Справа № 809/4017/13-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.01.2018 Київ К/9901/1509/18 809/4017/13-а

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого Смоковича М. І.,
суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,
розглянувши у письмовому провадженні у касаційній інстанції адміністративну справу № 809/4017/13-а
за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду, постановлену 27 травня 2015 року у складі колегії суддів: головуючого Костіва М. В., суддів: Шавеля Р. М., Бруновської Н. В.,

в с т а н о в и в :

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувсь до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій щодо невиплати щомісячної додаткової грошової винагороди неправомірними, зобов`язання перерахувати та виплатити розмір щомісячної додаткової грошової винагороди, зобов`язання в подальшому виплачувати щомісячну додаткову грошову винагороду, компенсування витрат на правову допомогу.
Позовні вимоги мотивовані тим, що Військовою частиною НОМЕР_1 всупереч вимогам постанови Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 2012 року за № 956 Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року за № 889 Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби надзвичайних ситуацій, Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди окремим категоріям військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України 15 листопада 2010 року за № 595 ненараховано та невиплачено додаткової щомісячної грошової винагороди як військовослужбовцю Збройних Сил України, що забезпечує безпеку польотів та перельотів.
Позивач вказує, що при зверненні 05 грудня 2013 року з рапортом до командира Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 було відмовлено у виплаті щомісячної додаткової винагороди.
Вважаючи такі дії посадових осіб відповідача неправомірними, позивач звернувсь до суду з метою захисту своїх прав.
Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 січня 2013 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 щомісячної додаткової грошової винагороди за період з 24 жовтня 2012 року по 31 березня 2013 року у відповідності до вимог Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди окремим категоріям військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженої Наказом Міністра оборони України 15 листопада 2010 № 595 (у редакції наказу Міністерства оборони України від 05 грудня 2012 року № 825), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 вересня 2012 року за № 1540/21852.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення на місяць, згідно з вимогами Інструкції, за період з 24 жовтня 2012 року по 31 березня 2013 року з урахуванням індексації.
Стягнуто за рахунок державного бюджету в межах видатків, передбачених Державній судовій адміністрації України на здійснення правосуддя місцевими загальними та місцевими адміністративними судами, на користь позивача 341,04 грн. витрат на правову допомогу.
В решті позову відмовлено.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2015 року постанову суду першої інстанції скасовано та адміністративний позов залишено без розгляду.
Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів, що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.
За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
04 січня 2018 року касаційна скарга ОСОБА_1 надійшла до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах, яка ухвалою судді-доповідача від 09 січня 2018 року прийнята до провадження.
У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати його рішення та залишити в силі постанову суду першої інстанції.
Водночас відповідач в своїх запереченнях вказує на безпідставність касаційної скарги і просить залишити її без задоволення, а судові рішення без змін.
Касаційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , починаючи з 06 лютого 2008 року проходить військову службу у лавах Збройних Силах України посаді оперативного чергового офіцера з бойового управління командного пункту штабу, ВОС-0627004.
Відповідно до наказів командира військової частини НОМЕР_1 про допуск особового складу до несення бойового чергування в якості оперативного чергового командного пункту від листопада 2011 року за № 970, від 25 листопада 2012 року за № 1249 позивач був допущений до несення бойового чергування в обсязі функціональних обов`язків в якості оперативного чергового та чергового офіцера з бойового управління командного пункту Військової частини НОМЕР_1 .
Довідкою т.в.о. начальника штабу першого заступника командира Військової частини НОМЕР_1 , яка видана позивачу підтверджено, що відповідно до щоденних наказів командира Військової частини НОМЕР_1 про призначення особового складу на бойове чергування в період з 24 жовтня 2012 року до 01 квітня 2013 року ОСОБА_1 виконав сім чергувань в якості оперативного чергового командного пункту Військової частини НОМЕР_1 , виконання обов`язків якого передбачає забезпечення безпеки польотів та перельотів.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про протиправність дій відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , додаткової щомісячної грошової винагороди за період з 24 жовтня 2012 року по 31 березня 2013 року відповідно до наказу Міністра оборони України від 05 грудня 2012 № 825 Про внесення змін до Інструкції про розміри і порядок виплати військовослужбовцям, які займають посади у Військово-морських силах Збройних Сил України та льотного складу Збройних Сил України.
Львівський апеляційний адміністративний суд, скасовуючи постанову суду першої інстанції та залишаючи позовні вимоги без розгляду, виходив з того, що позивач пропустив строк, встановлений частиною третьою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції чинній на момент звернення до суду в жовтні 2013 року.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду не погоджується з висновками суду апеляційної інстанцій, з огляду на таке.
За змістом частини третьої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції чинній на момент звернення до суду з цим позовом, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Пропущення строку звернення до адміністративного суду відповідно до статті 100 вказаного Кодексу є підставою для залишення адміністративного позову без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.
Як встановлено судами, позивач на час звернення з цим позовом до суду проходить військову службу в лавах Збройних Сил України.
Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2013 року (справа № 21-389а13) дійшов висновку, що перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю, а тому суд повинен керуватися, в тому числі, і положеннями частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, яка визначає право звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, в даному випадку стягнення грошового забезпечення військовослужбовця.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України Про оплату праці від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами, необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Застосовуючи до спірних правовідносин положення статей 99, 100 Кодексу адміністративного судочинства України, чинного на момент звернення до суду, суд апеляційної інстанції при вирішенні цього спору вищевказаних вимог не врахував та помилково залишив позовні вимоги ОСОБА_1 без розгляду.
Оскільки, залишаючи без розгляду позовні вимоги щодо виплати щомісячної додаткової грошової винагороди за період за період з 24 жовтня 2012 року по 31 березня 2013 року, суд апеляційної інстанції не розглянув по суті та не дав їм відповідної правової оцінки, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду не може перевірити законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
В силу частини першої статті 353 КАС України, підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
З огляду на викладене, ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2015 року необхідно скасувати, а справу направити на продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2015 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович
Судді О. В. Білоус
Т. Г. Стрелець