Справа № 819/1145/17
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.01.2018 Київ К/9901/1775/17 819/1145/17
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Данилевич Н.А.,

суддів Бевзенка В.М., Шарапи В.М.,

здійснивши попередній розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 липня 2017 року ( головуючий суддя - Мартиць О.І.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного від 21 листопада 2017 року (головуючий суддя - Святецький В.В., судді - Гудима Л.Я., Довгополий О.М.)

у справі № 876/9033/17

за адміністративним позовом ОСОБА_2

до Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області (далі - відповідач) в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача як суб'єкта владних повноважень, що полягала у невидачі відповідного наказу про звільнення позивача зі служби в поліції з посади слідчого СВ Кременецького ВП ГУНП в Тернопільській області в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 38 КЗпП України, ч. 1 ст. 48, п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», починаючи з 28.02.2017 року;

- зобов'язати відповідача видати відповідний наказ про звільнення ОСОБА_3 зі служби в поліції з посади слідчого СВ Кременецького ВП ГУНП в Тернопільській області в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 38 КЗпП України, ч. 1 ст. 48, п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням), починаючи з 28.02.2017 року, з яким його ознайомити в установленому порядку.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 липня 2017 року, яку залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2017 року в задоволені позову було відмовлено.

Вказані рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що, оскільки Управління внутрішньої безпеки в Тернопільській області проект наказу про звільнення позивача за власним бажанням не погодило та 01.03.2017 року надіслало обґрунтовану відповідь до Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області, щодо недоцільності звільнення позивача зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію», то дії відповідача під час розгляду рапорту ОСОБА_2 про звільнення за власним бажанням були правомірними. Окрім того, ОСОБА_2 звільнений з органів Національної поліції наказом Головного управління Національної поліції в Тернопільській області від 27.04.2017 року № 94 о/с "По особовому складу" за п. 10 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», вказаний наказ є чинним та позивачем не оскаржувався.

Не погодившись з ухваленими у справі судовими рішеннями, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій. В своїй касаційній скарзі позивач зазначає, що відповідач допустив бездіяльність, зволікаючи із розглядом його рапорту від 14.02.2017 року про звільнення з поліції за власним бажанням відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України, п.7 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію", та в подальшому наказом ГУНП в Тернопільській області від 27.04.2017 року за № 94 о/с незаконно звільнив позивача зі служби в поліції за п.10 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" з підстав набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, або кримінального правопорушення. Бездіяльністю, яка полягала у необґрунтованому зволіканні із прийняттям у відповідний строк наказу про звільнення, відповідач грубо порушив право позивача на звільнення зі служби в поліції за власним бажанням.

Відповідач скористався своїм правом та надіслав до суду відзив на касаційну скаргу в якому зазначив, що рішення судів попередніх інстанцій винесені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, посилаючись на встановлені обставини та висновки оскаржуваних судових рішень.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.

14.02.2017 року ОСОБА_2 на ім'я начальника ГУНП в Тернопільській області було подано рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням з 20.02.2017 року. На підставі поданого рапорту було підготовлено наказ по особовому складу щодо звільнення ОСОБА_2 із служби в Національній поліції України та направлено для погодження в управління внутрішньої безпеки в Тернопільській області. Однак, керівництво УВБ в Тернопільській області вищевказаний наказ не погодило та 01.03.2017 року № 199/42-19/02-2017 надало обґрунтовану відповідь щодо недоцільності звільнення позивача зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням) Закону України "Про Національну поліцію".

Вищенаведені дії відповідача узгоджуються з нормами чинного законодавства України, з огляду на таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 року № 887 "Про утворення територіального органу Національної поліції" в структурі Національної поліції України утворено Департамент внутрішньої безпеки.

Відповідно до п.4 розділу ІІІ "Положення про Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України", затвердженого наказом Національної поліції України від 09.11.2015 року № 83, до функцій Департаменту внутрішньої безпеки віднесено проведення в межах компетенції перевірок кандидатів на посади номенклатури НПУ, інші керівні посади, повторний прийом на службу в НПУ, переміщення із структурних підрозділів територіальних органів НПУ, у т.ч. міжрегіональних до апаратів територіальних органів НПУ, а також переміщення по службі за межі області.

На виконання вказаного Положення, відповідно до роз'яснення Голови Національної поліції України від 12.05.2016 року № 5120/01/42-2016, обов'язковим є своєчасне погодження з відповідними підрозділами ДВБ проектів наказів по особовому складу, зокрема про звільнення з Національної поліції України.

З огляду на викладене, твердження позивача в касаційні скарзі, що він незаконно був позбавлений права звільнитись без обов'язкового двотижневого відпрацювання, як це передбачено ч. 1 ст. 38 КЗпП України колегія суддів відхиляє, оскільки позивач проходив службу в поліції, в свою чергу порядок, умови проходження та звільнення регулюються спеціальним законодавством України, зокрема, Законом України від 02 липня 2015 року № 580-VIII "Про Національну поліцію", Законом України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України" від 22 лютого 2006 року № 3460-IV.

Відповідно до пунктів 7 та 10 ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 7) за власним бажанням; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, або кримінального правопорушення.

Пунктом 8 р. IV Положення про Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України, затвердженого наказом Національної поліції України за № 83 від 09.11.2015, передбачено, що органи ДВБ інформують начальників органів та підрозділів Національної поліції України про необхідність проведення службового розслідування та вжиття заходів реагування до осіб, які вчинили дисциплінарні проступки, корупційні правопорушення чи не виконують вимог антикорупційного законодавства.

Згідно з п.14 р. III вказаного Положення органи ДВБ проводять здійснення у межах компетенції взаємодії та обміну інформацією з органами та підрозділами Національної поліції України, іншими правоохоронними органами, міністерствами, органами влади з питань попередження та виявлення кримінальних та корупційних правопорушень серед працівників Національної поліції України.

Згідно приписів Положення про Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України та листа Голови Національної поліції України від 12.05.2016 № 5120/01/42-2016 всі проекти наказів по особовому складу погоджуються в підрозділах внутрішньої безпеки.

Оскільки керівництво Управління внутрішньої безпеки в Тернопільській області проект наказу про звільнення позивача за власним бажанням не погодило та 01.03.2017 року надіслало негативну відповідь № 199/42-19/02-2017 до Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області, щодо недоцільності звільнення позивача зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію», колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність протиправності в діях відповідача під час розгляду рапорту ОСОБА_2 про звільнення за власним бажанням.

З огляду на викладене та враховуючи, окрім іншого, що позивача було звільнено наказом Головного управління Національної поліції в Тернопільській області від 27.04.2017 року № 94 о/с "По особовому складу" за п. 10 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», який був прийнятий на підставі Вироку від 17.03.2017 року у справі № 601/158/17 Кременецького районного суду Тернопільської області, яким ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України та вказаний наказ позивачем не оскаржувався, будь-які правові підстави для зобов'язання відповідача видати наказ про звільнення ОСОБА_2 за власним бажанням у суду відсутні.

Відповідно до частини 3 статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 343, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скарги ОСОБА_2 - залишити без задоволення, постанову постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 липня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного від 21 листопада 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.А. Данилевич

Судді В.М. Бевзенко

В.М. Шарапа