Справа № 425/3118/17
Суддя: Коваленко Д. С.
Дата ухвалення: 2018-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2018 року Провадження №2-а/425/8/18

Справа №425/3118/17

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого судді Коваленка Д.С., секретар Гайворонська І.В., розглядаючи адміністративний позов ОСОБА_1, поданий від імені ОСОБА_2 до Рубіжанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, третя особа: Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області про визнання протиправною бездіяльність, зобовязання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 від імені ОСОБА_3 звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з адміністративним позовом до Рубіжанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, третя особа: Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області, яким після зміни позовних вимог просила визнати протиправною бездіяльність Рубіжанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо не виплати пенсії з 01 липня 2014 року ОСОБА_2 та зобовязати Рубіжанське обєднане Управління Пенсійного фонду України Луганської області поновити з 01 липня 2014 року виплату пенсії ОСОБА_2.

В силу положень частини 13 статті 10 та частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі за текстом КАС України), розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, за наявними у справі матеріалами, а фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Позиція позивача полягала в тому, що ОСОБА_2 з 2006 року здобула право на отримання пенсії. З серпня 2016 року вона перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області , який 07 вересня 2016 року призначив їй пенсію у розмірі 1532 гривні 32 копійки з 01 липня 2014 року, але жодного разу її не виплачував. Вважає таку бездіяльність неправомірною та просить захистити її порушене право на отримання пенсії щомісячно, починаючи з 01 липня 2014 року.

Відповідач заперечував проти задоволення позову. Його представник, у своїх запереченнях вказував на те, що позивач має статус внутрішньо переміщеної особи. І порядок виплати та припинення виплати пенсії щодо таких осіб, регулюється спеціальним колом нормативно-правових актів. На виконання приписів пункту 7 Порядку №365 відповідач 26 серпня 2016 року листом № 8321/02 звернувся до управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради щодо подальшої перевірки інформації про фактичне місце проживання/перебування позивача. За результатами проведення перевірки структурним підрозділом з питань соціального захисту населення складено акт обстеження матеріально-побутових умов сімї, відповідно до якого за адресою, зазначеною, як місце фактичного проживання, ОСОБА_2 не проживає. Рішенням від 21 грудня 2016 року № 23 Комісія з питань призначення (відновлення, відмовлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам рішенням призупинила ОСОБА_2 виплату пенсії. Отже, на підставі рішення Комісії, ОСОБА_2, виплату пенсії призупинено з 01.12.2016 року без прийняття відповідачем окремого рішення про це. Тому позов, задоволенню не підлягає.

Позиція третьої особи суду не відома, оскільки жодних пояснень Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області, щодо позову, суду не надало.

Натомість суд, зважаючи на те, що представники сторін доводили свої вимоги і заперечення тільки письмовими доказами, які є в матеріалах справи, без використання інших засобів доказування, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини:

У квітні 2006 року, ОСОБА_2, у зв`язку із призначенням пенсії за віком, було видано пенсійне посвідчення № 141725725 (а.с.12).

У зв`язку із переїздом на територію міста Рубіжне, в Управлінні праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області (надалі за текстом - Управління праці), 26 серпня 2016 року ОСОБА_2 отримала довідку №917013687 про взяття її на облік, як внутрішньо переміщену особу, зокрема в місто Рубіжне за адресою: вулиця Ватуніна, будинок 40 (а.с.11,42).

Заявою від 26 серпня 2016 року ОСОБА_2, звернулась до Управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області (надалі за текстом - Управління ПФУ), якою просила взяти її на облік, у зв`язку із зміною місця проживання, а також подала заяву якою повідомила рахунок у банку для зарахування пенсії (а.с.40-43,44).

У цей же день, назване управління, на виконання положень постанови Кабінету Міністрів України №365 від 08 червня 2016 року, надало відомості про ОСОБА_4 до Управління праці, для отримання інформації про призначення (відновлення) їй виплати пенсії (а.с.48).

На підставі поданої нею заяви, розпорядженням №9112 від 07 вересня 2016 року, Управління ПФУ призначило ОСОБА_4 пенсію в розмірі 1532 гривні 32 копійки, з 01 липня 2014 року (а.с.38).

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сімї, складеного 06 грудня 2016 року соціальним інспектором Управління праці, на час перевірки заявника за адресою: місто Рубіжне Луганської області, вулиця Ватутіна, будинок 40, не було. Зі слів власника житла, ОСОБА_2 за вказаною адресою не проживає, і власниця того ж дня написала до Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області, написала заяву про зняття з реєстрації за своєю адресою, всіх внутрішньо переміщених осіб (а.с.25,26,46-47).

Згідно витягу з рішення засідання комісії з питань призначення (відновлення, відмовлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради, 21 грудня 2016 року комісія відмовила у виплаті пенсії ОСОБА_2, на підставі вказаного акту (а.с.45).

А Управління ПФУ, на підставі цього рішення комісії, призупинило виплату пенсії ОСОБА_2 з 01 грудня 2016 року, автоматично, але при цьому судом встановлено, що Управління ПФУ не проводило виплату пенсії ОСОБА_4 з 01 липня 2014 року (а.с.27-31).

Рішенням Управління праці від 14 грудня 2016 року №9/5697, на підставі пункту 5 частини 1 статті 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", вважаючи, що ОСОБА_2 при поданні заяві про взяття її на облік, надала завідомо недостовірні відомості про місце свого фактичного проживання, було скасовано дію довідки про взяття її на облік, як внутрішньо переміщену особу від 26 серпня 2016 року №917013687 (а.с.23,24).

Вважаючи бездіяльність Управління ПФУ щодо невиплати їй пенсії неправомірною, ОСОБА_4 оспорила її через свого представника, шляхом подання 29 листопада 2017 року позову і змін до нього (а.с.4-6,50-51).

Також судом встановлено, що у грудні 2016 року, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань було внесено запис про створення Рубіжанського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Луганської області, на підставі постанови Кабінету Міністрів України №988 від 21 грудня 2016 року „Деякі питання функціонування територіальних органів пенсійного фонду України, якою серед іншого, вирішено реорганізувати шляхом злиття Управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області та Управління Пенсійного фонду України в Кремінському районі Луганської області, внаслідок чого утворити Рубіжанське обєднане Управління Пенсійного фонду України Луганської області. А 28 квітня 2017 року, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань було внесено запис про припинення Управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області (а.с.32,33-35,36).

Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем, як фізичною особою та субєктом владних повноважень, виник публічно-правовий спір, у сфері соціального захисту на випадок старості, з приводу правомірності не виплати такого виду страхової виплати, як пенсія, Управлінням ПФУ.

При цьому, суд відразу хоче відзначити, що позивач правильно визначив відповідача у цій справі - Рубіжанське обєднане управління Пенсійного фонду України Луганської області, який повинен відповідати за вимогами щодо невиплати позивачу пенсії, з огляду на факт його правонаступництва щодо усіх прав та обов`язків Управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області, що назване об`єднане управління визнає.

В силу положень частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Дійсно, цим кодексом, зокрема частиною 2 статті 122 встановлено загальний строк звернення до суду особою за захистом своїх порушених прав, у шість місяців.

Але, згідно з частиною 2 статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

А тут суд враховує, що ОСОБА_2 через свого представника звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом, вимоги якого, за своєю суттю, виникли у зв`язку із тим, що попередньо нараховані їй суми пенсії, починаючи з 01 липня 2014 року, не отримані нею з вини відповідача, який призначає і виплачує пенсію, і ці вимоги безпосередньо спрямовані на виплату їй вже нарахованої пенсії, з 01 липня 2014 року, тобто за минулий час. А такі вимоги не обмежуються будь-яким строком.

Тому суд вважає, що у даному випадку, ОСОБА_4 строків звернення до суду із позовом, не пропустила, оскільки на підставі вказаного вище закону, вона має право захистити своє право на отримання виплати нарахованої їй пенсії, без обмеження будь-яким строком, що можливо, якщо позовні вимоги будуть задоволені.

Для вирішення спору між позивачем і відповідачем, суд, з урахуванням встановлених обставин, застосував такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:

В силу положень частини 1 статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. А в силу положень пункту 7 частини 1 статті 92 Основного закону, виключно законами України визначається правовий режим майна.

Зокрема, відповідно до положень частини 1 статті 190 та частини 1 статті 319 Цивільного кодексу України, майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права, власнику яких належать правомочності володіння, користування та розпорядження таким майном на власний розсуд.

При цьому, згідно з частиною 2 статті 3 Закону України „Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні, майновими правами визнаються у тому числі й права вимоги.

Виходячи з цього, суд констатує, що він розглядає невиплату за період з 01 липня 2014 року щомісячних страхових виплат позивачу у вигляді пенсії, раніше призначених їй до виплати довічно, саме як позбавлення позивача майна (власності) у вигляді майнового права вимоги щодо виплати раніше призначених їй грошових коштів, на які вона мала право розраховувати у тому числі з 01 липня 2014 року.

А оскільки, в силу положень частини 1 статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, суд застосовує і положення статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі за текстом - Конвенція), що захищає право власності, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, оскільки згідно частини 1 статті 32 названої Конвенції, саме цей Суд має право тлумачення її положень і протоколів до неї.

Зокрема суд враховує, що в силу положень статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (п.83 Рішення від 12 липня 2001 року справа „ОСОБА_4 Ганс-Адам ІІ проти Німеччини; п.22 Рішення від 08 листопада 2005 року справа „Кечко проти України; п.20-24 Рішення від 10 березня 2011 року справа „Сук проти України; п.41 Рішення від 07 листопада 2013 року справа „Пічкур проти України; п.31 Рішення від 26 червня 2014 року справа „Суханов та Ільченко проти України), кожній фізичній або юридичній особі гарантується право мирно володіти своїм майном, яке включає в себе, серед іншого, як майнові права (у тому числі право вимоги уплати боргу), так і матеріальний (або ж майновий) інтерес, до якого входять так звані законні очікування (або ж іншими словами законні сподівання).

А тому і з точки зору Конвенції, з огляду на те, що суб`єкт страхової виплати у виді пенсії, її отримувач, розмір, строки і період її виплати, на момент виникнення спору між сторонами були визначені, і спору щодо цього між сторонами не було, суд вважає щомісячну пенсію позивача, яку вона повинна була отримувати кожного місяця і довічно, у тому числі і з 01 липня 2014 року, майном, у розумінні статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, і тому застосовує положення цієї статті.

За положеннями статті 1 Протоколу №1 Конвенції, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, право на мирне володіння своїм майном не є абсолютним, воно може бути обмежене або піддано іншому втручанню з боку держави, у тому числі особу може бути і позбавлено її майна.

Проте, стала практика Європейського Суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить, що втручання держави у право особи мирно володіти своїм майном, буде сумісною з гарантіями статті 1 Протоколу №1 до Конвенції тільки при дотриманні державою трьох обов`язкових умов, таких як:

- законність втручання (іншими словами, підстави для обмеження або позбавлення майна повинні бути передбачені законом). При цьому тут, суд враховує, що під визначенням "закон" слід розуміти як норми, встановлені писаним правом (тобто не обов`язково тільки законом), так і правила, що сформувались у прецедентному праві (п.37 Рішення від 13 липня 1995 року справа „Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства);

- втручання має переслідувати легітимну мету: публічні або ж суспільні інтереси;

- втручання у право на мирне володіння своїм майном повинно бути пропорційним поставленій меті (іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи - п.53 Рішення від 26 червня 2014 року справа „Суханов та Ільченко проти України).

Оцінюючи чи мало місце законне втручання при невиплаті пенсії позивачу, суд виходить з такого:

Відповідно до положень частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості. При цьому основи соціального захисту, а також форми і виді пенсійного забезпечення, визначаються виключно законами України (пункт 6 частини 1 статті 92 Конституції України).

Зокрема, з огляду на положення статті 4 Основ законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов'язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.

Разом з цим, положення частини 1 статті 27 цих же Основ передбачають, що виплати та надання соціальних послуг, на які має право застрахована особа за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, може бути припинено: а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості; б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність; в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи; г) внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов'язків щодо загальнообов'язкового державного соціального страхування; д) в інших випадках, передбачених законами.

Отже, Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування вичерпних випадків припинення таких страхових виплат як пенсія не передбачають, але встановлюють, що вони можуть бути передбачені іншими законами.

Так, на момент призначення виплати позивачу щомісячної пенсії, діяв Закон України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

І частиною 1 статті 49 названого закону було передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Отже, і закон, який є спеціальним, вичерпних випадків припинення пенсійних виплат не передбачав, але унормовував, що ці інші випадки припинення пенсійних виплат можуть бути передбачені тільки законом.

Також, звертає на себе увагу і те, що у будь-якому випадку, хоча припинення виплати пенсії могло мати місце й в інших випадках, передбачених іншим законом чи законами, проте виключно на підставі рішення територіального органу Пенсійного фонду або за рішенням суду.

Заперечення надані відповідачем свідчать про те, що окреме рішення про припинення виплати пенсійних виплат позивачу з 01 липня 2014 року не приймалось, рішення суду із цього приводу також відсутнє. Припинення виплати пенсії, за поясненнями відповідача мало місце автоматично, у зв`язку із отриманням рішення Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради про виплату чи відмову у виплаті пенсії позивачу, на підставі постанови Кабінету Міністрів України №365 від 08 червня 2016 року "Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам".

Отже, невиплата пенсії позивачу 01 липня 2014 року, мала місце без прийняття окремого рішення Управлінням ПФУ як до отримання рішення комісії Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради про виплату чи відмову у виплаті пенсії позивачу, так і потім, у зв`язку із отриманням рішення цієї комісії про відмову позивачу у виплаті пенсії

З огляду на це та викладені вище нормативно-правові положення, суд вважає, що невиплата пенсії позивачу з 01 липня 2014 року Управлінням ПФУ, мала місце не у спосіб передбачений законом України, а з точки зору положень статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Звичайно, суд узяв до уваги аргументи Управління ПФУ про те, що право припинити виплату автоматично, без прийняття будь-якого окремого рішення, було передбачено положеннями постанови Кабінету Міністрів України №365 від 08 червня 2016 року "Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" (надалі за текстом - "Порядок №365") і Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", які у конфлікті із Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" не знаходяться, оскільки такі акти є спеціальними. Однак тут, суд виходить з такого.

На час виникнення спірних правовідносин, як вже вказувалось дійсно діяв Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", який частиною 1 статті 7 передбачав, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, здійснюється відповідно до законодавства України.

Але суд одразу відзначає, що будь-яких положень щодо незастосування до внутрішньо переміщених осіб Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" вказаний закон не містить, як не містить і положень про те, що цей закон є спеціальним по відношенню до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", і зміст усіх положень Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" дійти такого висновку не дає.

Також суд констатує, що Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", ні положеннями статті 7, ні іншими положеннями його змісту не визначає жодної спеціальної підстави для припинення виплати будь-якій особі будь-якого виду соціальної виплати, у тому числі і пенсії, як і не наділяє органи пенсійного фонду України правом не приймати рішення у випадку наявності підстави для припинення виплати пенсії, як це прямо встановлено частиною 1 статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і тим більше, не встановлює права вчинити це автоматично до отримання рішення комісії про виплату чи відмову у виплату пенсії.

Тому суд нагадує Управлінню ПФУ, що в силу положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені саме Конституцією та законами України.

І оскільки, момент взяття позивача на облік та призначення їй пенсії з 01 липня 2014 року, діяли положення частини 1 статті 49 Закону України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", які встановлювали перелік підстав для припинення виплати пенсії з обов`язковим прийняттям окремого рішення про це органом пенсійного фонду або судом, й інші закони, що стосуються пенсійного забезпечення виключення із цього правила не містили, і Управлінням ПФУ як і судом, окремого рішення про це не приймалось, а до постанови позивача на облік до відповідача вона пенсію отримувала, суд вважає, що невиплата цим управлінням пенсії позивачу з 01 липня 2014 року була вчинена не у спосіб, передбачений Конституцією та законом України.

Тому аргументи названого управління про те, що припинення виплати пенсії позивачу, на підставі "Порядку №365" та Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" було правомірним, суд вважає помилковими.

І як наслідок, втручання пенсійного органу (і його правонаступника) у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії, суд вважає таким що не мало ознак законності. А тому, суд не бачить необхідним перевіряти дії пенсійного органу на предмет того чи переслідували вони легітимну мету: публічні або ж суспільні інтереси, а також чи було втручання у право на мирне володіння своїм майном пропорційним поставленій меті. Позаяк, встановлення судом відсутності законності втручання є окремою і самостійною підставою, яка вказує на те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Таким чином, суд погоджується із тим, що право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді щомісячної пенсії було порушено, і порушено відповідачем, оскільки останній є правонаступником усіх прав та обов`язків Рубіжанського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Луганської області.

Тож, у зв`язку із цим, позовні вимоги до Управління ПФУ щодо визнання протиправною його бездіяльності у вигляді не виплати пенсії позивачу з 01 липня 2014 року, підлягають задоволенню.

Порушене право позивача на отримання пенсії слід захистити не тільки шляхом визнання бездіяльності Управління ПФУ протиправною та скасування рішення Управління праці, а й шляхом зобов`язання Управління ПФУ поновити виплату пенсії позивачу з 01 липня 2014 року, як того представник позивача і просить.

Спосіб порушеного права, який обрав позивач, суд вважає належним, тобто таким, що відповідає змісту його порушеного права, субєкту, що його допустив, способу його порушення та наслідкам, що їх спричинило це порушення, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі за текстом - КАС України) судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

А в силу положень частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

І, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, а судові витрати у вигляді судового збору, що здійснені позивачем документально підтверджені і складають 640 гривень (а.с.7), що на підставі підпункту 1 пункту 3 частини 2 статті 4, абзацу 2 частини 3 статті 6 Закону України „Про судовий збір та частини 1 статті 7 Закону України „Про Державний бюджет України на 2017 рік складав (на момент подачі позову) ставку судового збору, цей судовий збір слід присудити до стягнення на користь позивача з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань.

При цьому, суд врахував положення пункту 18 частини 1 статті 5 Закону України „Про судовий збір яким було передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються органи Пенсійного фонду України.

Але констатує, що по перше, вказана норма права не звільняє такі органи від його компенсації у випадку ухвалення рішення на користь позивача, оскільки у цьому разі мова йде не про сплату судового збору, а про його розподіл, що вказаним законом взагалі не регулюється. Оскільки частиною 7 статті 6 Закону України „Про судовий збір прямо передбачено, що розподіл судового збору між сторонами здійснюється відповідно до процесуального законодавства, яким серед іншого є і Кодекс адміністративного судочинства України. А, по друге, вона втратила чинність на момент ухвалення рішення судом.

До того ж, було б явно не справедливим, аби суд приймаючи рішення на користь позивача залишив би його без компенсації понесених ним судових витрат, внаслідок неправомірних рішень та дій відповідача.

Отже, керуючись статтями 1,2-4,10,19,20,22,25,32,35,44,47,72-80,90-113,132-143,229,241-246,250,251,255, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1, поданий від імені ОСОБА_2 до Рубіжанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, третя особа: Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області про визнання протиправною бездіяльність, зобовязання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Рубіжанського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиплати ОСОБА_2 пенсії, з 01 липня 2014 року.

Зобов'язати Рубіжанське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області (ідентифікаційний код: 41245565; місцезнаходження: 93009, Луганська область, місто Рубіжне, вулиця Студентська, будинок 35-А) поновити ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1; зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, селище Фрунзе, вулиця Шевченко, будинок 22) виплату пенсії з 01 липня 2014 року.

За рахунок бюджетних асигнувань Рубіжанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (ідентифікаційний код: 41245565; місцезнаходження: 93009, Луганська область, місто Рубіжне, вулиця Студентська, будинок 35-А) стягнути на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1; зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, селище Фрунзе, вулиця Шевченко, будинок 22) судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя - Д.С. Коваленко