Справа № 359/6513/17
Суддя: Муранова-Лесів І. В.
Дата ухвалення: 2018-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2а/359/13/2018
Справа № 359/6513/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Муранової-Лесів І.В.,

при секретарі - Степаненко А.О.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача

Бориспільського ОУПФУ - Головкіна Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі Київської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, Бориспільського об'єднаного управління Пенсійного фонду Київської області про визнання дій суб'єкта владних повноважень незаконними та зобов'язання вчинити дії щодо відновлення виплати пенсії,-

В С Т А Н О В И В:

23.08.2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вказаним позовом, в якому просить суд:- визнати незаконними дії Управління соціального забезпечення населення Бориспільської райдержадміністрації щодо скасування довідки від 19.11.2014 р. № ; - визнати незаконними дії Бориспільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1;- зобов'язати Бориспільське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області вчинити дії щодо відновлення виплати пенсії ОСОБА_1 з квітня 2017 року;- судові витрати покласти на відповідачів (а.с.2-4).

В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне. ОСОБА_1 є пенсіонером та внутрішньо переміщеною особою. З червня 2014 року перебуває на обліку в Управління соцзахисту Бориспільської райдержадміністрації, як особа, переміщена з районів проведення АТО, де отримав про це довідку. Крім того, з липня 2014 року перебуває на обліку в Бориспільському об'єднаному УПФУ Київської області та отримував пенсію за віком. Однак, 07 квітня 2017 року позивачеві випадково стало відомо про зупинення йому виплати пенсії з невідомих причин. Однак, рішення про припинення виплати пенсії йому направлено не було та такого не отримував. В цей же день він звернувся до відповідача із заявою щодо надання пояснень про підстави припинення виплати пенсії. На що, отримав листа від 14.04.2017, в якому повідомлялося, що на підставі отриманої інформації призупинено йому виплату пенсії з 01.04.2017 р. Для поновлення виплати пенсії необхідно надати заяву та копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, та пред'явити оригінал такої довідки.

Позивач вважає дії відповідачів незаконними та такими, що грубо порушують охоронювані Конституцією та законами України його права на отримання пенсії, тим самим позбавили його єдиного джерела для існування. Статтею 12 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, визначено підстави для припинення виплати пенсії. Проте, жодної з вказаних у цих статтях підстав для припинення виплати йому пенсії на сьогодні не існує.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2018 року прийнято відмову позивача від частини позовних вимог та закрито провадження в частині позовних вимог до Управління соціального захисту населення Бориспільської районної державної адміністрації (а.с.89,90).

У судовому засіданні позивач підтримав позов та викладені в ньому обставини, просив його задовольнити.

Представник відповідача, Бориспільського об'єднаного управління Пенсійного фонду Київської області, у судовому засіданні заперечував проти позову, підтримав подані до суду письмові заперечення (а.с. 18,19), відповідно до яких зазначив, що позивачу, дійсно, з 01.09.2014 р. призначена та виплачувалася пенсія за віком за місцем його проживання, як особі переміщеній з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО( довідка № від 19.11.2014). Також зазначив, що припинено виплату пенсії з 01.04.2017р., відповідно до п.п.5 п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 № 365, у разі отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Управлінням було повідомлено позивача та запропоновано йому, у відповідності до п.15-18 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат, надати заяву та копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, та пред'явити оригінал такої довідки, але пропозиція управління була залишена без уваги позивачем. З цих підстав, вважають що відмовляючи у виплаті пенсії з 01.04.2017 р. діяли правомірно, оскільки для продовження таких виплат були відсутні правові підстави. А тому просили відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши письмові заперечення відповідача, письмові матеріали адміністративної справи, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку в Бориспільському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Київської області, як внутрішньо переміщена особа, та з 01.09.2014 року отримував пенсію за віком.

Позивач був взятий на облік, як внутрішньо переміщена особа, управлінням соціального захисту населення Бориспільської районної державної адміністрації, про що йому була видана довідка № від 19.11.2014р. (а.с.7). Згідно вказаної довідки, постійним зареєстрованим місцем проживання позивача є: вул. Георгія Берегового,1, хутір Петрівський, Бориспільський район, Київська область.

Як стверджує позивач, 07 квітня 2017 року стало відомо про зупинення виплати йому пенсії.

На його звернення від 07.04.2017 р. про надання роз'яснень щодо зупинення виплати пенсії, Бориспільським об'єднаним управлінням пенсійного фонду України Київської області надано відповідь від 12.04.2017 р. за № 4210/04, якою повідомляють, що відповідно до п.п.4,5 п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 № 365, соціальні виплати припиняються у разі скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених ст.12 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», та у разі отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. З урахуванням зазначеного на підставі отриманої інформації призупинено йому виплату пенсії з 01.04.2017 року. Одночасно запропоновано , згідно Порядку призначення(відновлення) соціальних виплат внутріщньо переміщеним особам та Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат, надати заяву та копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, та пред»явити оригінал такої довідки ( а.с.8).

Як вбачається з розпорядження начальника Бориспільського об'єднаного управління Пенсійного фонду Київської області від 23.03.2017 (а.с.68), наданого представником відповідача разом з матеріалами пенсійної справи, призупинено виплату пенсії відповідно до листа ГУ ПФУ у Київській області від 16.03.2017 р. № 1673/02-02 та листа ПФУ від 16.03.2017 № 7902, закрити до з'ясування причиною зняття з виплати «9» за допомогою функції матеріалів обробки даних автоматизованої системи АСОПД/КОМТЕХ, ОСОБА_1, в зв'язку з уточненням права на отримання пенсії. Виплату пенсії не проводити до з'ясування всіх обставин справи.

Зазначені обставини сторонами не оспорюються.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд вважає, що у даному випадку дії відповідача, який є органом державної влади, щодо припинення виплати пенсії за віком не відповідають вимогам вказаної норми Конституції України.

Так, частиною 1 статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Статтею 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058) встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України , а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до частини 3 статті 4 Закону № 1058, яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Суд зауважує, що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч.1 ст. 49 Закону №1058-ІV є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Доказів того, що судом або відповідачем приймалося рішення про припинення виплати пенсії позивачу з 1 квітня 2017 року з однієї з вказаних у зазначеній нормі права підстав, не надано.

Також відповідачем не надано суду доказів того, що видана 19.11.2014 року позивачеві довідка внутрішньо переміщеної особи № , була скасована у встановленому порядку.

Так, згідно наданої суду інформації Управління соціального захисту населення Бориспільської райдержадміністрації від 15.12.2017 р. за № 3841 вбачається, що видана 19.11.2014 р. позивачу ОСОБА_1 довідка № 463 згідно документів, передбачених п.3.6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою КМУ від 01.10.2014 р. № 509, є чинною на даний час (а.с.73).

Крім того, факт проживання позивача за адресою: вул. Берегового, 1, с.Петропавлівське, Бориспільський район, Київська область, підтверджено актом обстеження матеріально-побутових умов № 452 від 13.04.2017 (а.с.74).

Відповідно, на погляд суду, у відповідача не було підстав для призупинення виплати пенсії позивачеві, а тому дії його в частині призупинення виплати позивачеві пенсії не відповідають вимогам закону.

Статтями 2 та 3 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання.

За висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 07.10.2009 в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, відсутність пенсіонера за місцем проживання чи зміна ним місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивачки за місцем проживання не може позбавляти її права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст.1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

За приписами ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Слід також зазначити, що право на виплати зі сфери соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Протоколу 1 до Конвенції у 70-х роках минулого століття. У рішенні у справі «Міллер проти Австрії» від 16 грудня 1974 р.19 Суд встановив принцип, згідно з яким обов'язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і у рішенні «Гайгузус проти Австрії» від 16 вересня 1996 р.20: якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, в свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

Цей принцип було значно розширено у рішенні «Стек та інші проти Сполученого Королівства», Суд наголосив на тому, що в сучасній демократичній державі багато осіб протягом усього свого життя або ж його частини, коли йдеться про засоби для існування, перебувають у повній залежності від виплат за соціальним страхуванням або соціальним забезпеченням. В правових системах багатьох країн визнається, що такі особи потребують певного забезпечення, і відтак для них передбачається, що в разі дотримання умов, за яких вони можуть скористатися цими встановленими для них виплатами, вони автоматично будуть отримувати відповідні виплати.

На думку Європейського суду це право підпадає під сферу дії статті 1 Протоколу 1. Тобто, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-1У "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач-Бориспільське об'єднане управління Пенсійного фонду Київської області, припиняючи виплату позивачу пенсії з 1 квітня 2017 року діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, чим порушив конституційне право особи на соціальний захист - право на отримання пенсії.

За таких підстав позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню. Водночас, суд звертає увагу, що підстави, визначені ст. 371 КАС України для негайного виконання рішення, відсутні, оскільки питання про стягнення пенсії судом не вирішувалось, а отже неможливо визначити суму стягнення за один місяць (п.1 ч.1 ст.371 КАС України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору (а.с.1) підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Бориспільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 74-77, 139, 241-246,250, 293,293,371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Бориспільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1.

Зобов'язати Бориспільське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області поновити з 01 квітня 2017 року виплату пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса тимчасової реєстрації: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Бориспільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, зареєстроване місце знаходження: Київська область, м.Бориспіль, вул.Головатого, , на користь ОСОБА_1, адреса тимчасової реєстрації: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2, понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 (шістсот гривень).

Повне судове рішення виготовлено 02 лютого 2018 року.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного адміністративного суду через Бориспільський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, та у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Муранова-Лесів