Справа № 826/9002/17
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 січня 2018 року № 826/9002/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Генерального прокурора України Луценка Юрія Віталійовича про зобов'язання надати інформацію та документацію на вимогу про надання інформації,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1, позивач) з адміністративним позовом до Генерального прокурора України Луценка Юрія Віталійовича (далі також - Генеральний прокурор України Луценко Ю.В., відповідач) в якому позивач просив суд зобов'язати відповідача надати інформацію та документацію на вимогу про надання інформації та документації № 527-зі від 25 травня 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про безпідставність відмови відповідача у наданні запитуваної ОСОБА_1 інформації та документації з огляду на те, що такі відомості ним запитувались для здійснення депутатської діяльності. Крім того зазначає, що Генеральний прокурор України допустив протиправну бездіяльність, не розглянувши вказану вимогу особисто.

Під час розгляду справи, представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі.

В наданих суду запереченнях представник відповідача вказав на правомірність дій останнього при наданні відповіді на вимогу позивача № 527-зі від 25 травня 2017 року з огляду на зазначені у таких запереченнях обставини. На думку відповідача, надання запитуваних відомостей не відноситься до визначених законодавством повноважень Генерального прокурора України.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позовних вимог, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Під час розгляду справи у судовому засіданні 23 листопада 2017 року суд вирішив здійснювати її подальший розгляд в порядку письмового провадження.

При прийнятті судового рішення по суті судом враховано вимоги пункту 10 частини 1 Перехідних положень КАС України (тут і надалі у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017), яким установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, до Генеральної прокуратури України надійшла вимога народного депутата України ОСОБА_1 від 25 травня 2017 року № 527-зі, у якій він зазначав про поширення засобами масової інформації відомостей про конфіскацію грошових коштів на суму 1,5 млрд. доларів США в оточення колишнього Президента України ОСОБА_3 за вироком Краматорського міського суду Донецької області. З метою здійснення свої депутатської діяльності та зверненнями громадян просив повідомити реквізити рішення суду та надати його копію.

Листом від 08 червня 2017 року № 14/2-3вих-17 за підписом заступника Генерального прокурора України Стрижевської А. народному депутату України ОСОБА_1 повідомлено про результати розгляду його вимоги. Зокрема, з посиланням на відповідні положення Конституції України та Закону України «Про прокуратуру», надано роз'яснення про те, що органи прокуратури України, їх посадові та службові особи, не наділені правом щодо оприлюднення для загального доступу судових рішень та іншої запитуваної ним інформації.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача виходячи з наступного.

Відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про статус народного депутата України», Апарат Верховної Ради України зобов'язаний забезпечити народного депутата актами Верховної Ради України, а на вимогу народного депутата також актами Президента України, нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України та інших центральних органів виконавчої влади, рішеннями Конституційного Суду України, Верховного Суду України, офіційними матеріалами Рахункової палати і Центральної виборчої комісії. Органи влади Автономної Республіки Крим, органи державної влади та органи місцевого самоврядування при зверненні народного депутата зобов'язані надати йому офіційні матеріали щодо своєї діяльності.

На вимогу народного депутата посадові особи органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ та організацій зобов'язані забезпечити його консультаціями відповідних фахівців з питань депутатської діяльності і надати невідкладно, а за відсутності такої можливості - не пізніш як у п'ятиденний строк, необхідні інформацію і документацію.

Народний депутат має право знайомитися з будь-якою конфіденційною та таємною інформацією з питань депутатської діяльності.

Виходячи з системного тлумачення наведених правових положень, на підставі яких позивач і звертався до відповідача із вимогою від 25 травня 2017 року № 527-зі, вбачається, що народним депутатом України можуть запитуватись, в наведеному вище порядку, лише відомості, які стосуються його депутатської діяльності. Крім того, на запит народного депутата України надаються матеріали щодо діяльності, в тому числі, органів державної влади.

Згідно даних офіційного веб-сайту Верховної Ради України, позивач є заступником Голови комітету Верховної Ради України з питань законодавчого забезпечення правоохоронної діяльності.

Так, відповідно до п. 8 додатку до Постанови Верховної Ради України «Про перелік, кількісний склад і предмети відання комітетів Верховної Ради України восьмого скликання» 04 грудня 2014 року № 22-VIII, предметом відання Комітету з питань законодавчого забезпечення правоохоронної діяльності є:

- кримінальне законодавство;

- кримінально-процесуальне законодавство;

- законодавство про адміністративні правопорушення;

- виконання кримінальних покарань та організація і діяльність органів та установ виконання покарань;

- організація та діяльність органів прокуратури, органів внутрішніх справ, податкової міліції (в частині оперативно-розшукової діяльності), інших правоохоронних органів;

- оперативно-розшукова діяльність;

- органи досудового розслідування;

- боротьба з організованою злочинністю;

- запобігання злочинам та здійснення адміністративного нагляду за особами, звільненими з місць позбавлення волі;

- організація охорони громадського порядку та громадської безпеки;

- охоронна і детективна діяльність;

- державний захист учасників кримінального судочинства та державний захист суддів, працівників правоохоронних органів;

- соціальний захист працівників правоохоронних органів та членів їх сімей.

При цьому, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 11 квітня 2000 року у справі № 1-19/2000, народний депутат України не має права звертатися до органів прокуратури і прокурорів з вимогами, пропозиціями чи вказівками у конкретних справах з питань підтримання державного обвинувачення в суді, представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом, нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання і досудове слідство, нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян, а також до слідчих прокуратури з питань досудового слідства у конкретних кримінальних справах.

З наведеного вбачається, що питання виконання органами прокуратури функції підтримання державного обвинувачення в суді, як конституційна функція прокуратури не є таким, що пов'язане з депутатською діяльністю. Відповідні повноваження здійснюються прокуратурою у межах та у спосіб, визначений процесуальним законом, і народний депутат України не вправі звертатися до органів прокуратури і прокурорів з вимогами з питань підтримання державного обвинувачення в суді.

Крім того, як вже зазначалось, на вимогу народного депутата України надаються матеріали щодо діяльності, в тому числі, органів державної влади.

Позивач у своїй вимозі ставив питання про надання реквізитів окремого рішення суду та його копії.

Так, відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Порядок доступу до судових рішень з метою забезпечення відкритості діяльності судів загальної юрисдикції, прогнозованості судових рішень та сприяння однаковому застосуванню законодавства регулюється Законом України «Про доступ судових рішень».

Зокрема, статті 9 вказаного Закону передбачає ознайомлення із судовим рішенням та виготовлення його копії за зверненням особи, яка не бере (не брала) участі у справі. Вирішення такого питання віднесене до компетенції відповідного суду, а не Генерального прокурора України.

Відповідно, вирішення поставлених у вимозі позивача від 25 травня 2017 року №527-зі питань не належить до компетенції відповідача, а тому правомірною є відмова Генеральної прокуратури України, оформлена листом від 08 червня 2017 року № 14/2-3вих-17, у наданні запитуваних позивачем відомостей та документів.

Також суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 7.16 Регламенту Генеральної прокуратури України, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 12 квітня 2012 року № 35, звернення і листи народних депутатів України, голів комітетів і комісій Верховної Ради України подаються на розгляд заступникам Генерального прокурора.

Відповідно, відповідач не зобов'язаний особисто розглядати звернення і вимоги народних депутатів України і Закон України «Про статус народного депутата України», а тому безпідставними є протилежні доводи позивача.

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 та 2 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки відповідачем було правомірність вчинених ним дій.

Згідно вимог статті 139 КАС України, судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Генерального прокурора України Луценка Юрія Віталійовича про зобов'язання вчинити дії - відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України.

Суддя І.А. Качур