Справа № 343/879/17
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2018 рокуЛьвів№ 876/10457/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання Дідик Н.С.

позивач - не зявився

відповідач - не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Калуського обєднаного управління пенсійного фонду України Івано-Франківської області на постанову Долинського районного суду Івано-Франківської області від 27 вересня 2017 року (суддя Монташевич С.М., м. Долина) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Калуського обєднаного управління пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

23 травня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача - Калуського обєднаного управління пенсійного фонду України Івано-Франківської області та просила визнати протиправною відмову Калуського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області від 13 травня 2017 року щодо переведення її з пенсії по інвалідності (2 група) згідно Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» на пенсію по інвалідності (2 група) відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року та зобовязати відповідача призначити їй пенсію по інвалідності (2 група) відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року у розмірі 60% від розміру заробітної плати з 29 квітня 2017 року.

Уточнивши позовні вимоги позивач просила визнати неправомірною відмову відповідача саме у призначенні їй пенсії по інвалідності (2 група) відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року та зобовязати останнього призначити їй пенсію по інвалідності (2 група) відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року у розмірі 60 % від розміру заробітної плати з 29 квітня 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 23 жовтня 2006 року її було визнано інвалідом 3 групи, у звязку з чим Управлінням Пенсійного фонду України в Долинському районі було призначено пенсію по інвалідності згідно Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». 01 червня 2014 року її було визнано інвалідом 2 групи, у звязку з чим Управлінням Пенсійного фонду України в Долинському районі було призначено пенсію по інвалідності (2 група) згідно Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

28 квітня 2017 року вона була звільнена з посади державного службовця у звязку з реорганізацією. 03 травня 2017 року вона звернулась до відповідача з заявою про переведення її з пенсії по інвалідності (2 група), яку вона отримує на підставі Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», на пенсію по інвалідності відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року. Проте, 12 травня 2017 року отримала відмову, в якій відповідач посилається на Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року та на постанову Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016 року № 622 «Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб». Такі дії управління вважає неправомірними, оскільки станом на 29 квітня 2017 року її стаж роботи на посадах державного службовця та віднесених до посад державних службовців становив 21 рік 3 місяці 6 днів та, працюючи на посадах держслужбовця, нею набуто захворювання та встановлено 2 група інвалідності. На час набрання чинності Законом України «Про державну службу» № 889-УІІІ від 10 грудня 2015 року вона мала вислугу понад 10 років державної служби, а тому, зважаючи на приписи чинного законодавства, має право на призначення пенсії по інвалідності у відповідності до ст. 37 Закону України «Про державну службу» №3723-XII від 16 грудня 1993 року.

Оскільки її було звільнено з роботи 28 квітня 2017 року, тому просила зобов'язати відповідача призначити їй пенсію по інвалідності на підставі Закону України «Про державну службу» з наступного дня після звільнення. Просила задовольнити її позовні вимоги в уточненому вигляді.

Постановою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 27 вересня 2017 року позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії Калуського обєднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії по інвалідності (2 групи) відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року. Зобовязано Калуське обєднане управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області призначити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності (2 групи) відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року у розмірі 60% від розміру заробітної плати з 03 травня 2017 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постанову в апеляційному порядку оскаржив відповідач - Калуське обєднане управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, вважає що суд при прийнятті оскаржуваного рішення надав неналежну правову оцінку всім суттєвим обставинам справи та не в повній мірі дослідив здобуті в процесі судового розгляду справи докази, що у свою чергу стало причиною порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Просить постанову скасувати та провадження у справі закрити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зокрема зазначає, що для призначення пенсії по інвалідності для осіб, які працювали на посадах, віднесених до посад державної служби відповідно до положень ст. 37 Закону України «Про державну службу» №3723 в перехідних положеннях Закону України «Про державну службу» №889 не збереглося право на отримання пенсії по інвалідності, оскільки зазначене право розповсюджується тільки на державних службовців, які досягли пенсійного віку. Оскільки позивач ОСОБА_1 на момент звернення до відповідача з заявою про призначення пенсії не досягла пенсійного віку у відповідності до норм ст.26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», то в неї відсутнє право на призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу».

У відповідності до вимог статті 229 КАС України за відсутності осіб, які беруть участь у справі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, пропрацювала на посадах державного службовця та віднесених до таких посадах 21 рік 3 місяці 6 днів та отримує пенсію як інвалід 2 групи загального захворювання довічно відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», що підтверджується копією відповідного розпорядження та даними трудової книжки позивачки (а.с. 12, 44-49).

28 квітня 2017 року позивач була звільнена з посади начальника відділу контрольно-перевірочної роботи Долинського обєднаного УПФ України Івано-Франківської області у звязку з реорганізацією, п. 4 ч. 1 ст. 83, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 44-49). 03 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії по інвалідності згідно Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року (а.с. 9).

Листом № 3870/03 від 13 травня 2017 року Калуське обєднане управління ПФУ Івано-Франківської області повідомило позивачу, що підстав для переведення на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу» немає (а.с. 10-11).

Не погоджуючись із відмовою відповідача про переведення на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу» позивач звернулася до суду із позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач неправомірно відмовив в призначенні ОСОБА_1 пенсії по інвалідності згідно із Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року, оскільки стаж державної служби позивачки на момент звернення за призначенням пенсії по інвалідності згідно Закону України «Про державну службу» становив більш ніж 20 років, вона має ІІ групу інвалідності, яку було встановлено під час перебування останньої на державній службі, безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вона працювала на посаді державного службовця та після звільнення з державної служби звернулася до відповідача з заявою про призначення пенсії на підставі ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо можливості задоволення позову, виходячи з наступного.

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

За приписами п.1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

З 1 травня 2016 року набув чинності Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ, яким визначено право на пенсійне забезпечення державних службовців відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ.

Порядок призначення таких пенсій затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016 року №622 «Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій громадян», яка застосовується, починаючи з 1 травня 2016 року.

Так, згідно пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII втратив чинність Закон №3723-ХІІ, крім ст. 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Разом з цим, пунктами 10 та 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII передбачено право державних службовців на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ.

Згідно з частиною першою статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної ОСОБА_2 України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами та в редакції чинній на дату подання позивачем заяви) на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», особам, визнаним інвалідами I або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів I або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно до цього Закону призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.

Статтею 90 Закону №889-VIII передбачено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» №1058-IV.

Колегія суддів зазначає, що стаття 37 Закону №3723-ХІІ повязує право на одержання пенсії державних службовців з пенсійним віком, встановленим статтею 26 Закону №1058-IV і не передбачає пільг щодо зменшення пенсійного віку для призначення цього виду пенсії.

В силу вимог ч.1 ст. 26 Закону №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки ІНФОРМАЦІЯ_2 і старші після досягнення ними віку передбаченого ч.2 ст.26 даного Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на час звернення з заявою про переведення її на пенсію згідно Закону №3723-ХІІ досягла 39 років 4 місяці 10 днів, однак, колегія суддів звертає увагу, що ст. 26 Закону №1058-IV передбачає право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років.

Враховуючи вищенаведене, оцінюючи наведені обставин справи в їх сукупності, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є безпідставним, оскільки ОСОБА_1 не досягла необхідного пенсійного віку, визначеного чинним законодавством України, а тому не підлягає до задоволення.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Керуючись ч.4 ст.229, ч,3 ст. 243, ст.ст. 308, 310, п.2 ч.1 ст.315, п.4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Калуського обєднаного управління пенсійного фонду України Івано-Франківської області задовольнити.

Постанову Долинського районного суду Івано-Франківської області від 27 вересня 2017 року у справі № 343/879/17 - скасувати та прийняти нову постанову якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Калуського обєднаного управління пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_2
Повне судове рішення складено 05.02.2018 року.