Справа № 816/1519/17
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2018-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: І.С. Шевяков

23 січня 2018 р. Справа № 816/1519/17

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.

суддів - Бенедик А.П. , Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання - Багмет А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові в приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Решетилівського районного центру зайнятості про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и л а:

08 вересня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати незаконними дії та бездіяльність Решетилівського районного центру зайнятості (далі - Решетилівський РЦЗ, відповідач) щодо відмови у наданні статусу безробітного та зобов'язати відповідача надати йому такий статус.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про безпідставність відмови Решетилівським РЦЗ у наданні йому статусу безробітного, оскільки вважає, що у повній мірі відповідає критеріям, визначеним Законом України «Про зайнятість населення».

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року (повний текст постанови складений 17 жовтня 2017 року) у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення вмотивовано висновком суду першої інстанції про те, що юридичний факт припинення підприємницької діяльності, згідно із положенням Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» потребує підтвердження шляхом внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР) відповідного запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності юридичної особи. Втім, суду не надано доказів, підтверджуючих, що станом на 01 березня 2017 року (дату звернення позивача до Решетилівського РЦЗ) внесено запис про державну реєстрацію припинення приватного підприємства «Тектонік» (далі - ПП «Тектонік»), засновником та керівником якого являється позивач.

Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, посилаючись на неповноту дослідження судом доказів по справі, на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати як таку, що є неправосудною, необґрунтованою та незаконною постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги до Решетилівського РЦЗ у повному обсязі.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що сам факт перебування ПП «Тектонік» невиключеним з ЄДР, засновником та керівником якого він є, відносить його до зайнятого населення за визначенням національного законодавства.

Вказує, що суду достеменно відомо, що він наразі не працевлаштований, не має жодних доходів тривалий час та звільнився з посади директора ПП «Тектонік» ще у грудні 2001 року. На підтвердження цього факту надавав суду: фотокопію наказу № 32 від 03 грудня 2001 року, згідно якого призупинялася господарська діяльність ПП «Тектонік» та звільнено директора ОСОБА_1 за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КзПП України; форму ОК-5 Пенсійного фонду України «Індивідуальні відомості про застраховану особу» за звітні роки - 1998-2015 від 03 жовтня 2017 року; ухвалу господарського суду Черкаської області від 15 серпня 2012 року по справі « 14/01-10/1523.

Скаржник зазначає, що означена форма ОК-5 містить інформацію з 1998-2015 роки про суму заробітку для нарахування пенсії по фізичній особі ОСОБА_1, та містить інформацію про основне місце роботи за визначений період (позначено в таблицях в колонці «код виду ставки» під номером 1). Так, остання інформація у даній формі про нарахування йому заробітної плати за 2001 рік по ПП «Тектонік» міститься за вересень місяць 2001 року, інша інформація про нараховану заробітну плату на цьому підприємстві, - відсутня. Також зазначає, що останнім основним місцем роботи, де зберігалась його трудова книжка, була кредитна спілка «Фортеця».

Вказує, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, помилково погодився із запереченням відповідача щодо встановлення факту зайнятої особи у відповідності до положення п.п. 2 п. 7 «Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 року № 187, при цьому, належним чином не вмотивував власне судове рішення, ігноруючи роз'яснення Пленуму Вищого адміністративного суду України, надані ним у п. 9 постанови № 7 від 20 травня 2013 року «Про судове рішення в адміністративній справі» - у мотивувальній частині зазначаються обставини, встановлені судом із посиланням на докази, мотиви неврахування окремих доказів, а також мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення, і положення закону, якими він керувався.

Окрім зазначеного, скаржник ОСОБА_1 вказує, що відмовляючи у наданні статусу безробітного, Решетилівський РЦЗ позбавив його права на соціальний захист у випадку безробіття, оскільки він не являється ані зайнятою, ані самозайнятою особою в розумінні до норм Закону України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року № 5067-VІ (далі - Закон № 5067-VІ) та Податкового кодексу України, а в силу вимог п. 2 ст. 1 Закону № 5067-VІ є безробітним, оскільки через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, та готовий і здатний приступити до роботи.

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджені законодавчі норми Господарського кодексу України (далі - ГК України), а саме: він як засновник (власник) ПП «Тектонік» відповідно до ч. 1 ст. 113 та ст. 167 ГК України володіє лише корпоративними правами щодо заснованого ним підприємства, що не вважається підприємництвом.

Підсумовуючи наведене, з посиланням на ст.ст. 1, 3, ч. 1 ст. 46, ст. 48, 64 Основного Закону, вимоги Закону № 5067-VІ, рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, позивач вважає порушеним його гарантоване Державою конституційне право на соціальний захист, просить визнати неправомірними дії та бездіяльність Решетилівського РЦЗ щодо відмови у ненаданні йому статусу безробітного, та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги щодо дотримання правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення відповідно до положень ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами ч. 3 ст. 313 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час, місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Сторони, належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду /а.с. ,,,,, /, до судового засідання не прибули. Фіксування судового засідання технічними засобами не відбувалось згідно положень ч. 4 ст. 229 КАС України.

Відповідно до ст. 1 Закону № 5067-VІ зайнятість - не заборонена законодавством діяльність осіб, пов'язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі; безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.

Частиною 3 ст. 3 Закону № 5067-VІ визначено, що зайнятість населення забезпечується шляхом встановлення відносин, що регламентуються трудовими договорами (контрактами), провадження підприємницької та інших видів діяльності, не заборонених законом.

До зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою (частина 1 ст. 4 Закону № 5067-VІ).

Статусу безробітного може набути ( ч. 1 ст. 43 Закону № 5067-VІ):

1) особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи;

2) інвалід, який не досяг встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсійного віку та отримує пенсію по інвалідності або соціальну допомогу відповідно до законів України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам» та «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам»;

3) особа, молодша 16-річного віку, яка працювала і була звільнена у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, зокрема припиненням або перепрофілюванням підприємств, установ та організацій, скороченням чисельності (штату) працівників.

Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

Порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, визначається Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 43 Закону № 5067-VІ).

На виконання вказаних положень Закону № 5067-VІ Постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 року № 198 затверджено Порядок реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу (далі - Порядок № 198).

Пунктом 3 цього Порядку передбачено, що реєстрація безробітних, які звертаються за сприянням у працевлаштуванні (далі - реєстрація), проводиться центром зайнятості незалежно від зареєстрованого місця проживання чи перебування.

Статус безробітного надається особам, які зазначені у частині першій статті 43 № 5067-VІ, з першого дня реєстрації у центрі зайнятості на підставі заяви за формою, затвердженою Мінсоцполітики, у разі відсутності підходящої роботи, підбір якої здійснюється відповідно до статті 46 зазначеного Закону (п. 5 Порядку № 198).

Рішення про надання статусу безробітного чи відмову у наданні такого статусу приймається центром зайнятості не пізніше ніж протягом семи календарних днів з дня подання особою заяви про надання статусу безробітного (п. 6 Порядку № 198).

Згідно з п. 7 Порядку № 198 підставами для відмови у наданні статусу безробітного є:

1) відсутність на дату звернення до центру зайнятості документів, зазначених у пунктах 3 і 4 цього Порядку;

2) встановлення факту зайнятості особи, у тому числі отримання повідомлення роботодавця про працевлаштування особи;

3) подання заяви про надання статусу безробітного особою, яка не зазначена у частині першій статті 43 Закону № 5067-VІ;

4) письмова відмова особи від пропозиції підходящої роботи;

5) невідвідування роботодавця та неподання в установлений строк без поважних причин особою письмової відповіді роботодавця про відмову у працевлаштуванні відповідно до виданого центром зайнятості направлення на працевлаштування;

6) неповернення особою коштів, отриманих за період попередньої реєстрації, що припинена на підставі абзаців дев'ятнадцятого - двадцять першого підпункту 1 пункту 37 цього Порядку.

Судом установлено, що 01 березня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Решетилівського РЦЗ із заявою про здійснення реєстрації та надання статусу безробітного /а.с. 13/.

Відповідач листом від 07 березня 2017 року № 144 відмовив позивачу у наданні статусу безробітного, у зв'язку з тим, що позивач, як керівник приватного підприємства, яке на даний час зареєстроване в ЄДР, є зайнятою особою, а тому, згідно статті 4 Закону № 5067-VІ, належить до зайнятого населення /а.с. 14/.

Відповідно до статті 42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Статтею 45 ГК України визначено, що підприємництво в Україні здійснюється в будь-яких організаційних формах, передбачених законом, на вибір підприємця.

Відповідно до частини першої статті 128 ГК України, громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Разом з тим, відповідно до частини третьої даної статті громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність:

- безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється;

- із залученням або без залучення найманої праці;

- самостійно або спільно з іншими особами.

При цьому, у частині четвертій статті 128 ГК України передбачено, що громадянин здійснює управління заснованим ним приватним підприємством безпосередньо або через керівника, який наймається за контрактом.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2010 року по справі № 2а-3964/10/1670 за адміністративним позовом Полтавської міжрайонної державної податкової інспекції Полтавської області, припинено юридичну особу ПП «Тектонік» (код 25971354), яке зареєстроване 05 жовтня 2001 року Решетилівської районною державною адміністрацією. Судом зазначено, що постанова підлягає направленню державного реєстратора Решетилівської районної державної адміністрації для внесення до ЄДР запису про судове рішення щодо припинення юридичної особи ПП «Тектонік» /а.с. 15-16/.

Як убачається з витягу з ЄДР, 11 жовтня 2010 року державним реєстратором внесено запис про судове рішення щодо припинення підприємства, ліквідатором підприємства призначено позивача ОСОБА_1, як засновника та керівника ПП «Тектонік» /а.с. 35/.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції щодо необгрунтованності вимог позивача ОСОБА_1, колегія суддів зазначає, що на час звернення позивача до Решетилівського РЦЗ до ЕДР запис про заміну ліквідатора ПП «Тектонік» внесений не був.

Згідно з пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України 15.05.2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об'єднання, професійної спілки, її організації або об'єднання, політичної партії, організації роботодавців, об'єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

Пунктом 26 частини 2 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: дані про перебування юридичної особи у процесі припинення, у тому числі дані про рішення щодо припинення юридичної особи, відомості про комісію з припинення (ліквідатора, ліквідаційну комісію тощо) та про строк, визначений засновниками (учасниками) юридичної особи, судом або органом, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, для з'явлення кредиторами своїх вимог.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи приписи частини 1 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» відповідач - Решетилівський РЦЗ обґрунтовано не прийняв до уваги наказ директора ПП «Тектонік» ОСОБА_1 від 03 грудня 2001 року (а.с. 64) про своє звільнення з посади директора підприємства.

При цьому, колегія суддів зауважує, що рішення про припинення приватного підприємства приймає його власник, в даному випадку позивач ОСОБА_1, і власник приймає рішення щодо особи, відповідальної за ліквідаційну процедуру.

З урахуванням наведеного, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що факт перебування невиключеним з ЄДР ПП «Тектонік», засновником та керівником якого він є, не відносить його до зайнятого населення, оскільки такі твердження суперечать як приписам КЗпПУ стосовно дії трудового договору, так і частини 1 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».

Відхиляючи інші доводи скаржника, колегія суддів зауважує, що факт неотримання позивачем ОСОБА_1, що перебуває у статусі ліквідатора приватного підприємства, винагородження за працю (за наявності такого факту) не є свідченням відсутності у позивача статусу особи, яка працює за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством (ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення»).

Що стосується доводів апеляційної скарги про ненадання оцінки судовому рішенню, а саме ухвалі Господарського суду Черкаської області від 15 серпня 2012 року по справі № 14/01-10/1523, колегія суддів зазначає, що означена справа була порушена Господарським судом Черкаської області ініціюючих кредиторів до боржника кредитної спілки «Фортеця» про визнання банкрутом (дані Єдиного державного реєстру судових рішень) та за обставинами справи кредиторами у справі є члени кредитної спілки, яким не повернули внески (вклади).

З урахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення < > суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 316 КАС України).

Інші доводи та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають.

Підстави, передбачені ст. 139 КАС України, для парозподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 78, 292, 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року - без змін.

Постанова Харківського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її оголошення. Учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених Кодексом адміністративного судочинства України. Касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя (підпис)Л.В. Мельнікова
Судді(підпис) (підпис) А.П. Бенедик Л.О. Донець
Постанова у повному обсязі складена і підписана 02 лютого 2018 року.