Справа № 623/2903/17
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2018-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2018 р. м. ХарківСправа № 623/2903/17

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.

суддів - Бенедик А.П. , Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання - Багмет А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області на постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05 грудня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області про визнання дій протиправними та дискримінаційними, зобов'язання вчинення дій, -

В с т а н о в и л а:

21 листопада 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, яким просить визнати протиправною бездіяльність відповідача Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області (далі - пенсійний орган, Ізюмське ОУПФУ), яка полягає у не виплаті пенсії, починаючи з травня 2015 року, та зобов'язати пенсійний орган поновити їй пенсію та сплатити заборгованість за весь період, починаючи з травня 2015 року.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона проживала у м. Горлівка Донецької області до 2014 року, коли була вимушена виїхати на підконтрольну Україні територію, має статус внутрішньо переміщеної особи. Перебуває на обліку в Ізюмському ОУПФУ як внутрішньо переміщена особа, що отримує пенсію. З такими діями Ізюмського ОУПФУ позивач висловила незгоду, та посилаючись на ст. 8, 19, 46, 64, 92 Конституції України, ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст. 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», п. 5 Розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275, ч. 2 ст. 14 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу із тероризмом», ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вважає, що втручання у її приватне життя з боку відповідача здійснено поза законом, припинення виплати їй пенсії здійснено поза процедурою, встановленою законом, так як з відповіді відповідача вбачається, що ця процедура була застосована виключно до осіб, які проживають на тимчасово окупованій території. Вважає, що в діях відповідача вбачається дискримінація щодо неї за ознакою місця проживання, оскільки до інших громадян України, проживаючих на території підконтрольній Україні, такі вимоги не висуваються. Позивач вважає що, як і будь який громадянин України, має право отримувати пенсію по на загальних підставах в установленому для цього законом порядку. Просить визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та задовольнити її позовні вимоги.

Постановою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05 грудня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволений в повному обсязі.

Судове рішення вмотивовано тим, що зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, у тому числі отримання пенсії. Відповідач, не приймаючи рішення у відповідності до приписів ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з 01 травня 2015 року протиправно зупинив виплату пенсії позивачу.

Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі Ізюмське ОУПФУ, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушенням судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05 грудня 2017 року та прийняти нове судове рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволені адміністративного позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги щодо дотримання правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення відповідно до положень ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами ч. 3 ст. 313 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час, місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Сторони, належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду, до судового засідання не прибули. Фіксування судового засідання технічними засобами не відбувалось згідно положень ч. 4 ст. 229 КАС України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (абз. 1 ст. 46).

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (абз. 2 ст. 46).

Преамбулою Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № № 1058-IV в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

За приписами ст. 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (ч. 1 ст. 5).

Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування (ч. 2 ст. 5).

Судом установлено, що позивач ОСОБА_2 відповідно пенсійного посвідчення, виданого Донецьким УПФУ 19 серпня 2003 року, є отримувачем пенсії за віком, призначеної на умовах Закону № 1058-IV, номер особового рахунку 132542/27 /а.с. 10/.

Також судом установлено, що позивач ОСОБА_2 перебуває на обліку в Ізюмському ОУПФУ, а з 01 травня 2015 року відповідач припинив здійснення пенсійних виплат позивачу.

Підстави припинення виплати пенсії регламентовані ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV.

Так, ч. 1 ст. 49 цього Закону визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року N 25-рп/2009);

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Погоджуючись із висновком суду про обґрунтованість позовних вимог позивача ОСОБА_2, колегія суддів зазначає, що судам першої та апеляційної інстанцій відповідачем не надано доказів, які б посвідчували ту обставину, що підставою для припинення виплати пенсії позивачу слугувало відповідне рішення пенсійного органу.

Частиною 2 ст. 2 КАС України установлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Наведене дає підстави колегії суддів дійти висновку про те, що оскаржувані позивачем ОСОБА_2 дії Ізюмського ОУПФУ про припинення виплати пенсії вчинені відповідачем не у спосіб, що передбачений ст. 49 Закону № 1058-IV, а відтак - є протиправними.

Доводи апеляційної скарги зазначені висновки не спростовують.

Колегія суддів зауважує, що рішення пенсійного органу у випадках, передбачених законодавством, повинно бути оформлено у паперовій формі та містити відомості не тільки про дату його прийняття, номер рішення, прізвища, ім'я, по батькові особи, що його приймає, тощо, а і вичерпний та обґрунтований перелік обставин, які стали передумовою, в даному випадку, для прийняття рішення про припинення виплати пенсії, з обов'язковим посиланням на Закони України та інші підзаконні акти, якими зазначена особа керувалась при його прийнятті.

Оскільки судами установлено, що рішення про припинення виплати пенсії позивачу відповідач не приймав, колегія суддів не вбачає підстав для надання правової оцінки, наведеного скаржником в апеляційній скарзі.

Колегія суддів зазначає, що суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Обраний позивачем спосіб відновлення порушеного права відповідає положенням ст. 160, ч. 2 ст. 245 КАС України.

Окрім наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення в частині, якою задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 за період з 21 травня 2017 року, оскільки відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 99 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шести місячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів зазначає, що за відсутності належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску позивачем процесуального строку звернення до суду з позовом, у суду відсутні підстави для визнання такого строку пропущеним з поважних причин.

Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині < > є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справами, неправильне застосування норм матеріального (пункти перший, четвертий частини першої статті 317 КАС України).

Підстави, передбачені ст. 139 КАС України, для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись статтями 126, 139, 229, 292, 293, 308-310, 313, 315, 316, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області залишити без задоволення, а постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05 грудня 2017 року - без змін.

Постанова Харківського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її оголошення. Учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених Кодексом адміністративного судочинства України. Касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя (підпис)Л.В. Мельнікова
Судді(підпис) (підпис) А.П. Бенедик Л.О. Донець
Постанова у повному обсязі складена і підписана 02 лютого 2018 року.