідач позов не визнав, надіславши відзив на позовну заяву, в якому вказує на те, що позивач дійсно з вересня 2014 року перебуває на обліку в Бердянському обєднаному управлінні ПФУ в Запорізькій області як внутрішньо переміщена особа, згідно зі ст.1 Закону "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII). Питання соціального захисту внутрішньо переміщених осіб регламентується Законом № 1706-VII, постановами Кабінету Міністрів України №509 від 01.10.2014р. «Про облік внутрішньо переміщених осіб», №637 від 05.11.2014р. «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», №365 від 08.06.2016р. «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам». У травні 2017 року із УПСЗН виконкому Бердянської міської ради до управління ПФУ надійшла інформація про прийняття рішення №267 від 26.05.2017 року про скасування довідки від 03.12.2014р. №, виданої на імя ОСОБА_1 про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи. Довідка скасована на підставі п.3 ст.12 ЗУ «Про забезпечення прав свобод внутрішньо переміщених осіб». На підставі отриманої інформації про скасування довідки про взяття на обліку внутрішньо переміщеної особи, з 01.04.2017 року виплата пенсії ОСОБА_1 була зупинена. У серпні 2017 року позивач звертався до управління ПФУ з заявою про поновлення пенсії з 01.04.2017 року. Однак відповідно до рішення комісії з питань щодо призначення/відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №59 від 18.08.2017 року поновлення виплати пенсії здійснюється відповідно до п. 18 Постанови КМУ №385 від 08.06.2016 року, тобто через шість місяців після припинення виплат. Відповідач також вказує на те. Що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності. Просить відмовити у задоволенні позову.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідно до ст.263 КАС України.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані суду докази у їх сукупності, суд встановив такі обставини та відповідні ним правовідносини.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є пенсіонером за віком. Постійним зареєстрованим місцем проживання позивача є Донецька область, м.Макіївка, Червоногвардійський район, селище Октября, пров.СеннойАДРЕСА_1.

Позивач був взятий на облік, як внутрішньо переміщена особа управлінням праці та соціального захисту населення виконкому Бердянської міської ради Запорізької області, про що йому була видана довідка № від 03.12.2014р.

З вересня 2014 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Бердянському обєднаному управління Пенсійного фонду України, як внутрішньо переміщена особа, і отримує пенсію за матеріалами електронної пенсійної справи.

У травні 2017 року УПСЗН виконкому Бердянської міської ради надіслало на адресу Бердянського обєднаного управління ПФУ інформацію про те, що ними прийнято рішення №267 від 26.05.2017р. про скасування довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, в тому числі довідки ОСОБА_1, на підставі п.3 ч.1 ст.12 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

На підставі цієї інформації Бердянське обєднане управління ПФУ припинило виплату пенсії ОСОБА_1 з квітня 2017 року.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Статтею 4 Закону № 1058 встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до частини 3 статті 4 Закону № 1058, яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Суд зауважує, що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч.1 ст. 49 Закону № 1058-ІV є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Між тим, відповідач не надав суду рішення про припинення виплати пенсії і не вказав, яка з обставин, визначених наведеною вище нормою Закону стала підставою для припинення позивачу виплати пенсії. Також відповідачем не зазначено й будь-якої іншої норми Закону, яка б визначала таку підставу припинення виплати пенсії, як скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до частини 2 ст. 49 зазначеного Закону поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Необхідно також зауважити, що посилання відповідача, як на підставу припинення пенсійних виплат, на постанову Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365, є безпідставним, оскільки встановлення нормативно-правовим актом розширеного кола підстав для припинення виплати пенсії суперечить вимогам Закону України № 1058, який має вищу юридичну силу.

Статтями 2 та 3 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання.

За висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 07.10.2009 в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невідємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивачки за місцем проживання не може позбавляти її права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст.1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

За приписами ст. 6 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем "Молдавської Республіки Придністров'я". Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах "Пічкур проти України", "Ілашку та інші проти Молдови та Росії" як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач, припиняючи виплату позивачу пенсії діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, чим порушив конституційне право особи на соціальний захист право на отримання пенсії.

За таких підстав, вимоги позивача про визнання протиправною дії ( відмови) відповідача, яка полягає у невиплаті пенсії у період з 01.04.2017 року по 01.10.2017 року, і зобовязання відповідача сплатити заборгованості по пенсії за цей період ґрунтуються на Законі і підлягають задоволенню.

Доводи відповідача щодо пропущення позивачем строку звернення до суду цим позовом не заслуговують на увагу, оскільки позивачу стало відомо про те, що йому не буде виплачена пенсія за період з 01.04.2017 року по 01.10.2017 року з відповіді управління ПФУ від 19.10.2017 року.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких підстав на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області судові витрати у розмірі 640,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 371 КАС України передбачено, що постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних фондів - у межах суми стягнення за один місяць, виконуються негайно.

Керуючись ст.ст. 160, 162, 163, 167, 254, 256, 263, 371 КАС України, ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» , суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною відмову Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Консульська,23-л, )у здійсненні виплати пенсії виплати пенсії ОСОБА_1 у період з 01 квітня 2017 року по 01 жовтня 2017 року.

Зобовязати Бердянське обєднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Консульська,23-л, ) виплатити ОСОБА_1 (адреса реєстрації: Донецька область, м.Макіївка, Червоногвардійський район, селище Октября, пров.СеннойАДРЕСА_1, адреса місця перебування: АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_1) заборгованість з виплати пенсії за період з 01 квітня 2017 року по 01 жовтня 2017 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: Донецька область, м.Макіївка, Червоногвардійський район, селище Октября, пров.СеннойАДРЕСА_1, адреса місця перебування: АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 640,00 (шістсот сорок) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Консульська,23-л, ).

Відповідно до ч.1 ст. 371 КАС України постанова суду підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його підписання

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя ОСОБА_2