Справа № 2а-16237/11/2670
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.01.2018 м. Київ К/9901/1441/18 2а-16237/11/2670
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Данилевич Н.А.,

суддів Бевзенка В.М., Шарапи В.М.,

здійснивши попередній розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 січня 2015 року (суддя Добрівська Н.А.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного від 17 березня 2015 року (головуючий суддя - Глущенко Я.Б., судді - Пилипенко О.Є., Романчук О.М.)

у справі № 2а-16237/11/2670

за адміністративним позовом ОСОБА_2

до Служби безпеки України

про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Служби безпеки України (далі - відповідач) в якому просив дії, які полягали у його затриманні на залізничному вокзалі Київ-пасажирський о 07.30 год. 08 вересня 2010 року; примусовому перевезенні до центрального офісу СБУ у місті Києві та примусовому утримуванні там до 22.00 години цього дня; вилученні належних йому на праві власності ноутбуку марки «Dell» та двох зовнішніх накопичувачів на жорстких дисках марки «ТаkeMS» моделі «Меmline-329» (Gb-110) та марки «Cavalery» моделі «Сахb3702Т0» (серійний № YAGLJSGT) - визнати протиправними, а також зобов'язати відповідача повернути йому зазначені зовнішні накопичувачі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 січня 2015 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України в частині вимог про визнання дій протиправними, які полягали у вилученні належних позивачу на праві власності ноутбуку марки «Dell» та двох зовнішніх накопичувачів на жорстких дисках марки «ТаkeMS» моделі «Меmline-329» (Gb-110) та марки «Cavalery» моделі «Сахb3702Т0» (серійний № YAGLJSGT), а також про зобов'язання відповідача повернути йому зазначені зовнішні накопичувачі - провадження по справі закрито.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 січня 2015 року, яку було залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2015 року - в задоволені позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що в оскаржуваних діях працівників відповідача відсутні ознаки незаконності та протиправності. Також, не вбачається підстав для висновків про існування факту затримання, примусового перевезення та утримання позивача співробітниками Служби безпеки України. Матеріали справи не спростовують пояснення відповідача про добровільну згоду позивача на його опитування, факт якого підтверджується письмовими поясненнями останнього, копії яких наявні в матеріалах справи, із особистими записами позивача про відсутність претензії до співробітників Служби безпеки України.

Не погодившись з ухваленими у справі судовими рішеннями, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 січня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного від 17 березня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Свою касаційну скаргу позивач мотивує тим, що доказів на користь правомірності своїх дій відповідач не надав, свою відмову від претензій до співробітників СБУ позивач сформулював у стані несвободи, отже вказана відмова не має бути врахована судами, як доказ та звертає увагу суду на те, що він має право вимагати від національних судів визнавати дії в особі СБУ неправомірними, обмежившись констатацією самого лише факту порушеного права.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 квітня 2015 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2.

Відповідач скористався своїм правом та надіслав до суду заперечення на касаційну скаргу яких зазначив, що рішення судів попередніх інстанцій винесені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, посилаючись на встановлені обставини та висновки оскаржуваних судових рішень.

04.01.2018 справу, в порядку, передбаченому пунктом 4 частини 1 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діє з 15.12.2017) передано до Верховного Суду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що підстави для скасування судових рішень відсутні, а касаційні скарги не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про Службу безпеки України» завданням цього органу є, зокрема, захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов'язана, зокрема: виявляти, припиняти та розкривати злочини, розслідування яких віднесено законодавством до компетенції Служби безпеки України; проводити дізнання і слідство у цих справах; здійснювати контррозвідувальні заходи з метою попередження, виявлення, припинення і розкриття будь-яких форм розвідувально-підривної діяльності проти України; брати участь у розробці і здійсненні відповідно до Закону України «Про державну таємницю» та інших актів законодавства заходів щодо забезпечення охорони державної таємниці та конфіденційної інформації, що є власністю держави, сприяти у порядку, передбаченому законодавством, підприємствам, установам, організаціям та підприємцям у збереженні комерційної таємниці, розголошення якої може завдати шкоди життєво важливим інтересам України (п. п. 3, 4, 7 ст. 24 Закону України «Про службу безпеки України»).

Відповідно до частини 5 статті 5 Закону України «Про державну таємницю» та частини 1 статті 5 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» Служба безпеки України є спеціально уповноваженим державним органом у сферах забезпечення охорони державної таємниці та контррозвідувальної діяльності.

Згідно пунктів 8, 9 статті 25 Закону України «Про Службу безпеки України» Службі безпеки України, її органам і співробітникам для виконання покладених на них обов'язків надається право проводити гласні і негласні оперативні заходи у порядку, визначеному Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність»; здійснювати співробітництво з громадянами України та іншими особами, в тому числі на договірних засадах, дотримуючись при цьому умов добровільності і конфіденційності цих відносин.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» підставами для проведення контррозвідувальної діяльності є, зокрема, виконання визначених законом завдань, в тому числі щодо контррозвідувального захисту органів державної влади, правоохоронних і розвідувальних органів, охорони державної таємниці.

Таким чином, забезпечення охорони державної таємниці є завданням Служби безпеки України, а необхідність такого забезпечення є підставою для проведення контррозвідувальної діяльності.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» для виконання визначених законом завдань та за наявності підстав, передбачених статтею 6 цього Закону, в ході контррозвідувальної діяльності органи, підрозділи та співробітники Служби безпеки України мають право здійснювати контррозвідувальний пошук, оперативно-розшукові заходи з використанням оперативних та оперативно-технічних сил і засобів, опитувати осіб за їх згодою, використовувати їх добровільну допомогу.

Наведені повноваження, визначені Законом України «Про контррозвідувальну діяльність», кореспондуються із правами, передбаченими пунктами 8, 9 статті 25 Закону України «Про Службу безпеки України», відповідно до яких гласні і негласні оперативні заходи повинні проводитись у порядку, визначеному Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» завданням оперативно-розшукової діяльності є пошук і фіксація фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб та груп, відповідальність за які передбачена Кримінальним кодексом України, розвідувально-підривну діяльність спеціальних служб іноземних держав та організацій з метою припинення правопорушень та в інтересах кримінального судочинства, а також отримання інформації в інтересах безпеки громадян, суспільства і держави.

Зі змісту ст. ст. 2, 3 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» слідує, що оперативно-розшукова діяльність - це система гласних і негласних пошукових, розвідувальних та контррозвідувальних заходів, що здійснюються із застосуванням оперативних та оперативно-технічних засобів. Її правову основу становлять, зокрема, Конституція України, цей Закон, Кримінальний та Кримінально-процесуальний кодекси України, Закон України про Службу безпеки, інші законодавчі акти та міжнародно-правові угоди і договори, учасником яких є Україна.

До оперативних підрозділів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, згідно статті 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», віднесено, зокрема, Службу безпеки України, яка згідно даної норми здійснює діяльність, пов'язану з контррозвідкою, військовою контррозвідкою, захисту національної державності, спеціальними підрозділами по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю, оперативно-технічними, внутрішньої безпеки, оперативного документування, боротьби з тероризмом і захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів.

Згідно частини 1 статті 6 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» підставами для проведення оперативно-розшукової діяльності є:

1) наявність достатньої інформації, одержаної в установленому законом порядку, що потребує перевірки за допомогою оперативно-розшукових заходів і засобів, зокрема, про: злочини, що готуються або вчинені невстановленими особами; осіб, які готують або вчинили злочин; розвідувально-підривну діяльність спецслужб іноземних держав, організацій та окремих осіб проти України;

2) запити повноважних державних органів, установ та організацій про перевірку осіб у зв'язку з їх допуском до державної таємниці і до роботи з ядерними матеріалами та на ядерних установках;

3) потреба в отриманні розвідувальної інформації в інтересах безпеки суспільства і держави.

Зазначені підстави, відповідно до частини 2 приведеної норми, можуть міститися в заявах, повідомленнях громадян, посадових осіб, громадських організацій, засобів масової інформації, у письмових дорученнях і постановах слідчого, вказівках прокурора, ухвалах суду в кримінальних справах, що знаходяться в його провадженні, матеріалах органів дізнання, інших правоохоронних органів, у запитах оперативних підрозділів міжнародних правоохоронних органів та організацій інших держав, а також запитах повноважних державних органів, установ та організацій, визначених Кабінетом Міністрів України, про перевірку осіб у зв'язку з їх допуском до державної таємниці і до роботи з ядерними матеріалами та на ядерних установках.

До обов'язків підрозділів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, згідно пункту 1 статті 7 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», відноситься вжиття, у межах своїх повноважень відповідно до законів, що становлять правову основу оперативно-розшукової діяльності, необхідних оперативно-розшукових заходів щодо попередження, своєчасного виявлення, припинення і розкриття злочинів та викриття причин і умов, які сприяють вчиненню злочинів, здійснювати профілактику правопорушень.

У той же час, оперативним підрозділам для виконання завдань оперативно-розшукової діяльності при наявності передбачених статтею 6 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» підстав надається право опитувати осіб за їх згодою, використовувати їх добровільну допомогу (п. 1 ч. 1 ст. 8 цього Закону).

Враховуючи приведені норми, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду приходить до висновку, що з метою забезпечення охорони державної таємниці, співробітники Служби безпеки України мають право опитувати осіб за їх згодою, а також використовувати їх добровільну допомогу.

З огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази застосування до позивача заходів примусового характеру, співробітники СБУ діяли відповідно до вимог законодавства, що регулює порядок проведення оперативно-розшукових та контррозвідувальних заходів.

Водночас, доводи позивача відносно того, що його відмова від претензій до співробітників СБУ була сформульована у стані несвободи, а отже не може прийматись судом як доказ, а також те, що позивач не в змозі довести застосування до нього психологічного тиску і в силу приписів ст. 71 КАС України (в редакції, яка була чинна в момент спірних правовідносин) колегією суддів касаційної інстанції відхиляються, оскільки будь-яка обставина, на яку посилається сторона по справі, як на факт обґрунтованості та законності його правової позиції має бути підтверджена відповідними доказами.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновків, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; у них повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду щодо встановлених обставин і правових наслідків є правильними.

Відповідно до частини 3 статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 343, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скарги ОСОБА_2 - залишити без задоволення, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 січня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного від 17 березня 2015 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.А. Данилевич

Судді В.М. Бевзенко

В.М. Шарапа