Справа № 363/3418/17
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 363/3418/17 Суддя (судді) першої інстанції: Рудюк О.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Бужак Н.П., Пилипенко О.Є.,

секретаря Андрієнко Н.А.,

за участю:

позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: Радея О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, за апеляційною скаргою Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції на постанову Вишгородського районного суду Київської області від 13 листопада 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції, у якому просив скасувати постанову від 20.08.2017 року, серії БР №869116 про притягнення його до адміністративної відповідальності на підставі ч. 2 ст. 126 КУпАП за порушення п. 2.1 (а) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306, за відсутність водійського посвідчення.

В обґрунтування позовних вимог апеляційної скарги позивач посилався на те, що оскаржуваною постановою його протиправно притягнуто до адміністративної відповідальності, позаяк під час зупинки транспортного засобу Шевроле Авео НОМЕР_1, за кермом перебувала його дружина ОСОБА_5, а він був лише пасажиром, тому водійське посвідчення працівникам патрульної поліції не надавав. Також, позивач зазначає, що спірна постанова винесена незаконно, упереджено та з грубим порушенням порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення та норм КУпАП.

Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 13 листопада 2017 року позов задоволено.

Рішення суду умотивовано тим, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності підлягає скасуванню.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати постанову та ухвалити нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що доказом на підтвердження вини позивача є відеозапис, зроблений за допомогою нагрудної камери (відео реєстратора) інспектора. При цьому, відповідач зазначає, що диск із вказаним відеозаписом ним було додано до своїх заперечень на позовну заяву та відправлено поштою до судового засідання (08 листопада 2017 року), однак він був отриманий судом лише 15 листопада 2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду - скасуванню, з таких підстав.

З матеріалів справи убачається, що 20 серпня 2017 року відповідачем було винесено постанову серії БР №869116, якою на позивача було накладено адміністративне стягнення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 425 грн.

Уважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся у суд із даним адміністративним позовом.

Обговорюючи правомірність зазначеної постанови, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» основним повноваженням патрульної поліції є, серед іншого, виявлення та припинення адміністративних правопорушень, а також регулювання дорожнього руху та контроль за дотриманням Правил дорожнього руху.

Згідно із ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, у тому числі, передбачені ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Відповідно до п. 4 розділу Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України №1395 від 07 листопада 2015 року (далі - Інструкція), у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

За пунктом 2 розділу III Інструкції постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених, зокрема, ч. 1 ст. 126 КУпАП на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Частино. 1 ст. 126 КУпАП передбачено, що керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Із змісту ст. 247 КУпАП убачається, що обов'язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно із ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Колегією суддів установлено, що посадовою особою відповідача 20.08.2017 року о 22 год. 11 хв. було складено постанову серії БР №869116 у справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладено штраф у розмірі 425,00 грн.

У даній постанові зазначено, що позивач 20.08.2017 року о 22 год. 11, керуючи транспортним засобом Chevrolet Aveo, номерний знак НОМЕР_1, за адресою: м. Київ, Чоколівський бульвар, 42А, порушив вимоги дорожнього знаку 5.16 «Напрямок руху по смугах». При перевірці документів водій не мав при собі посвідчення водія відповідної категорії, що є порушенням п. 2.1 (а) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, дійшов до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Однак, колегія суддів уважає такі висновки суду першої інстанції необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи.

Так, відповідачем надано суду диск із відеозаписом, зробленим нагрудною відеокамерою інспектора патрульної поліції під час зупинки транспортного засобу та розгляду справи (а.с.36).

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 195 КАС України (у редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції), а також важливості вказаного доказу для прийняття обгрунтовааного рішення у даній категорії справ, колегія суддів приходить до висновку, що наявні підстави для дослідження цього відеозапису в суді апеляційної інстанції.

Вказаний відеозапис переглянутий судом, та із нього убачається, що після зупинки транспортного засобу Chevrolet Aveo, номерний знак НОМЕР_1, позивач знаходився на задньому сидінні автомобіля. На передньому пасажирському сидінні сиділа його дружина. Інспектор повідомив позивачу, що він бачив як останній пересів із водійського крісла на заднє сидіння автомобіля. На пропозицію інспектора надати посвідчення водія відповідної категорії та документи, що посвідчують особу, позивач повідомив, що такі у нього відсутні.

Колегія суддів звертає увагу, що зазначеним відеозаписом також спростовуються доводи позивача щодо того, що за кермом автомобіля перебувала його дружина. Позаяк, із вказаного відео убачається, що під час зупинки транспортного засобу та розгляду адміністративної справи дружина позивача не спростовувала того факту, що за кермом автомобіля перебував її чоловік, а навпаки фактично підтвердила цей факт.

Таким чином, посилання позивача на те, що він не керував транспортним засобом, а був лише пасажиром, колегія суддів розцінює критично, як такі, що направлені на уникнення відповідальності за скоєне адміністративне правопорушення.

Проте, судом першої інстанції не досліджено дані обставини, не надано їм належної правової оцінки, внаслідок чого місцевий суд дійшов до передчасного висновку про задоволення позову.

Також, колегія суддів ураховує, що під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником відповідача надано засвідчені копії пояснень інспекторів, які зупиняли вищевказаний автомобіль, а також копію висновку перевірки дій даних інспекторів за зверненням ОСОБА_2 від 15 вересня 2017 року, відповідно до яких неправомірних дій працівників Управління патрульної поліції у м. Києві не виявлено.

До того ж, факт керування позивачем вказаним транспортним засобом 20.08.2017 року також підтверджується постановою Вишгородського районного суду Київської області від 06 грудня 2017 року у справі №760/16152/17, якою провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, закрито у зв'язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Окрім того, відповідно до ст.159 КАС (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом п.3 ч.1 ст.163 КАС України у мотивувальній частині зазначаються обставини, встановлені судом із посиланням на докази, мотиви неврахування окремих доказів, а також мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення, і положення закону, якими він керувався.

В мотивувальній частині рішення наводяться дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінка всіх доказів, з яких виходив суд при вирішенні спору; визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд повинен це обґрунтувати.

Згідно з ч.1 ст.138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить установити при ухваленні судового рішення у справі.

Мотивувальна частина кожного рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права і у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права й обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на відповідні статті КАС України та інші норми процесуального права, керуючись якими суд встановив обставини справи, права й обов'язки сторін; в мотивувальній частині рішення можуть також використовуватися посилання на рішення Конституційного Суду України, відповідні рішення Верховного Суду України (стаття 244-2 КАС України), а також посилання на рішення Європейського суду з прав людини; проте саме лише посилання в мотивувальній частині на положення законодавства без належного наведення мотивів застосування певних норм права або незастосування інших норм, на які посилається сторона при обґрунтуванні своїх вимог, не може вважатися належною юридичною кваліфікацією (п.9 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013р. №7 "Про судове рішення в адміністративній справі").

Також в пункті 42 рішення "Бендерський проти України" від 15.11.2007р. Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (див. рішення "Руїз Торійа проти Іспанії" від 09.12.1994р.). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення "Артіко проти Італії" від 13.05.1980р.). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (cf."Дюлоранс проти Франції", п.34553/97, п.33, від 21.03.2000р.; "Донадзе проти Грузії", n 74644/01, пп.32 et 35, від 07.03.2006р.).

Усупереч вищенаведеному, в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду першої інстанції останній лише процитував норми права, що стосуються доказування, проте не навів обставини, встановлені судом із посиланням на докази та мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення.

Відтак, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваній постанові, прийнятій з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також за неповного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС України (у новій редакції від 15 грудня 2017 року) за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС України (у новій редакції від 15 грудня 2017 року) підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню а позов залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 34, 243, 272, 286, 310, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції задовольнити.

Постанову Вишгородського районного суду Київської області від 13 листопада 2017 року скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя Н.П. Бужак
суддяО.Є. Пилипенко

(Повний текст постанови складений 31 січня 2018 року.)