Справа № 826/6239/17
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2017-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 грудня 2017 року № 826/6239/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Григоровича П.О., суддів Аблова Є.В., Смолія І.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до треті особи Державної фіскальної служби України Міністерство доходів і зборів України Генічеська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Херсонській області Державна податкова інспекція у м. Ялті Головного управління Міндоходів в АР Крим
простягнення заборгованості по заробітній платі
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі також - позивач або ОСОБА_1.) з адміністративним позовом Державної фіскальної служби України (далі також - відповідач або ДФС України), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерства доходів і зборів України (далі також - третя особа 1 або Міндоходів), Генічеської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Херсонській області (далі також - третя особа 2 або Генічеськоа ОДПІ), Державної податкової інспекції у м. Ялта Головного управління Міндоходів в АР Крим (далі також - третя особа 3 або ДПІ у м. Ялті), в якому просила стягнути з Державної фіскальної служби України (м. Київ, Львівська площа, буд. 8; ідентифікаційний код 39292197) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки: НОМЕР_1) заборгованість по заробітній платі за період з квітня 2014 року по липень 2014 року під час роботи в ДПІ у м. Ялті Головного управлінні Міндоходів в Автономній Республіці Крим у розмірі 11486,12 грн. (одинадцять тисяч чотириста вісімдесят шість грн. 12 коп.) без урахування обов'язкових податків та зборів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що не будучи звільненою з посади начальника управління податкового аудиту ДПІ у м. Ялта, переїхавши на материкову частину України в березні 2014 року (саме до м. Києва) враховуючи анексією АР Крим та окупацією АР Крим Російською Федерацією, у період з квітня 2014 року по липень 2014 року позивач протиправно не отримувала заробітну плату, що призвело до порушення її прав та законних інтересів, у зв'язку з чим утворилась заборгованість по заробітній платі, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідач подав суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив про його необґрунтованість посилаючись на ухвалу Вищого адміністративного суду України від 17.12.2015 у справі № К/800/32134/15, в якій наводиться оцінка повноважень адміністративного суду щодо дискреційних повноважень.

Третя особа 2 подала суду письмові пояснення по суті спору, в яких зазначила, що позивач не перебував з нею у трудових відносинах, у зв'язку з чим у неї відсутні будь-які первинні документи, що підтверджують факт виходу позивача на роботу та можуть бути підставою для нарахування заробітної плати.

Треті особи 1,3 явку уповноважених представників у судові засідання не забезпечили, письмових пояснень чи заперечень по суті спору суду не подали.

З огляду на зазначене, керуючись частиною шостою статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції статті, яка діяла на момент прийняття процесуального рішення про перехід у письмове провадження), розглянувши у порядку письмового провадження подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з копії трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 у період з 05.07.2013 по 09.07.2014 позивач обіймала посаду начальника управління доходів і зборів з фізичних осіб ДПІ у м. Ялті (призначений у порядку переведення наказом Міндоходів від 05.07.2013 № 1977-о).

У зв'язку з ситуацією, що склалась в Автономній республіці Крим починаючи з березня року, а саме у зв'язку з тимчасовою окупацією території півострова внаслідок збройної агресії Російської Федерації та захопленням адміністративних будівель самопроголошеною владою АР Крим, у тому числі й будівлі ДПІ у м. Ялті, подальше виконання посадових обов'язків на території АР Крим не представлялось можливим. Окупація півострова є визнаним й загальновідомим фактом та не потребує доказування.

Разом з тим, наказом ГУ Міндоходів в АР Крим від 24.03.2014 № 121-о «Про відрядження до робочої групи», згідно з розпорядженням Міндоходів від 24.03.2014 № 55 «Про створення робочої групи», позивача було відряджено на період функціонування робочої групи з координації роботи органів ГУ Міндоходів в АР Крим та м. Севастополі до Міндоходів України, з фактичним розташуванням робочої групи у м. Києві. Відтак, починаючи з 24.03.2014 позивач фактично виконувала поставлені перед робочою групою завдання та зокрема, безпосередні доручення керівника робочої групи.

Згідно з доводами позивача, які не спростовані належними та допустимими доказами відповідачем, робоча група функціонувала у належному робочому складі, виконувала поставлені перед нею завдання, вживала усіх необхідних заходів для ліквідації наслідків окупації ГУ Міндоходів в АР Крим, вносила пропозиції для подальшого ефективного функціонування органу, його розміщення, вирішення проблемних питань та запобігання порушенню прав платників податків, про виконану роботу звітувалась безпосередньо Міністерству доходів і зборів України.

Проте, на підставі розпорядження Міндоходів України від 17.04.2014 №76-р визнане таким, що втратило чинність раніше прийняте ним розпорядження від 24.03.2014 №55 «Про створення робочої групи» з підстав «втрати актуальності».

Однак позивач, як й інші працівники, що входили до складу даної робочої групи, усвідомлюючи всю відповідальність, покладену на них як на державних службовців, продовжували активно брати участь у заходах, спрямованих на захист порушених прав юридичних та фізичних осіб під час незаконної анексії Криму, а також виконувати свої посадові обов'язки, які представлялось можливим на цей момент виконувати.

В подальшому, на підставі наказу ГУ Міндоходів в АР Крим від 28.05.2014 № 126-о «Про відрядження до міжвідомчої робочої групи» позивача було відряджено у відрядження на період функціонування міжвідомчої робочої групи до Міністерства юстиції України.

Лише 09.07.2014 позивача було звільнено за переведенням до Васильківської об'єднаної ДПІ ГУ Міндоходів у Київській області.

В той же час, відповідно до листа ДФС від 24.03.2017 № 4070/П/99-99-05-02-03-14, за інформацією з централізованої бази даних обліку ДПІ у м. Ялті, останню заробітну плату ОСОБА_1 перераховано за березень 2014 року. Тобто, у період з 01.04.2014 по 09.07.2014 позивачу заробітна плата не нараховувалась та не виплачувалась, що відповідачем належними та допустимими доказами не спростовується.

Згідно з листом ДФС від 24.03.2017 № 4070/П/99-99-05-02-03-14, розрахунок заробітної плати (за аналогічною посадою) начальника управління доходів і зборів з фізичних осіб складає, зокрема: за квітень 2014 року - 3476,05 грн., за травень 2014 року - 3476,05 грн., за червень 2014 року - 3476,05 грн., за липень 2014 року - 1057,97 грн. (до 09.07.2014), тобто в загальному розмірі 11486,12 грн.

При цьому, відповідно до листа ДФС від 19.12.2016 № 13593/П/99-99-05-02-02-14 у зв'язку з блокуванням роботи Державної казначейської служби в АР Крим, бюджетні призначення, що були передбачені на квітень-грудень 2014 року для виплати заробітної плати ГУ Міндоходів в АР Крим, були у повному обсязі зняті та повернуті в Державний бюджет України.

Доказів вчинення будь-яких дій на врегулювання питання виплати працівникам податкових органів АР Крим заборгованості по заробітній платі відповідачем суду не подано.

З огляду на зазначене, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Частиною другою статті 2 Кодекс адміністративного судочинства України закріплено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуваннях усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини четвертої статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з частиною першою статті 115 Кодексу законів про працю України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР (зі змінами та доповненнями) закріплено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до частини другої статті 4 зазначеного Закону, для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, - це кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, грантів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.

Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про державну службу» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок до них та фінансування інших, передбачених цим Законом, гарантій, пільг і компенсацій.

Разом з тим, відповідно до пунктів 5, 33 Положення про Міністерство доходів і зборів України, затвердженого Указом Президента України від 18.03.2013 №141/2013 Міндоходів, зокрема, організовує планово-фінансову роботу в Міндоходів України, його територіальних органах, на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери його управління, здійснює контроль за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечує організацію та вдосконалення бухгалтерського обліку. Міністр як керівник Міністерства приймає рішення щодо розподілу бюджетних коштів, головним розпорядником яких є Міндоходів України.

Згідно з частиною першою статті 22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів.

Таким чином, під час виникнення спірних правовідносин, обов'язки по забезпеченню фінансування ГУ Міндоходів в АР Крим, у тому числі по забезпеченню фінансування видатків на оплату праці працівників зазначеного податкового органу, було покладено на Міндоходів України.

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 160 «Про утворення Державної фіскальної служби України» створена Державна фіскальна служба як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України, реорганізувавши Міністерство доходів і зборів шляхом перетворення.

Таким чином, в даному випадку, відповідальною особою за виплату позивачу заборгованості із заробітної плати є Державна фіскальна служба України як правонаступник Міністерства доходів і зборів України.

Наведена позиція узгоджується з правовою позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалі від 12.11.2015 у справі К/800/32907/15.

Відповідно до статті 238 Кодексу законів про працю України, при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Судом з наявних матеріалів справи встановлено, а відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано, що у період з 01.04.2014 по 09.07.2014 позивачу заробітна плата не нараховувалась та не виплачувалась, що свідчить про наявність заборгованості по заробітній платі за вказаний період.

При цьому враховуючи, що позивач приймала участь у робочих групах Міндоходів України та Мінюсту України виконуючи завдання робочих груп, що не спростовується належними та допустимими доказами відповідачем, суд вважає період часу з 24.03.2014 по 09.07.2014 робочим часом позивача, нормальна тривалість якого згідно статті 50 Кодексу законів про працю України не може перевищувати 40 годин на тиждень.

Як вже зазначалося в описовій частині рішення, останню заробітну плату позивач отримала за березень 2014 року, отже стягненню підлягає заборгованість по заробітній платі за період з 01.04.2014 по 09.07.2014 в сумі 11486,12 грн. (виходячи з наданого відповідачем розрахунку заробітної плати (за аналогічною посадою) начальника управління доходів і зборів з фізичних осіб за період квітень-липень 2014 року).

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач належним чином не виконав обов'язок щодо доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадови чи службова особа.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державної фіскальної служби України (м. Київ, Львівська площа, буд. 8; ідентифікаційний код 39292197) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки: НОМЕР_1) заборгованість по заробітній платі за період з квітня 2014 року по липень 2014 року під час роботи в ДПІ у м. Ялті Головного управлінні Міндоходів в Автономній Республіці Крим у розмірі 11486,12 грн. (одинадцять тисяч чотириста вісімдесят шість грн. 12 коп.) без урахування обов'язкових податків та зборів.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя П.О. Григорович

Судді Є.В. Аблов

І.В. Смолій