Справа № 758/16474/17
Суддя: Васильченко О. В.
Дата ухвалення: 2018-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2018 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Васильченка О. В.,

розглянувши у спрощеному провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління пенсійного фонду в м. Києві про зобов'язання призначити та виплачувати пенсію, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про зобов'язання призначити та виплачувати йому пенсію, мотивуючи позовні вимоги тим, що він є громадянином України, має 27 років трудового стажу, на даний час не працює, проживає в Ізраїлі, однак має право на отримання пенсії в Україні.

Зазначає, що його представник на підставі належним чином оформленої довіреності звернувся до відповідача із заявою про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком, однак отримав письмову відмову, обґрунтовану тим, що поданий документ, що посвідчує особу позивача не відповідає Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону про пенсії, затвердженого Постановою Правління ПФУ № 22-1 від 25.11.2005р.; та у зв'язку з тим, що не надано належним чином завірені копії документів.

Не погоджуючись з такою відмовою, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому посилаючись на те, що йому відмовлено у призначенні та виплаті пенсії всупереч вимогам Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та рішенню Конституційного Суду України від 07.10.2009, просив суд зобов'язати відповідача призначити йому пенсію за віком починаючи з 17 травня 2017 року, тобто з дати звернення із заявою про призначення пенсії, та вплачувати її у розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів.

Ухвалою від 14.12.2017 у даній справі було відкрите скорочене провадження.

04.01.2018 до суду надійшов відзив на адміністративний позов, в якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що заява про призначення пенсії повинна подаватися за місцем проживання заявника, а у зв'язку з відсутністю місця проживання ОСОБА_1 в Україні, йому не може бути призначена пенсія відповідачем по справі. Також відповідач посилався на те, що представником заявника не було надано до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві повного пакету документів, необхідних для призначення пенсії.

29.01.2018 представником позивача було подано відповідь на відзив відповідача, в яких зазначив про безпідставність викладених у відзиві аргументів, просив суд задовольнити позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи, прихожу до висновку про достатність повідомлених позивачем та відповідачем обставин справи для прийняття законного та обґрунтованого рішення.

17.05.2017 через уповноважену особу Меламеда В. було подано до Пенсійного Фонду України заяву про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком (а.с.35-38).

До апостильованої заяви заявником додано копію довіреності та передоручення, копію ізраїльського посвідчення, копію ідентифікаційного номеру, копію трудової книжки, копію диплома та оригінал особисто підписаної заяви позивача про призначення йому пенсії.

Листом від 30.05.2017 Центральне об'єднане УПФ в м. Києві повідомило позивача про неможливість призначення та виплати йому пенсії у зв'язку з не поданням повного пакету документів, необхідних для призначення пенсії, а саме: документа про місце постійного проживання в Україні та паспорта громадянина України.

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з даним позовом та його права підлягають захисту даним судовим рішенням.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Частиною третьою статті 2 Протоколу N 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Частиною першою статті 92 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

У той же час статтею 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов'язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію на рівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міжнародними угодами.

За приписами статті 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Статтею 44 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем, проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

У пункті 7 Порядку встановлено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи про місце проживання (реєстрації) заявника.

Згідно з пунктом 16 Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсі), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу), місце її проживання (реєстрації) та вік.

За приписами пункту 29 Порядку за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про громадянство України" документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

Позивач, у розумінні Закону України "Про громадянство України" є громадянином України і у відповідності до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" за наявності відповідного страхового стажу набув право на отримання пенсії за віком.

Як визначено частиною 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України "Про громадянство України" якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Зважаючи на вищу юридичну силу Конституції України поряд із Законом України "Про пенсійне забезпечення" і більш пізнє прийняття Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", відповідно до положень якого особа-громадянин України не залежно від місця проживання має право на призначення пенсії на підставі положень статті 26 цього Закону.

Крім цього, суд звертає увагу, що як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, слід враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Відтак, неправомірною є відмова відповідача у призначенні пенсії з підстав відсутності документа, що встановлює постійне місце проживання позивача на території України.

Однак, як при зверненні до відповідача із заявою при призначення та виплату пенсії, так і при зверненні до суду з даним позовом, позивачем не було надано доказів того, що він є громадянином України, а відтак має конституційне право на призначення та виплату йому пенсійного забезпечення.

Надане ізраїльське посвідчення, на яке посилається представник позивача, дійсно посвідчує особу позивача, однак не містить жодних відомостей про те, громадянином якої держави є позивач. Зокрема, не містить відомостей про громадянство України.

Відтак, враховуючи неможливість встановлення громадянства України ОСОБА_1, у задоволенні позовних вимог вважаю за необхідне відмовити.

На підставі Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Закону України "Про громадянство України", Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", керуючись ст.ст. 2, 5, 90, 242, 243, 246, 255, 295, 297, п.15.5 Розділу «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління пенсійного фонду в м. Києві про зобов'язання призначити та виплачувати пенсію,відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Подільський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги (зважаючи на п. 15.5 Перехідних положень КАС України щодо порядку подання апеляційних скарг на судові рішення).

Суддя О. В. Васильченко