Справа № 804/6954/15
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.01.2018
м. Київ

К/800/1474/18

№804/6954/15

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Стародуба О.П.,

суддів - Коваленко Н.В., Кравчука В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.06.2015р. та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.10.2015р. у справі за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Малбі" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

в с т а н о в и в:

У червні 2015 року Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Малбі", в якому просило стягнути з відповідача адміністративно-господарські санкції та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій в розмірі середньої річної заробітної плати за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інвалідів і не зайняте інвалідом за 2014 рік.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.06.2015р., яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.10.2015р., в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

З такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій не погодився позивач, подав касаційну скаргу, в якій посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить скасувати ухвалені судами рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування касаційної скарги, позивач посилається на те, що відповідальність за незабезпечення виконання нормативів робочих місць для працевлаштування інвалідів покладена на керівників підприємств, які несуть відповідальність у відповідності до вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та повинні сплатити адміністративно-господарську санкцію та пеню.

Заслухавши доповідача по справі та перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Так, відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік.

Згідно частини 1 статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадянських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інвалідів і не зайняте інвалідом.

В ході розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідач є юридичною особою і використовує найману працю. Відповідачем подано позивачу звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік за формою № 10-ПІ (а.с. 4) у якому зазначено, що кількість штатних працівників на підприємстві становить 77 осіб, кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» складає 3 особи, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 1 особа.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідачем здійснено всі залежні від нього заходи для забезпечення необхідної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2014 році, пошук роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості відповідно до статті 18-1 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», а обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Так, відповідачем протягом 2014 року для забезпечення необхідної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів до центру зайнятості щомісячно надавались звіти про наявність вакансій та інформації про попит на робочу силу (вакансії) за формою 3-ПН (звіти форми 3-ПН від 13.01.2014р., від 10.02.2014р., від 12.03.2014р., від 10.04.2014р., від 13.05.2014р., від 13.06.2014р., від 04.07.2014р., від 08.08.2014р., від 10.09.2014р., від 10.10.2014р., від 12.11.2014р., від 10.12.2014р.) (а.с.17-52). Крім того, відповідач у місцевих друкованих засобах масової інформації розміщував оголошення про можливість прийняття на роботу інвалідів (а.с.55-65).

Крім того, суди виходили з того, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин, за статтею 218 Господарського кодексу України є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання, а відповідачем вжито усі залежні від нього заходи для недопущення господарського правопорушення.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій колегія суддів погоджується і вважає, що вони відповідають нормам матеріального та процесуального права і фактичним обставинам справи.

Мотиви та доводи наведені у касаційній скарзі, висновки судів не спростовують і є безпідставними, оскільки за змістом статей 18 та 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування, а відповідно до частини 5 статті 19 цього Закону виконанням нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів вважається саме їх працевлаштування, а не лише створення відповідних робочих місць, а тому суди обґрунтовано прийняли рішення про відмову в задоволенні позову.

Посилання позивача в обґрунтування касаційної скарги на те, що обов'язок щодо забезпечення виконання нормативів робочих місць для працевлаштування інвалідів покладена на керівників підприємств, які несуть відповідальність за невиконання таких нормативів у встановленому законом порядку відповідно до статті 19 Закону «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» є безпідставним, оскільки адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена у постанові Верховного Суду України від 11 червня 2013 року № 21-63а13.

Відповідно до частини 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Таким чином, оскільки при ухваленні судових рішень суди правильно застосували норми матеріального права, порушень норм процесуального права не допустили, тому суд дійшов до висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень-без змін.

Керуючись статтями 349, 343, 350, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.06.2015р. та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.10.2015р. у даній справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

О.П. Стародуб

Н.В. Коваленко

В.М. Кравчук