Справа № 826/13292/16
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2018-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2018 року № 826/13292/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого Бояринцевої М.А. при секретарі судового засідання Бєсєді А.Ю.

за участі представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1,

від відповідача - Обушевська З.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

За позовом ОСОБА_3
до Державної податкової інспекції в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №403-1305
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві від 8 квітня 2016 року № 403-1305.

В обґрунтування наведених вимог позивач посилається на Податковий кодекс України, Господарський кодекс України та зазначає, що Державною податковою інспекцією в Оболонському районі Головного управління ДФС у місті Києві в порушення вимог чинного законодавства нараховано ОСОБА_3 зобов'язання зі сплати земельного податку по земельній ділянці, оскільки він не є платником земельного податку у відповідності до вимог чинного законодавства. Разом з тим, позивач зазначає, що він є платники єдиного податку та звільняються від сплати податку на майно.

Представник відповідача заперечив по суті заявлених позовних вимог з огляду на положення Конституції України, Земельного кодексу України, Податкового кодексу України та зазначив, що фізична особа, яка придбала будівлю, споруду (їх частину), нежиле приміщення (їх частину) у багатоквартирному жилому будинку, але право власності на таку земельну ділянку не оформила, сплачує земельний податок на загальних підставах з урахуванням прибудинкової території.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

8 квітня 2016 року Державною податковою інспекцією в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві, згідно підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України винесено податкове повідомлення-рішення форми «Ф» № 403-1305, яким визначено ОСОБА_3 грошове зобов'язання в розмірі 15 095,20 грн. за платежем: земельний податок з фізичних осіб, код платежу 18010700.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Згідно із статтею 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Статтею 270 ПК України встановлено, що об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

При цьому, відповідно до пункту 287.1 статті 287 цього Кодексу власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (пункт 287.6 статті 287 ПК України).

Виходячи з системного аналізу наведених норм права суд зазначає, що обов'язок здійснювати оплату земельного податку виникає у осіб, які набули право власності на будівлю, споруду або їх частину саме з моменту реєстрації права власності на таке нерухоме майно.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 7 липня 2015 року у справі № 826/12388/13-а.

З урахуванням наведеного суд приймає до уваги позицію відповідача, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Як встановлено під час розгляду справи, позивач є власником 1/4 частини нежилого приміщення АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 3 вересня 2003 року № 3847.

Як вбачається з листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 25 липня 2016 року № 9, згідно даних міського земельного кадастру, земельна ділянка на АДРЕСА_1 обліковується за об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку "Механізатор-4" (код ділянки 78:092:023, площа ділянки 8105,42 кв.м.), за державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району (код ділянки 78:092:057, площа ділянки 6103 кв.м.), за ЖБК "Підземшляхбудівець" (код ділянки 78:092:024, площа ділянки 9 862,26 кв.м.), за магазином № 3 ТОВ "Київкоопспілка" (код ділянки 78:092:029, площа ділянки 743,84 кв.м.), за фірмою "Іній-1" LTD (код ділянки 78:092:028, площа ділянки 266,52 кв.м.), за публічним акціонерним товариством "Київенерго" (код ділянки 78:092:048, площа ділянки 136,68 кв.м.) на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування.

При цьому, під час розгляду даної адміністративної справи суду не пред'явлено документів на підтвердження того, що позивач є власником, користувачем або орендарем земельної ділянки за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1.

З урахуванням наведеного, суд приймає до уваги доводи позивача відносно того, що за даними міського земельного кадастру, ОСОБА_3 не є землекористувачем земельної ділянки за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1.

Разом з тим, згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа-підприємець Голосіївською районною у м. Києві державною адміністрацією з 13 листопада 2007 року за № 2 032795.

Відповідно до свідоцтва платника єдиного податку від 1 квітня 2012 року № 028665, фізична особа-підприємець ОСОБА_3 є платником єдиного податку зі ставкою 5%, вид господарської діяльності - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, надання інших інформаційних послуг, н.в.і.у.

Відповідно до наданих пояснень представника позивача, фізична особа-підприємець ОСОБА_3 використовує нежиле приміщення № 1а за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 у господарській діяльності - здає в оренду. На підтвердження своєї позиції представником позивача надано договір оренди нежитлового приміщення від 21 березня 2016 року, укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інжинірингова компанія "Алтана".

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

За своєю правовою природою підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (стаття 42 Господарського кодексу України).

Частиною другою статті 3 Господарського кодексу України встановлено, що господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями.

Відповідно до пункту 291.3 статті 291 Податкового кодексу України юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Згідно з пункту 291.2 статті 291 цього Кодексу спрощена система оподаткування, обліку та звітності - це особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

У пункті 269.2 статті 269 Податкового кодексу України передбачено, що особливості справляння земельного податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права, суд зазначає, що платник єдиного податку звільняється від сплати земельного податку в разі провадження діяльності, що спрямована на отримання доходу.

Таким чином, з огляду на встановлені у суді обставини щодо використання нежилих приміщень з метою провадження господарської діяльності позивачем, який є платником єдиного податку, суд приходить до висновку про безпідставність донарахування відповідачем сум грошового зобов'язання зі сплати земельного податку.

При цьому, суд не надає оцінку обставинам щодо правомірності розрахунку земельного податку в зв'язку з відсутністю підстав для його сплати.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина перша статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.".

В контексті наведеного суд зазначає, що під час розгляду справи відповідач не навів обставин та доказів, які б свідчили про правомірність прийнятого податкового повідомлення-рішення.

За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, тому позов визнається таким, що підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 139, 241-243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1.Позов ОСОБА_3 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві № 403-1305 від 08.04.2016.

3. Стягнути на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 551 (п"ятсот п"ятдесят одна) грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві ().

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя М.А. Бояринцева

Повний текст рішення складений 5 лютого 2018 року.