Справа № 826/14150/17
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження в адміністративній справі

24 січня 2018 року м. Київ№ 826/14150/17
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., при секретарі Яцюті М.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Голови Верховної Ради України Парубія Андрія Володимировича

про визнання неправомірною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1

від відповідача - Кот О.В.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва позовом до Голови Верховної Ради України Парубія Андрія Володимировича (далі по тексту - відповідач), в якому просить визнати протиправною бездіяльність Голови Верховної Ради України Парубія Андрія Володимировича щодо не оприлюднення прийнятого Верховною Радою України 13 квітня 2017 року Закону України «Про приватну детективну (розшукову) діяльність», як цього вимагають приписи статті 94 Конституції України, та зобов'язати відповідача офіційно оприлюднити прийнятий Верховною Радою України 13 квітня 2017 року Закону України «Про приватну детективну (розшукову) діяльність», шляхом його опублікування в офіційному друкованому виданні.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 13 квітня 2017 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про приватну детективну (розшукову) діяльність», яким передбачається визначення загальних правових засад організації приватної детективної (розшукової) діяльності, який підписано головою Верховної Ради України Парубієм А.В. 03 травня 2017 року та направлено на підпис Президентові України.

Проте, як зазначає позивач, 06 червня 2017 року Президентом України повернуто вказаний вище Закон до Парламенту з власними пропозиціями для його повторного розгляду.

На думку позивача, оскільки Президент України не реалізував своє право, передбачене частиною 2 статті 94 Конституції України, та не повернув Закон України «Про приватну детективну (розшукову) діяльність» протягом 15 днів з моменту його отримання зі своїми вмотивованими і сформульованими пропозиціями до Верховної Ради України, відповідач повинен був після 03 травня 2017 року підписати та офіційно оприлюднити цей Закон.

Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не оприлюдненні ним у встановлений Конституцією України строк, прийнятого Верховною Радою України 13 квітня 2017 року Закону України «Про приватну детективну (розшукову) діяльність», у зв'язку з чим звернувся до суду з відповідним позовом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 листопада 2017 року відкрито провадження у справі.

У своїх запереченнях проти адміністративного позову представник відповідача посилається на те, що позивач фактично оскаржує дії Голови Верховної Ради України Парубія А.І. щодо підписання та офіційного оприлюднення Закону України «Про приватну детективну (розшукову) діяльність», що є однією із стадій законодавчого процесу, в якій відповідач не виконує владних управлінських функцій, а реалізує свої конституційні повноваження щодо законодавчої діяльності. Тобто, на думку відповідача, юрисдикція Окружного адміністративного суду міста Києва не поширюється на спори про визнання протиправними дій при прийнятті законів, при утриманні від їх підписання чи оприлюднення.

В судовому засіданні 24 січня 2018 року судом на обговорення постановлено питання про закриття провадження у справі у порядку, визначеному пунктом 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України. Позивач заперечував проти закриття провадження у справі. Представник відповідача підтримала ініціативу суду з урахуванням доводів, викладених у письмових запереченнях проти позову.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані ними документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення питання про закриття провадження у справі, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі значенням терміну публічного правового спору, у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, таким спором є спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Положеннями частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов'язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень».

При цьому, у частині 2 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, зокрема, що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України.

Відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Так, статтею 75 Конституції України регламентовано, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є Парламент - Верховна Рада України, до повноважень якої, відповідно до пункту 3 статті 84 Основного Закону, належить, у тому числі, прийняття законів.

Згідно з нормами статті 88 Конституції України, Верховна Рада України обирає із свого складу Голову Верховної Ради України, Першого заступника і заступника Голови Верховної Ради України та відкликає їх з цих посад.

Голова Верховної Ради України: 1) веде засідання Верховної Ради України; 2) організовує роботу Верховної Ради України, координує діяльність її органів; 3) підписує акти, прийняті Верховною Радою України; 4) представляє Верховну Раду України у зносинах з іншими органами державної влади України та органами влади інших держав; 5) організовує роботу апарату Верховної Ради України.

Голова Верховної Ради України здійснює повноваження, передбачені цією Конституцією, у порядку, встановленому Регламентом Верховної Ради України.

Суд звертає увагу, що частиною 2 статті 1 Регламенту Верховної Ради України передбачено, що саме Регламентом встановлюється порядок підготовки і проведення сесій Верховної Ради, її засідань, формування державних органів, визначається законодавча процедура, процедура розгляду інших питань, віднесених до її повноважень, та порядок здійснення контрольних функцій Верховної Ради.

Розділом IV Регламенту Верховної Ради України визначено стадії законодавчого процесу, якими є: прояв законодавчої ініціативи, реєстрація законопроекту, прийняття закону, його підписання та оприлюднення.

Главою 22 Регламенту Верховної Ради України визначено порядок і послідовність дій щодо підготовки прийнятих законів до направлення на підпис Президенту України, у тому числі, дій Голови Верховної Ради України.

Крім того, у мотивувальній частині Рішення Конституційного Суду України від 27 березня 2002 року № 7-рп/2002 імперативно визначено, що за змістом положень статей 85, 91 Конституції України Верховна Рада України приймає закони, постанови та інші правові акти. Вони є юридичною формою реалізації повноважень єдиного органу законодавчої влади в Україні та, відповідно до частини другої статті 147, частини першої статті 150 Конституції України, є об'єктом судового конституційного контролю.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року № 17-рп/2002 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення положень статей 75, 82, 84, 91, 104 Конституції України (щодо повноважності Верховної Ради України) зазначено, що Верховна Рада України визначена в статті 75 Конституції України парламентом - єдиним органом законодавчої влади в Україні. Як орган державної влади Верховна Рада України є колегіальним органом, який складають чотириста п'ятдесят народних депутатів України. Повноваження Верховної Ради України реалізуються спільною діяльністю народних депутатів України на засіданнях Верховної Ради України під час її сесій. Визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони. Верховна Рада України здійснює законодавчу владу самостійно, без участі інших органів.

У Рішенні Конституційного Суду України від 27 березня 2002 року № 7-рп/2002 року у справі за конституційним поданням Вищої ради юстиції щодо офіційного тлумачення положень абзаців другого, третього пункту 1 частини першої статті 150 Конституції України (справа щодо актів про обрання/призначення суддів на посади та про звільнення їх з посад) зазначено, що як свідчить зміст положень статей 85, 91 Конституції України, Верховна Рада України приймає закони, постанови та інші правові акти. Вони є юридичною формою реалізації повноважень єдиного органу законодавчої влади в Україні та відповідно до частини другої статті 147, частини першої статті 150 Конституції України є об'єктом судового конституційного контролю.

З аналізу наведених норм слідує, що при підписанні та офіційному оприлюдненні Законів України, Голова Верховної Ради України не виконує владних управлінських функцій, а реалізує свої повноваження щодо законотворчої діяльності, тому такі дії не є і не можуть бути владно - управлінськими, у зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що спори про визнання протиправною бездіяльності щодо не оприлюднення законів не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства України.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи викладені вище обставини та з урахуванням того, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги не віднесені до юрисдикції Окружного адміністративного суду міста Києва, суд приходить до висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі.

Крім того, суд вважає за необхідне роз'яснити позивачеві, що вирішення цього спору відноситься до юрисдикції Конституційного Суду України.

Частиною 2 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Так, згідно з пунктом 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Враховуючи те, що провадження у даній адміністративній справі підлягає закриттю, суд приходить до висновку про необхідність повернення сплаченої ОСОБА_1 суми судового збору у розмірі 640,00 гривень, відповідно до наявного в матеріалах справи оригіналу квитанції №72 від 01 листопада 2017 року.

Керуючись частинами 1 та 2 статті 5, частинами 1 та 2 статті 19, пунктом 1 частини 1 статті 238, статтями 239, 241-243, 248, Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, суд -

УХВАЛИВ:

1. Закрити провадження в адміністративній справі №826/14150/17 за позовом ОСОБА_1 до Голови Верховної Ради України про визнання неправомірною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії.

2. Повернути ОСОБА_1 (адреса: 02095, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 640,00 гривень (шістсот сорок гривень 00 копійок), сплачений ним при зверненні з позовною заявою до Окружного адміністративного суду міста Києва на наступні платіжні реквізити: отримувач коштів - УДКСУ у Печерському районі міста Києва, код отримувача (код ЄДРПОУ) - 38004897, рахунок отримувача - 4007, банк отримувача - ГУ ДКСУ у м. Києві, код банку отримувача - 820019, код класифікації доходів бюджету - 22030101 згідно квитанції № 72 від 01 листопада 2017 року у ТВБВ 10026/829 ГУ Ощадбанку по місту Києві та області.

3. Роз'яснити ОСОБА_1, що повторне звернення до Окружного адміністративного суду міста Києва зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Додаток до ухвали: оригінал квитанції №72 від 01 листопада 2017 року

Ухвала набирає законної сили згідно статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.І. Кузьменко