Справа № 638/3668/17
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2018-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків

06 лютого 2018 р. справа № 638/3668/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Старосєльцевої О.В., судді: Кухар М.Д., Рубан В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Чубукіної М.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Мазур Л.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання неправомірною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,-

встановив:
Позивач, ОСОБА_1 , 10.03.2017 року звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив: 1) визнати неправомірною відмову Міністерства оборони України у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності 2 групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби; 2) зобов`язати Міністерство оборони України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги по інвалідності 2 групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби на день вставновлення інвалідності 13.01.2016 року.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 27.09.2017 року дану справу направлено за підсудністю до Харківського окружного адміністративного суду.

Матеріали справи одержані канцелярією суду 08.12.2017 року. 12.12.2017 року справу розподілено судді Старосєльцевій О.В.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що громадянину за рішенням Міністерства, оформленим протоколом № 69 від 19.08.2016 р. неправомірно було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги.

Відповідач, Міністерство оборони України, з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що позивач звільнений з військової служби до прийняття і введення в дію правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю та названими правовими актами не встановлено про їх поширення на військовослужбовців, які звільнені з військової служби до їх введення в дію.

Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

За матеріалами справи судом встановлено, що позивач звернувся до Міністерства оборони України з приводу одержання виплат згідно з ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у зв`язку з настанням події інвалідності 2 групи.

Рішенням владного суб`єкта оформленим протоколом № 69 від 19.08.2016р. у призначенні виплат було відмовлено.

Як з`ясовано судом, підставою для відмови владний суб`єкт обрав судження про те, що нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі.

Перевіряючи відповідність закону, зокрема ч.2 ст.2 КАС України (в редакції до 15.12.2017р.) та ч.3 ст.2 КАС України (в редакції з 15.12.2017р.), діянь та рішень владного суб`єкта суд зазначає, що відповідно до ст.3 Конституції України здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю.

Правовідносини з приводу відшкодування шкоди, завданої здоров`ю людини, унормовані приписами як загальних норм права, зокрема, ст.ст.22, 268, 1195-1208 Цивільного кодексу України, так і приписами спеціальних норм права, зокрема, ст. 16 Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

При цьому, суд ураховує, що положення останнього з наведених актів законодавства зазнавали неодноразових суттєвих змін, а діюча (на момент вирішення спору) редакція ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" була запроваджена згідно з Законом України від 06.12.2016р. №1774-VIII/

Станом на дату прийняття владним суб`єктом спірного рішення ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" діяла у редакції Законів України від 03.11.2006р. №N 328-V, від 04.07.2012 р. N 5040-VI.

Суд вважає, що задекларований Конституцією України рівень суспільного значення здоров`я людини як об`єкту цивільного права, відсутність строку позовної давності за вимогами про відшкодування (компенсацію у будь-який спосіб завданої здоров`ю шкоди), а також обставини спричинення погіршення стану здоров`я людини у зв`язку з виконанням військового обов`язку повністю спростовують доводи владного суб`єкта про правила зворотної дії у часі законів.

Окрім того, жодним приписом жодного закону не запроваджено правило, у силу якого особа не має права на відшкодування шкоди, завданої погіршенням стану здоров`я під час виконання військового обов`язку (що мало місце у минулому, у тому разі, коли правові підстави для такого відшкодування виникли пізніше, адже такий підхід повністю суперечить правовому режиму захисту здоров`я людини в Україні.

Приєднаними до справи документами підтверджено, що позивач проходив військову службу у Збройних Силах з 01.03.1980 року по 18.04.1982 року (у лавах Збройних сил СРСР), та з 03.08.2014р. по 09.10.2015 року (у лавах ЗС України), але вислуга років становить: календарна 21 рік 7 місяців.

Період служби 1980-1982 роки припадає на час знаходження в Демократичній Республіці Афганістан, коли позивачем було одержано поранення.

Постановою госпітальної військово-лікарської комісії терапевтичного профілю військової частини НОМЕР_1 , оформленої Свідоцтвом про хворобу № 850, визначено ступінь придатності до військової служби, служби за військовою спеціальністю як «непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку», встановлено причинно-наслідковий зв`язок хвороби із проходженням військової служби із зазначенням «Захворювання, Так, пов`язане з проходженням військової служби».

Судом також встановлено, що відповідно до довідок МСЕК, наданих на вимогу суду, позивачу 01.11.2002 року встановлено третю групу інвалідності із зазначенням причини «Травма, пов`язана з виконанням службових обов`язків», діагноз « Віддалені наслідки важкої черепно-мозкової травми». Інвалідність встановлена строком до 01.11.2003 року, дата чергового переогляду зазначена 01.11.2003 року.

Довідкою МСЕК від 29.10.2003 року підтверджено третю групу інвалідності із зазначенням причини «Травма, пов`язана з виконанням службових обов`язків», продовжено строк інвалідності позивача до 01.11.2005, дата чергового переогляду встановлена 29.10.2005 року.

Довідкою від 09.11.2005 року у зв`язку з пропущенням строку переогляду позивачу повторно встановлено третю групу інвалідності з 01.11.2005 року із зазначенням причини «Травма, пов`язана з виконанням службових обов`язків», діагноз «Віддалені наслідки ЧМТ», строк інвалідності встановлений до 01.12.2007 року. Дата чергового переогляду: 09.11.2007 року.

Довідкою МСЕК від 21.11.07 підтверджено 3 групу інвалідності позивача із зазначенням причини «Травма, пов`язана з виконанням службових обов`язків», діагноз «Наслідки ЧМТ», продовжено строк інвалідності позивача до 01.12.2009, дата чергового переогляду встановлена 21.11.2009 року.

Довідкою МСЕК від 25.11.07 підтверджено 3 групу інвалідності позивача із зазначенням причини «Травма, пов`язана з виконанням службових обов`язків», діагноз «Наслідки ЧМТ», продовжено строк інвалідності позивача до 01.12.20011, дата чергового переогляду встановлена 25.11.20011 року.

Довідкою від 07.12.2011 року у зв`язку з пропущенням строку переогляду позивачу повторно встановлено третю групу інвалідності з 01.12.2011 року із зазначенням причини «Травма, пов`язана з виконанням службових обов`язків», діагноз «Віддалені наслідки ЧМТ», строк інвалідності встановлений до 01.01.2014 року. Дата чергового переогляду: 07.12.2013 року.

З матеріалів справи вбачається, що у період з 01.01.2014 року по 13.01.2016 року позивач на огляд для підтвердження групи інвалідності до МСЕК не звертався.

Відтак, з 01.01.2014 року позивач не мав інвалідності, підтвердженої належними та допустимими доказами.

Оскільки владним суб`єктом усупереч ч.2 ст.77 КАС України не подано доказів протилежного, то слід вважати, що після цієї дати позивач відновив стан здоров`я.

З 03.08.2014р. по 09.10.2015 року позивач знов проходив військову службу за рішенням Держави в особі компетентного органу за призовом по мобілізації на особливий період.

Отже, Держава, котрою було прийнято рішення про призов громадянина на військову службу, має нести повну та вичерпну юридичну відповідальність за погіршення стану здоров`я громадянина під час такої служби.

Довідкою МСЕК від 13.01.2016 року позивачу встановлено другу групу інвалідності з 13.01.2016 року із зазначенням причини «Травма, пов`язана з виконанням службових обов`язків», діагноз «Ішемічна хвороба серця. Стабільна стенокардія ІІІ ФК. Дифузний та постінфарктний кардіосклероз(09.09.2014). Тромболізис», строк інвалідності: безстроково.

Спираючись на матеріали справи, суд вважає, що позивачу первинно встановлено 2 групу інвалідності 13.01.2016 року, як особі, яка на день встановлення інвалідності не мала встановленої групи інвалідності.

З урахуванням характеру первинної причини погіршення стану здоров`я (поранення під час участі у бойових діях на території Демократичної республіки Афганістан), умов та події одержання травми військовослужбовцем, прийняття Державою рішення про призов громадянина на військову службу як особи, стан здоров`я якої дозволяє безперешкодно виконувати військовий обов`язок, суд не знаходить підстав для визнання обгрунтованим та правильним висновку владного суб`єкта про неможливість здійснення спірної виплати через застосування правила дії законів у часі.

Оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-76, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку про неправомірність та необґрунтованість відмови Міністерства оборони України у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як особі звільненої з військової служби 09.10.2015 року у зв`язку з встановленням 13.06.2016 року інвалідності 2 групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт при прийнятті спірного рішення не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч.3 ст. 2 КАС України (в редакції до 15.12.2017р.).

Натомість факт порушення прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах у галузі справи соціального забезпечення за цією вимогою знайшов підтвердження проведеним судовим розглядом, що є визначеною процесуальним законом обставиною для задоволення заявлених вимог.

Окремо суд бере до уваги, що відповідно до абз.2 ч.4 ст.245 КАС України якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, надана судом юридична оцінка обставинам щодо неправомірності та необґрунтованості відмови Міністерства оборони України у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як особі звільненої з військової служби 09.10.2015 року у зв`язку з встановленням 13.06.2016 року інвалідності 2 групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, є обов`язковою для відповідача як владного суб`єкта.

Проте, оскільки матеріали справи не містять даних, достатніх для застосування судом правила абз.1 ч.4 ст.245 КАС України, то суд вважає за необхідне обтяжити владного суб`єкта обов`язком повторно розглянути питання призначення та виплати позивачу спірної виплати у зв`язку з встановленням інвалідності.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст. 139, 143 КАС України та Закону України Про судовий збір.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.72-77, 211, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:
Позов - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати оформлену п.28 протоколу №69 від 19.08.2016р. відмову Міністерства оборони України (місцезнаходження 03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6; ідентифікаційний код 00034022) у призначенні та виплаті ОСОБА_1 (місцезнаходження АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності 2 групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби.

Зобов`язати Міністерство оборони України (місцезнаходження 03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6; ідентифікаційний код 00034022) повторно вирішити питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 (місцезнаходження АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності 2 групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У решті вимог позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, тобто протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення, а набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Роз`яснити, що скарга може бути подана у порядку п. 15.5 Розділу VII КАС України.

Повний текст судового рішення у порядку ч.3 ст.243 КАС України виготовлено 06.02.2018 року.

Головуючий суддя О.В.Старосєльцева

судді: М.Д.Кухар

В.В.Рубан