Справа № 239/386/17
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2018 року справа №239/386/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на постанову Новогродівського міського суду Донецької області від 24 листопада 2017 року у справі № 239/386/17 (суддя І інстанції - Грідяєва М.В.), складену в повному обсязі 24 листопада 2017 року в м. Новогродівка Донецької області за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності неправомірною, визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання поновити виплату пенсії, -

ВСТАНОВИВ:

14 вересня 2017 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Селидовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про:

- визнання протиправною бездіяльність управління щодо невиплати з липня 2017 року пенсії позивачу;

- визнання протиправним та скасування рішення відповідача про зупинення (припинення) виплати пенсії позивачу;

- зобов'язання управління поновити виплату пенсії позивачу (а.с. 1-7).

Ухвалою Новогродівського міського суду Донецької області від 08 листопада 2017 року допущено заміну сторони по справі Селидовське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (а.с. 40).

Постановою Новогродівського міського суду Донецької області від 24 листопада 2017 року (з урахуванням виправлення описки, внесеної ухвалою суду від 07 грудня 2017 року) позовні вимоги задоволені. Рішення управління про припинення виплати пенсії позивачу визнано неправомірним та скасовано. Зобов'язано управління поновити виплату пенсії позивачу з 01 серпня 2017 року. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань управління на користь держави судовий збір (а.с. 49-54, 62).

Не погодившись з судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати постанову суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтуванні апеляційної скарги, апелянт зазначив, що позивача відсутня довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, відтак йому правомірно припинено виплату пенсії.

При цьому управлінням зазначено, що суд першої інстанції неправомірно стягнув за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір, оскільки пенсійні органи звільнені від сплати судового збору (а.с. 71-72).

Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

29 та 31 січня 2018 року до канцелярії суду надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача разом із клопотанням про розгляд справи за відсутності позивача.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», перебуває на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України в Донецькій області як внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території України (а.с. 8-10, 42, 44).

Позивач був внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території України (м. Луганськ) до АДРЕСА_1 на підставі Довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 04 березня 2016 року № (а.с. 12).

Виплата пенсії припинена з 01 серпня 2017 року на підставі рішення про припинення виплати пенсії як внутрішньо переміщеної особи у зв'язку з відсутністю довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 44-45).

Не погодившись із припиненням виплати пенсії позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що на момент припинення виплати пенсії позивачу у відповідача були відсутні законодавчо передбачені підстави для припинення виплати пенсії, а відтак порушене право позивача має бути відновленим. При цьому суд стягнув судовий збір на користь держави за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з рішенням суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Статтею 4 Закону № 1058 встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058, яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави зробити висновок про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058.

Відповідач підтвердив взяття позивача на облік та виплату пенсії позивачу по липень 2017 року.

Рішення щодо припинення виплати пенсії відповідачем прийнято на підставі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» у зв'язку з відсутністю в пенсійній справі позивача його довідки внутрішньо переміщеної особи (а.с. 45).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач з 10 червня 2016 року за зазначеною адресою АДРЕСА_1 придбав житло на постійній основі та втратив статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується відміткою в паспорті позивача (зворотній бік а.с. 8), а відтак позивачу для отримання пенсійних виплат не потрібно підтверджувати статус внутрішньо переміщеної особи, оскільки він зареєструвався на постійне місце проживання на території де здійснюють свої повноваження органи української влади.

Враховуючи вищевикладене,що позивачем виконано певний порядок реєстрації на постійне місце проживання в Україні, що не потребує довідок тимчасово переміщеної особи та підтвердження статусу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що пенсійний орган неправомірно не здійснює пенсійні виплати позивачу з серпня 2017 року по теперішній час.

При цьому суд апеляційної інстанції, щодо порядку стягнення сплаченого судового збору, зазначає наступне.

Пленумом ВАСУ від 23 січня 2015 року № 2 встановлено, що у разі звільнення відповідача від сплати судового збору, то й відповідно судовий збір з нього не стягується. Тобто в разі задоволення адміністративного позову повністю судовий збір з відповідача, звільненого від сплати судового збору, не стягується, а у разі часткового задоволення позову у справі, в якій відповідач звільнений від сплати судового збору, судовий збір стягується лише з позивача пропорційно до відхиленої частини вимоги з урахуванням попередньої сплати 10 відсотків розміру ставки судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції стягнув за рахунок бюджетних асигнувань управління на користь держави судовий збір, при цьому позивача взагалі було звільнено від його сплати.

Враховуючи вищевикладене та те, що відповідач є суб'єктом владних повноважень, який на момент прийняття постанови судом першої інстанції звільнявся від сплати судового збору, суд дійшов висновку про необхідність виключення п'ятого абзацу (щодо розподілення судових витрат) резолютивної частини постанови суду першої інстанції, відтак, постанова суду першої інстанції підлягає зміні з урахуванням вимог статті 317 КАС України.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області - задовольнити частково.

Постанову Новогродівського міського суду Донецької області від 24 листопада 2017 року у справі № 239/386/17 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності неправомірною, визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання поновити виплату пенсії - змінити.

П'ятий абзац резолютивної частини постанови Новогродівського міського суду Донецької області від 24 листопада 2017 року у справі № 239/386/17 - виключити.

В іншій частині постанову Новогродівського міського суду Донецької області від 24 листопада 2017 року у справі № 239/386/17- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 січня 2018 року.

Колегія суддів Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова