Справа № 826/24555/15
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В. розглянувши у письмовому провадження адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Грандком-Корпорейшн»

до

Державної податкової інспекції у Солом’янському районі Головного управління ДФС у місті Києві

про

визнання протиправними дій та зобов’язання вчинити певні дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Грандком-Корпорейшн» (далі – ТОВ «Грандком-Корпорейшн», позивач) з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Солом’янському районі Головного управління ДФС у місті Києві (далі – ДПІ у Солом’янському районі ГУ ДФС у м. Києві) про:

- визнання протиправними дій ДПІ у Солом’янському районі Головного управління ДФС у м. Києві, що виразилися у не прийнятті податкової декларації ТОВ «Грандком- Корпорейшн» з податку на додану вартість за вересень 2015 року з розшифровкою податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Додаток 5) за звітний податковий період;

- зобов'язання ДПІ у Солом’янському районі ГУ ДФС у м. Києві прийняти подану ТОВ «Грандком-Корпорейшн» податкову декларацію з податку на додану вартість за вересень 2015 року з розшифровкою податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Додаток 5) за звітній податковий період днем їх фактичного отримання;

- зобов’язання ДПІ у Солом’янському районі ГУ ДФС у м. Києві внести до автоматизованої інформаційної системи «Податковий блок» показники податкової декларації ТОВ «Грандком-Корпорейшн» з податку на додану вартість за вересень 2015 року з розшифровкою податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Додаток 5) за звітній податковий період.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідачем протиправно було не прийнято та не внесено до АІС «Податковий блок» інформації щодо показників податкової декларації з ПДВ за вересень 2015 року з додатками до неї, оскільки станом на день подання вказаної податкової звітності в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців був відсутній запис щодо відсутності підтвердження відомостей про ТОВ «Грандком- Корпорейшн» та інформації про відсутність за місцезнаходженням.

Окрім цього, позивач також зазначає, що станом на час подання вказаної позовної заяви до суду, від відповідача на його адресу не надходило жодного повідомлення про розірвання Договору про визнання електронної звітності, укладеного 15.06.2015 року № 150620151.

А тому, на думку позивача, в ході складання та подання до ДПІ у Солом’янському районі Головного управління ДФС у м. Києві податкової декларації з ПДВ за вересень 2015 року з додатками, ТОВ «Грандком-Корпорейшн» було дотримано усі вимоги, які передбачені ст. 46 та ст. 48 Податкового кодексу України, а саме податкова декларація з ПДВ за вересень 2015 року з додатками складена за формою, чинною на час її подання, містить усі необхідні обов'язкові реквізити і відповідає нормам та змісту відповідного податку, підписана уповноваженою особою.

Відповідач - ДПІ у Солом’янському районі ГУ ДФС у м. Києві проти задоволення адміністративного позову заперечував та просив в його задоволені відмовити повністю.

А тому, на думку відповідача, ДПІ у Солом’янському районі ГУ ДФС у м. Києві, при невизнанні податкової звітності з ПДВ за вересень 2015 року діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, відповідач також зазначає, що позивач в силу ст. 49 ПК України позивач не був позбавлений можливості подати звітність в інший спосіб.

Представники позивача та відповідача у судове засідання не з’явилися.

Представник позивача подав клопотання про розгляд справи в письмовому провадженні.

Відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції до 15.12.2017р.), суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

У той же час, 15 червня 2015 року між органом державної фіскальної служби, а саме ДПІ у Солом’янському районі Головного управління ДФС у м. Києві та ТОВ «Грандком-Корпорейшн» укладено Договір № 150620151 про визнання електронних документів, предметом якого є визнання податкових документів (податкової звітності, реєстрів отриманих та виданих податкових накладних з податку на додану вартість та інших звітних податкових документів), поданих платником податків в електронному вигляді із застосуванням електронного цифрового підпису до органу ДФС засобами телекомунікаційного зв’язку або на електронних носіях, як оригіналу.

На виконання умов вказаного договору ТОВ «Грандком-Корпорейшн» 15 жовтня 2015 року надіслано засобами електронного зв’язку до ДПІ у Солом’янському районі Головного управління ДФС у м. Києві податкову декларацію з податку на додану вартість за вересень 2015 року разом з розшифровкою податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Додаток 5) за звітній податковий період.

За результати розгляду вказаної податкової звітності, відповідачем надіслано позивачеві квитанцію № 1 про не прийняття вказаної вище податкової декларації з податку на додану вартість за вересень 2015 року з підстав порушення позивачем вимог Інструкції з підготовки і подання податкових документів в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв’язку, затвердженої наказом ДПА України від 10.04.2008р. № 233, а саме для платника податків ТОВ «Грандком-Корпорейшн» не укладено Договір про визнання електронної звітності.

Незгода з вказаними діями відповідача, обумовила позивача на звернення до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи даний адміністративний спір суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пп.16.1.3 п.16.1 ст.16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Згідно п.49.2 ст.49 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є, відповідно до цього Кодексу незалежно від того, чи провадив такий платник податку господарську діяльність у звітному періоді.

Пунктом 46.1 ст.46 Податкового кодексу України визначено, що податкова декларація, розрахунок - документ, що подається платником податків контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків-фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку. Додатки до податкової декларації є її невід'ємною частиною.

Податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: особисто платником податків або уповноваженою на це особою; надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством (п.49.3 ст.49 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 49.8 ст. 49 Податкового кодексу України прийняття податкової декларації є обов'язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов'язкових реквізитів, передбачених п.п. 48.3 та 48.4, ст.48 цього Кодексу.

Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Згідно з п. 48.1 ст. 48 Податкового кодексу України податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями п.46.5 ст.46 цього Кодексу та чинному на час її подання.

Як зазначено в п. 48.3 ст.48 Податкового кодексу України, податкова декларація повинна містити обов'язкові реквізити, а саме: тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий); звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація; звітний (податковий) період, що уточнюється (для уточнюючого розрахунку); повне найменування (прізвище, ім'я, по батькові) платника податків згідно з реєстраційними документами; код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); місцезнаходження (місце проживання) платника податків; найменування контролюючого органу, до якого подається звітність; дата подання звіту (або дата заповнення - залежно від форми); ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток або інші відомості, визначені в абзаці сьомому цього пункту, посадових осіб платника податків; підписи платника податку-фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності).

Відповідно до п. 48.4 статті 48 ПК України у окремих випадках, коли це відповідає сутності податку або збору та є необхідним для його адміністрування, форма податкової декларації додатково може містити такі обов'язкові реквізити:

- відмітка про звітування за спеціальним режимом;

- код виду економічної діяльності (КВЕД);

- код органу місцевого самоврядування за КОАТУУ;

- індивідуальний податковий номер згідно з даними реєстру платників податку на додану вартість за звітний (податковий) період.

Підпунктом 49.11.1 п. 49.11 ст. 49 Податкового кодексу України передбачено, що у разі отримання податкової декларації, надісланої платником податків до контролюючого органу поштою або засобами електронного зв'язку, заповненої з порушенням вимог п.п. 48.3 та 48.4 ст. 48 цього Кодексу, такий контролюючий орган зобов'язаний надати цьому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови протягом п'яти робочих днів з дня її отримання.

У відповідності до п. 48.7 ст. 48 Податкового кодексу України податкова звітність, складена з порушенням норм цієї статті, не вважається податковою декларацією, крім випадків, встановлених п.46.4 статті 46 цього Кодексу.

У той же час, згідно п.49.15 ст.49 Податкового кодексу України податкова декларація, надіслана платником податків або його представником поштою або засобами електронного зв'язку, вважається неподаною за умови її заповнення з порушенням норм п.п. 48.3 і 48.4 ст. 48 цього Кодексу та надсилання контролюючим органом платнику податків письмової відмови у прийнятті його податкової декларації.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, підставою для не прийняття податкової декларації позивача з ПДВ за вересень 2015 року з додатками до неї, стало відсутність укладеного Договору про визнання електронних документів.

При цьому, як було встановлено вище, між позивачем та відповідачем 15 червня 2015 року було укладено Договір про визнання електронної звітності № 150620151.

За умовами вказаного Договору, зокрема, Розділом 6 передбачено, що Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє, до закінчення строку чинності посилених сертифікатів відкритих ключів.

У той же час, з письмових заперечень представника відповідача, судом встановлено, що Договір про визнання електронної звітності № 150620151 від 15.06.2015 року було розірвано податковим органом в односторонньому порядку, у зв’язку з внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців відомостей про ТОВ «Грандком- Корпорейшн», а саме «щодо відсутності юридичної особи за вказаною адресою».

Про розірвання Договір про визнання електронної звітності позивача, як зазначає представник відповідача, було повідомлено листом від 05.10.2015 року, який надіслано засобами поштового відділення, однак повернено на адресу відправника з причин «організація не числиться».

Втім, вказані обставини судом не беруться до уваги, з наступних причин.

Основні організаційно-правові засади електронного документообігу, використання електронних документів, правовий статус електронного цифрового підпису регулюються Законом України від 22.05.2003 №851 "Про електронні документи та електронний документообіг" (далі - Закон №851).

Статтею 14 Закону №851 встановлено, що електронний документообіг здійснюється відповідно до законодавства України або на підставі договорів, що визначають взаємовідносини суб'єктів електронного документообігу.

Суб'єктами електронного документообігу відповідно до Закону №851 є автор, підписувач, адресат та посередник, які набувають передбачених законом або договором прав і обов'язків у процесі електронного документообігу.

В той же час, правовим актом, що визначає загальні принципи організації інформаційного обміну під час подання платниками податків податкової звітності до органів державної податкової служби України в електронній формі із використанням електронного цифрового підпису є Інструкція з підготовки і подання податкових документів в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв'язку, затверджена наказом Державної податкової адміністрації України від 10.04.2008р. №233 (надалі-Інструкція №233).

Пунктом 1 розділу 2 названої Інструкції закріплено, що платник податків здійснює формування та подання податкових документів в електронному вигляді відповідно до законодавства із застосуванням спеціалізованого програмного забезпечення формування податкових документів, засобу КЗІ, керуючись цією Інструкцією та договором.

Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Таким чином, адміністративний договір може бути розірвано або за згодою сторін, або за рішенням суду, або у випадках, встановлених у самому договорі.

Так, відповідно розділу 6 Договору про визнання електронної звітності № 150620151 від 15.06.2015 передбачено, що орган ДФС має право розірвати вказаний Договір в односторонньому порядку у випадку ненадання платником податків нового посиленого сертифіката (сертифікатів) відкритого замість скасованих або у разі зміни платником місця реєстрації.

Виходячи з умов договору про визнання електронних документів відповідач має право розірвати договір в односторонньому порядку виключно у двох випадках: 1) не надання позивачем нового посиленого сертифіката (сертифікатів) відкритого ключа замість скасованих; 2) зміна позивачем місця реєстрації.

Відповідно до ст. 93 Цивільного кодексу України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із ст. 45 Податкового кодексу України податковою адресою юридичної особи є місцезнаходження такої юридичної особи, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України.

Відповідно до ст. 1 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб - підприємців” (на момент виникнення спірних правовідносин) місцезнаходження юридичної особи це - адреса органу або особи, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступають від її імені. Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону в ЄДР містяться відомості в тому числі і щодо місцезнаходження юридичної особи, а також дані про установчі документи юридичної особи, дати, номери записів про внесення змін до них, а відповідно до ч. 5 ст. 17 Закону - також відомості про відсутність юридичної особи за місцезнаходженням, про відсутність підтвердження відомостей про юридичну особу.

Таким чином, відповідно до Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб га фізичних осіб-підприємців” та Податкового кодексу України поняття “місце реєстрації” юридичної особи тотожне поняттю “місцезнаходження” юридичної особи.

Відповідно до ст. 18 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб - підприємців” якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

З аналізу вищевикладених норм Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців” випливає, що єдина підстава стверджувати про відсутність юридичної особи за місцезнаходженням (місцем реєстрації) може виникнути лише у разі внесення інформації про таку відсутність до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

З даного Витягу судом також встановлено наявність внесення наступної інформації щодо позивача, а саме:

- 01.10.2015 року «відсутності юридичної особи за вказаною адресою» та

- 06.10.2015 року «підтвердження відомостей про юридичну особу».

Вказане вище свідчить, що позивачем не змінювалося його місцезнаходження.

У той же час, ТОВ «Грандком-Корпорейшн» податкова декларація за податку на додану вартість за вересень 2015 року надсилалася відповідачу засобами телекомунікаційного зв’язку 15 жовтня 2015 року, тобто після підтвердження даних про юридичну особу.

Відповідач не надав суду будь-яких доказів того, що з моменту державної реєстрації ТОВ «Грандком-Корпорейшн», як юридичної особи до установчих документів підприємства вносились зміни, що стосуються місцезнаходження.

В той же час, інформація про зміну місцезнаходження (місця реєстрації) не подавалася державному реєстратору та, відповідно, не вносилася до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Вказана інформація підтверджується даними Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Беручи до уваги зазначені обставини, суд приходить до висновку, що відомості про підприємство (в тому числі щодо його місцезнаходження) є достовірними та відповідають ознакам достовірності відповідно до ст. 18 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців”.

А тому відповідачем цілком безпідставно прийнято рішення про відмову у визнанні податкової звітності податкову декларацію з ПДВ за вересень 2015 року.

При цьому суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Водночас, суд зазначає, що згідно інформаційного листа Вищого адміністративного суду України від 15.06.2012 №1503/12/13-12, резолютивна частина постанови адміністративного суду про задоволення позовних вимог у справі, предметом оскарження в якій є протиправність відмови податкового органу у прийнятті податкової декларації має містити висновок про визнання протиправною відмову податкового органу прийняти податкову декларацію, а податкової декларації такою, що подана платником податків у день її фактичного отримання органом державної податкової служби (із зазначенням дати).

Вимоги про зобов'язання податкового органу прийняти податкову декларацію, визнання протиправними рішення, дії, бездіяльності податкового органу, визнання поданої декларації податковою звітністю, визнання податкової декларації поданою варто розглядати як вимогу про визнання протиправною відмови у прийнятті податкової декларації, поданої платником податків на певну дату.

Вiдповiднi висновки суду можуть бути викладенi в мотивувальнiй частинi рiшення з посиланням на абзац десятий частини другої статтi 162 Кодексу адмiнiстративного судочинства України, яка надає право суду прийняти iншу постанову, яка б гарантувала дотримання i захист прав позивача. У резолютивнiй частинi вiдображається власне протиправнiсть вiдмови у прийняттi податкової декларацiї, поданої платником податкiв на певну дату. Суди повиннi розглянути питання щодо протиправностi вiдмови у прийняттi податкової декларацiї, незважаючи на те, в якiй словеснiй формi сформульованi позовнi вимоги позивача, якщо зi змiсту таких вимог вбачається, що вони спрямованi на вiдновлення прав платника податкiв, порушених внаслiдок такої вiдмови.

Таким чином, захист прав позивача має відбуватися шляхом пред’явлення позовних вимог про визнання протиправною відмови у прийнятті податкової звітності та подання платником податків у день її фактичного отримання органом державної податкової служби.

Приймаючи до уваги встановлені обставини у справі, суд з метою відновлення порушених прав позивача, дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у спосіб:

- визнати протиправною відмову ДПІ у Солом’янському районі Головного управління ДФС у м. Києві у прийнятті податкової декларації ТОВ «Грандком- Корпорейшн» з податку на додану вартість за вересень 2015 року з розшифровкою податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Додаток 5) за звітний податковий період.

З огляду на викладене, суд також вважає за необхідне визнати податкову декларацію з податку на додану вартість за вересень 2015 року поданою ТОВ «Грандком- Корпорейшн» у день її отримання органом ДСФ, а саме 15 жовтня 2015 року та зобов’язати ДПІ у Солом’янському районі ГУ ДФС у м. Києві внести до автоматизованої інформаційної системи «Податковий блок» показники вказаної податкової декларації.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України суд присуджує на користь позивача здійснені ним документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 564,00грн. з бюджетних асигнувань з Державної податкової інспекції у Солом’янському районі Головного управління ДФС у місті Києві.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 – 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Грандком-Корпорейшн» задовольнити повністю.

3. Визнати протиправною відмову Державної податкової інспекції у Солом’янському районі Головного управління ДФС у м. Києві у прийнятті податкової декларації Товариства з обмеженою відповідальністю «Грандком-Корпорейшн» з податку на додану вартість за вересень 2015 року з розшифровкою податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Додаток 5) за звітний податковий період.

4. Зобов'язання ДПІ у Солом’янському районі ГУ ДФС у м. Києві прийняти подану ТОВ «Грандком-Корпорейшн» податкову декларацію з податку на додану вартість за вересень 2015 року з розшифровкою податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Додаток 5) за звітній податковий період днем її фактичного отримання – 15 жовтня 2015 року.

5. Зобов’язати Державну податкову інспекцію у Солом’янському районі Головного управління ДФС у м. Києві внести до автоматизованої інформаційної системи «Податковий блок» показники податкової декларації ТОВ «Грандком-Корпорейшн» з податку на додану вартість за вересень 2015 року з розшифровкою податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Додаток 5) за звітній податковий період.

6. Присудити з бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Солом’янському районі Головного управління ДФС у місті Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Грандком-Корпорейшн» понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 564, 00грн.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Амельохін