Справа № 592/6162/17
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2018-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2018 р. м. ХарківСправа № 592/6162/17
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Зарічного районного суду м. Суми від 10.11.2017 (суддя Бурда Б.В., м. Суми, повний текст складено 17.11.17) по справі № 592/6162/17

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі Сумської області

про визнання дій протиправними, спонукання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1, звернувся до Зарічного районного суду м. Суми з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі Сумської області, в якому просив суд: зобов'язати відповідача нараховувати невиплачену щомісячну соціальну державну пенсію відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з 01.06.2015; провести індексацію втрачених доходів, у зв'язку з затримкою та не виплатою пенсій з вини відповідача, на час набрання рішенням законної сили.

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 10 листопада 2017 року у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваної постанови, норм матеріального та процесуального права, позивач просить постанову Зарічного районного суду м. Суми від 10 листопада 2017 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач вказує, що судом першої інстанції не враховано положення п. 5 розділу ІІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ згідно якого, у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015, скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України, у тому числі Закону України "Про державну службу". Вказує, що оскільки до 01.06.2015 Верховною Радою України не було прийнято закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах і, як слідство, з 01.06.2015 скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне грошове утримання призначалися відповідно до ряду законів, в тому числі Закону України "Про державну службу".

Відповідачем подано заперечення на апеляційну скаргу, в яких він, наполягаючи на законності та обґрунтованості постанови суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи неприбуття жодного з учасників справи в судове засідання, хоча вони були належним повідомлені про дату, час і місце судового засідання, можливість вирішити справу на підставі наявних доказів, колегія суддів, керуючись пунктом 2 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Відповідно до протокольної ухвали від 30.01.2018 у зв'язку з неприбуттям жодного з учасників справи у судове засідання колегія суддів ухвалила апеляційний розгляд справи продовжити в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно ч. 4 ст. 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється сторонами у справі, що позивач - ОСОБА_1, працює на посаді заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника УДВС ГТУЮ у Сумській області.

Позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійному фонду України в Тростянецькому районі Сумської області та йому було призначено пенсію по інвалідності 3 групи від загального захворювання відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування ".

З 1 квітня 2015 року відповідач з посиланням на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII призупинив виплату позивачу пенсії, призначеної на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

В лютому 2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати йому пенсії по інвалідності, починаючи з 1 червня 2015 року, але йому було в цьому відмовлено.

Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач продовжує працювати на державній службі та враховуючи зміни до законодавства відповідно до Закону № 213-VIII, відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу пенсії по інвалідності як інваліду 3 групи відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Переглянувши рішення суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про державну виконавчу службу", працівники органів державної виконавчої служби (державні виконавці, керівні працівники і спеціалісти Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних відділів державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції) є державними службовцями.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", державні виконавці, керівники та спеціалісти органів державної виконавчої служби є державними службовцями.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 цього Закону, державні виконавці та інші працівники органів державної виконавчої служби, які є державними службовцями, призначаються на посади та звільняються з посад у порядку, встановленому Законом України "Про державну службу" з урахуванням особливостей, визначених законодавством.

Таким чином, посада, на якій перебуває позивач, віднесена до посад державної служби.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 02.03.2015р. № 213-VІІІ внесені зміни до ст. 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" ".

Так, згідно ст. 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ, яка набрала чинності з 1 квітня 2015 року, тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Разом з тим пунктом 5 розділу ІІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний в пункті 5 розділу ІІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 1 червня 2015 року прийнятий не був.

Оскільки Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, відповідно до Закону України "Про судоустрій та статус суддів".

Таким чином, з 01.06.2015 року особи, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, згідно із Законом України "Про судоустрій та статус суддів", втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії за віком, призначена відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Вищенаведене узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові № 333/6710/15-а від 24.05.2016.

За таких обставин, відповідач повинен був поновити та здійснити виплату позивачу пенсії починаючи з 01.06.2015 р. по 31.12.2015 р.

Між тим, колегія суддів зазначає, що позивачем пропущено строки звернення до суду з вказаним позовом, з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України (в редакції, яка діяла до 15.12.2017), адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Згідно з ч.2 ст. 99 КАС України (в редакції Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу зазначених норм права вбачається, що початком строку звернення до суду є день, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Як встановлено з матеріалів справи, порушення прав позивача в частині невиплати пенсії у спірний період відбувалося починаючи з 01 червня 2015 року, а тому протягом червня-грудня 2015 року, не отримуючи пенсію позивач був обізнаний про порушення своїх прав.

При цьому, протягом цього часу позивач не був позбавлений можливості звернутися до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії та дізнатися про причини непоновлення виплати пенсії у період з 01.06.2015 р. по 31.12.2015 р.

Разом з тим, до Управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі Сумської області із заявою про відновлення виплати призначеної пенсії ОСОБА_1 звернувся лише у лютому 2017 року та отримав відповідь на своє звернення у лютому 2017 року.

З адміністративним позовом за захистом свого порушеного права на отримання пенсії починаючи з 01.06.2015 позивач звернувся 07 червня 2017 року, тобто більше ніж через 2 роки після виникнення спірних правовідносин та обізнаності про їх існування.

Слід зазначити, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із її заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Статтею 100 КАС України (в редакції чинній на час розгляду справи) адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у позовній заяві причин, підтверджених відповідними засобами доказування, та доданих до неї матеріалів.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що у розумінні статті 100 КАС України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), поважними причинами пропуску строку звернення до адміністративного суду є наявність обставин, які створили об'єктивні перешкоди для звернення особи з адміністративним позовом і подолання яких для цієї особи було неможливим або ускладненим.

Таким чином, поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов'язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Проте, будь-яких обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку звернення до суду, позивачем не зазначено.

Отже, враховуючи, що позов та додані до нього матеріали не свідчать про поважність причин пропущення встановленого законодавством строку звернення до суду за захистом порушених прав, позивач не скористався належним чином своїм процесуальним правом, апеляційний суд вважає, що на час прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення були наявними підстави для застосування наслідків пропущення строків звернення до адміністративного суду, передбачених ст. 100 КАС України, за період з 01.06.2015 по 31.12.2015.

Аналогічні норми містяться також у ст. 123 КАС України в редакції з 15.12.2017.

У Справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Також прецедентна практика Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Круз проти Польщі» виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Пунктом 8 частини 1 ст.240 КАС України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Вимогами ч. 3 ст. 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи наведене, оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження обставин, які б об'єктивно перешкоджали поданню позову та свідчили б про поважність причин пропуску строку звернення до суду, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви в частині позовних вимог за період з 01.06.2015 по 31.12.2015 без розгляду.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що постанова суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог за період з 01.06.2015 по 31.12.2015 підлягає скасуванню, а позовна заява в цій частині - залишенню без розгляду у зв'язку із пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду.

Слід зазначити, що у разі наявності порушення прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулась до адміністративного суду за захистом своїх прав за межами, встановлених главою 8 КАС України строків, суд може поновити їх та вирішити спір по суті (задовольнити вимоги) чи залишити заяву без розгляду.

У випадку, коли суб'єктивне право, свободи або інтереси не порушені, а відтак і не підлягають судовому захисту, застосування строків звернення до суду є помилковим. Іншими словами, інститут строків застосовується лише у разі реального порушення суб'єктивних прав, свобод та інтересів особи, що звернулась із позовом.

Вказана правова позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 24.11.2015 року по справі №П/800/259/15.

Переглянувши рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1, що стосуються періоду з 01.01.2016 та з'ясувавши чи мало місце порушення суб'єктивних прав позивача з боку відповідача під час зупинення виплати пенсії позивачу протягом 2016-2017 років, колегія суддів зазначає наступне.

01.01.2016р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VІІІ від 24.12.2015, яким було продовжено особливий порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам у період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016р.

Відповідно до статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції з 01.01.2016р.) тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", Законом України «Про прокуратуру», Законом України «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії / щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Таким чином, стаття 47 Закону у вказаній редакції передбачає таку підставу для припинення пенсії як робота на посадах, які дають право на призначення пенсії, зокрема, передбаченої Законом України "Про державну службу".

З 01.01.2016 сам факт роботи на посадах та на умовах, які передбачені, зокрема, Законом України "Про державну службу" є підставою для припинення виплати пенсій, призначених у відповідності до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-УШ, внесено зміни до статті ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" тимчасово, по 31 грудня 2017 року особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-УІІІ "Про державну службу", а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Таким чином, законодавець з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року тимчасово обмежив виплату пенсії особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів". Згідно до змін до ст.47 ч.1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" підставою для тимчасової невиплати пенсії є період роботи на посадах та на умовах передбачених серед іншого Законом України "Про державну службу".

Таким чином, враховуючи, що позивач працює на посаді та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу", зупинення виплати пенсії позивачу по 3 групі інвалідності від загального захворювання є правомірним.

Колегія суддів зазначає, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-УІІІ, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015 та окремі положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» неконституційними не визнані, тобто є чинними та підлягають застосуванню.

Зазначене спростовує правову позицію позивача щодо наявності у нього права отримання пенсії у зазначений період.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 оскільки в цей період відсутні правові підстави для виплати позивачу раніше призначеної пенсії.

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 починаючи з 01.01.2016, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 317, 319, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Зарічного районного суду м. Суми від 10.11.2017 по справі № 592/6162/17 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі Сумської області про зобов'язання вчинити певні дії за період з 01.06.2015 по 31.12.2015, залишивши позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині без розгляду.

В іншій частині постанову Зарічного районного суду м. Суми від 10.11.2017 по справі № 592/6162/17 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом 30 днів з дня складення повного тексту шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, крім випадків, встановлених ч.5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя (підпис)С.В. Дюкарєва
Судді(підпис) (підпис) С.П. Жигилій Т.С. Перцова