Справа № 826/8174/17
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2018-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 січня 2018 року № 826/8174/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Григоровича П.О., суддів Смолія І.В., Шрамко Ю.Т., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомНародного депутата України ОСОБА_1
доНаціонального агентства з питань запобігання корупції
провизнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся Народний депутат України ОСОБА_1 (далі також - позивач або ОСОБА_1.) з адміністративним позовом до Національного агентства з питань запобігання корупції (далі також - відповідач або НАЗК), в якому просив суд:

1. Визнати протиправною бездіяльність НАЗК щодо не прийняття порядку інформування НАЗК про суттєві зміни в майновому стані в порушення частини третьої статті 52 Закону України «Про запобігання корупції».

2. Зобов'язати НАЗК прийняти порядок інформування НАЗК про суттєві зміни в майновому стані суб'єкта декларування, передбачений частиною третьою статті 52 Закону України «Про запобігання корупції».

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскільки на день звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом, відповідачем в порушення частини третьої статті 52 Закону України «Про запобігання корупції» не затверджено порядку інформування НАЗК про суттєві зміни в майновому стані суб'єкта декларування, то ним допущена протиправна бездіяльність, чим ускладнено процедуру повідомлення про суттєві зміни в майновому стані для усіх суб'єктів, на яких поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», а також дають можливість органу зі спеціальним статусом на свій розсуд встановлювати факт порушення певним суб'єктом вимог фінансового контролю чи ні.

Відповідач проти позову заперечив, просив суд відмовити в його задоволенні у повному обсязі, вважаючи позовні вимоги помилковими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки на виконання частини третьої статті 52 Закону України «Про запобігання корупції» ним були прийняті відповідні нормативно-правові акти, що свідчить про недопущення відповідачем оскаржуваної, як на думку позивача, протиправної бездіяльності.

Керуючись частиною четвертою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції статті, яка діяла на момент прийняття процесуального рішення про перехід у письмове провадження), розглянувши у порядку письмового провадження подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Частиною другою статті 2 Кодекс адміністративного судочинства України закріплено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуваннях усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень визначає Закон України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 № 1700-VII (далі також - Закон).

Народні депутати України є суб'єктами, на яких поширюється дія Закону (пункт 1 частини першої статті 3 Закону).

Центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику є Національне агентство з питань запобігання корупції (частина перша статті 4 Закону).

Відповідно до частини першої, четвертої статті 9 Закону, незалежність Національного агентства від впливу чи втручання у його діяльність гарантується: 1) спеціальним статусом Національного агентства; 2) особливим порядком відбору, призначення та припинення повноважень членів Національного агентства; 3) особливим, встановленим законом порядком фінансування та матеріально-технічного забезпечення Національного агентства; 4) належними умовами оплати праці членів та службовців апарату Національного агентства, визначеними цим та іншими законами; 5) прозорістю його діяльності; 6) в інший спосіб, визначений цим Законом.

Забороняється втручання державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, політичних партій, громадських об'єднань, інших осіб в діяльність Національного агентства з виконання покладених на нього обов'язків.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 11 Закону до повноважень Національного агентства належить, в тому числі забезпечення ведення Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 12 Закону Національне агентство з метою виконання покладених на нього повноважень, зокрема має право приймати з питань, що належать до його компетенції, обов'язкові для виконання нормативно-правові акти.

Частиною першою статті 47 Закону визначено, що Єдиний державний реєстр декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, формується та ведеться Національним агентством.

Національне агентство забезпечує відкритий цілодобовий доступ до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, на офіційному веб-сайті Національного агентства.

Відповідно до статті 52 Закону у разі відкриття суб'єктом декларування або членом його сім'ї валютного рахунка в установі банку-нерезидента відповідний суб'єкт декларування зобов'язаний у десятиденний строк письмово повідомити про це Національне агентство у встановленому ним порядку, із зазначенням номера рахунка і місцезнаходження банку-нерезидента (частина перша).

У разі суттєвої зміни у майновому стані суб'єкта декларування, а саме отримання ним доходу, придбання майна на суму, яка перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня відповідного року, зазначений суб'єкт у десятиденний строк з моменту отримання доходу або придбання майна зобов'язаний письмово повідомити про це Національне агентство. Зазначена інформація вноситься до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та оприлюднюється на офіційному веб-сайті Національного агентства (частина друга).

Порядок інформування Національного агентства про відкриття валютного рахунка в установі банку-нерезидента, а також про суттєві зміни у майновому стані визначаються Національним агентством (частина третя).

На виконання зазначених норм Закону, у тому числі частини третьої статті 52 Закону, НАЗК рішенням від 10.06.2016 № 3 «Про функціонування Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», яке було зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.07.2016 за № 959/29089, затвердило Порядок формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі також - Порядок) та Форму повідомлення про суттєві зміни в майновому стані суб'єкта декларування (далі також - Форма).

Виходячи зі змісту Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731 (далі також - Положення) зазначені, затверджені НАЗК Порядок та Форма, є нормативно-правовими актами, отже відповідають Конституції України та законам України, іншим актам законодавства, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов'язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС).

При цьому, згідно з пунктом 1.4 розділу І Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 № 34/5, порядок - це акт, який встановлює механізм реалізації прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб, процедуру застосування нормативно-правового акта та умови провадження певної діяльності.

За приписами пункту 2.1. та 2.2. розділу ІІ вказаного Порядку, відповідно до вимог нормопроектувальної техніки нормативно-правовий акт, окрім іншого: не повинен містити повторів норм права, які містяться в інших нормативно-правових актах; не повинен містити суперечливих норм права; не повинен дублювати однакові за змістом положення, які містяться в тексті цього нормативно-правового акта; не повинен включати положень, що належать до одного й того самого предмета правового регулювання.

При розробці нормативно-правового акта слід виходити з необхідності правового регулювання управлінської діяльності суб'єкта нормотворення, однією з форм реалізації якої є видання розпорядчих документів, вид яких (наказ, постанова, розпорядження, рішення) визначається законами та положеннями.

Таким чином, приписи нормопроектувальної техніки вимагають від суб'єктів нормотворення не допускати прийняття ними декількох нормативно-правових актів з одного й того ж предмета правового регулювання, фактично, з метою уникнення подвійного регулювання та створення передумов для маніпулювання (з обох сторін).

Так, відповідно до пункту 1 розділу 1 Порядку він визначає процедуру формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - Реєстр).

Згідно з пунктом 1 розділу II Порядку до Реєстру включаються такі електронні документи (далі - документи): декларації, що подаються відповідно до статті 45 Закону; повідомлення про суттєві зміни в майновому стані суб'єкта декларування, передбачені частиною другою статті 52 Закону; виправлення декларації, що подаються відповідно до частини четвертої статті 45 Закону.

Пунктом 6 розділу II Порядку закріплено, що суб'єкти декларування письмово повідомляють Національне агентство про суттєві зміни у своєму майновому стані відповідно до частини другої статті 52 Закону шляхом подання відповідного електронного повідомлення до Реєстру через власний персональний електронний кабінет у десятиденний строк з моменту отримання доходу або придбання майна. Зазначене електронне повідомлення подається шляхом заповнення відповідної електронної форми.

Таким чином, вказаним нормативно-правовим актом, прийнятим НАЗК на виконання вимог частини третьої статті 52 Закону, чітко визначено порядок і спосіб письмового повідомлення НАЗК суб'єктами декларування про суттєві зміни у своєму майновому стані, що свідчить про належне виконання відповідачем покладеного на нього вказаною статтею обов'язку та відсутність жодних передумов для маніпулювання нормами, на що вказує позивач, отже суд вважає такі його твердження помилковими, як і твердження про допущення відповідачем протиправної бездіяльності.

Окрім наведеного, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до частини першої та другої статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно пункту 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 КАС України).

З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором за КАС України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Разом з тим, за змістом наведених норм Конституції України та КАС України судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини.

У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах, а точніше вже порушене.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов'язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Таким чином, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. При цьому, вирішуючи спір по суті, суд надає об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тож, якщо особа вважає, що її право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов'язок, така особа має право звернутися за судовим захистом. У разі відповідного звернення особи, суд розглядає питання щодо наявності порушення права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішує спір.

Натомість, в адміністративному позові позивач не надав жодних пояснень в чому полягає саме його порушене право. Як наслідок, позивачем не наведено, а судом не встановлено, порушеного права позивача.

Зважаючи на вищезазначене сукупності, суд приходить до висновку про, по-перше, недопущення відповідачем, як на думку позивача, протиправної бездіяльності та, по-друге, відсутність порушеного права позивача у правовідносинах, які досліджувались у даній справі.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач належним чином виконав обов'язок щодо доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Народного депутата України ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 18.01.2018

Головуючий суддя П.О. Григорович

Судді І.В. Смолій

Ю.Т. Шрамко