Справа № 825/1625/17
Суддя: Шелест С.Б.
Дата ухвалення: 2018-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/1625/17 Суддя (судді) першої інстанції: Бородавкіна С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуюча суддя: Шелест С.Б.

Судді: Глущенко Я.Б., Пилипенко О.Є.

Секретар судового засідання: Хаврат О.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Чернігівській області на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.11.17р. у справі №825/1625/17 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

у с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 13.06.17р. №51358-25 та №51359-25, згідно з якими Позивачу визначено зобов'язання зі сплати податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2016 рік.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.11.17р. адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаною постановою, Відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати постанову з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що нерухоме майно, яке є власністю Позивача - є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно; на Позивача, як суб'єкта підприємницької діяльності, не поширюється податкова пільга, передбачена п.п.266.2.2. «є» п.266.2. ст.266 ПК для промислових підприємств.

Від Позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому Позивач просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, з покликанням на те, що належне йому на праві власності майно належить до будівель промисловості, а тому не є об'єктом оподаткування зазначеним податком в силу п.п.266.2.2. «є» п.266.2. ст.266 ПК; вважає, що вказана норма ПК розповсюджується не лише на промислові підприємства, а й на фізичних осіб, у тому числі тих, хто здійснює підприємницьку діяльність.

Учасники справи в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, у зв'язку з чим та відповідно до частини 2 ст.313, п.2 ч.1 ст.311 КАС апеляційним судом розглянуто справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу Відповідача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать обставини справи, Позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець відповідно до Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_1 та Виписки з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААБ № 967480.

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 12.10.17р. № 100239643, Позивачу на праві власності належать нежитлові будівлі: комора-склад № 1, площею 650,7 кв.м та склад площею 564,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, що підтверджується Витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.12.03р. № 2225223 та від 08.09.10р. № 27251635, (а.с. 21, 22, 23-28).

ГУ ДФС у Чернігівській області на підставі пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54, пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України прийняті податкові повідомлення - рішення від 13.06.17р. №51358-25 та №51359-25, згідно з якими визначено до сплати за 2016 рік суму податкового зобов'язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 7 784, 32 грн. та 8 966,65 грн. відповідно.

Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями - рішеннями, Позивач звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що нерухоме майно Позивача належить до будівель промисловості, а тому відповідно до п.п. «є» п. 266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України Позивач звільнений від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. При визначенні бази оподаткування визначальними є саме ознаки нерухомості, а не ознаки власника майна, а тому база оподаткування повинна визначатись безвідносно організаційно-правової форми власника та виду підприємницької діяльності. При вирішенні спору на користь Позивача суд застосував підпункт 56.21 статті 56 Податкового кодексу України, вважаючи, що норми, які регулюють спірні правовідносини суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платника податків.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Положеннями статті 265 Податкового кодексу України в редакції, яка була чинна до 01.01.2015 року, було передбачено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Так, згідно підпункту 265.1.1 вказаної статті платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової нерухомості. Об'єктом оподаткування є об'єкт житлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 265.2.1).

Законом України від 28 грудня 2014 року №71-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набрав чинності 01.01.2015, статтю 265 Податкового кодексу України викладено у новій редакції, якою було передбачено склад податку на майно. Так, податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Також зазначеним Законом викладено в новій редакції статтю 266 Податкового кодексу України (надалі - ПК), якою визначено порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (платників податків, об'єкт оподаткування, базу оподаткування, пільги із сплати податку, ставку податку, податковий період, порядок обчислення суми податку, порядок обчислення сум податку в разі зміни власника об'єкта оподаткування податком, порядок та строки сплати податку).

У відповідності до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування, згідно підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК, є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно положень пункту 266.3 статті 266 ПК, базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (підпункт 266.3.2).

Згідно підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК, ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Згідно пп. 7.1.2 п. 7.1 статті 7 Податкового кодексу України, під час встановлення податку обов'язково визначається такий елемент як об'єкт оподаткування.

В силу статті 22 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.

Згідно пункту 8.3 статті 8 зазначеного Кодексу до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки згідно Податкового кодексу України є місцевим податком.

У свою чергу, особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне, встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Згідно із статтею 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування, зокрема, встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону.

У відповідності до підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 ПК, до місцевих податків належить податок на майно (розділ ХІІ Кодексу), до якого входить податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (стаття 266).

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 ПК, сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Зі змісту наведених законодавчих норм випливає, що встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на майно, відмінне від земельної ділянки, є безумовним обов'язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Як свідчать обставини справи, рішенням 18 сесії 6 скликання Козелецької селищної ради «Про встановлення та затвердження місцевих податків і зборів на території Козелецької селищної ради» від 30.06.15р. затверджено Положення про порядок обчислення та сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до п. 2 цього Положення, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в т.ч. нерезиденти які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до п. 3.1. Положення, об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в т.ч. його частка.

Базою оподаткування є загальна площа об'єкта оподаткування житлової та нежитлової нерухомості, в т.ч. його частка (п. 4.1. Положення).

Пунктом 6.2. цього Положення установлено, що на 2016 рік ставки податку для об'єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, визначені пунктом 266.5.1. пункту 266.5. ст.266 ПК не можуть перевищувати 1 відсоток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування для об'єктів нежитлової нерухомості.

Отже, місцевою радою у відповідності до вимог податкового законодавства виконано обов'язок щодо встановлення та своєчасного опублікування місцевого податку, а тому звітним (податковим) періодом, у якому має застосовуватись податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є 2016 рік.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що Позивач, як власник нежитлових будівель, є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у 2016 році, а тому податковим органом вірно визначено суму грошового зобов'язання з вказаного податку згідно оспорюваних податкових повідомлень - рішень від 13.06.17р., а саме: у сумі 8 966,65 грн. (650,7 кв.м. *1%*1 378 грн. згідно ППР №51359-25 та у сумі 7 784,32 грн. (564,9 кв.м. * 1%* 1 378 грн. згідно ППР №51358-25).

Висновки суду першої інстанції про те, що Позивач користується податковою пільгою щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки спростовуються наступним.

Так, відповідно до п. 30.1. ст.30 ПК, податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов'язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

У свою чергу, відповідно до п. 30.2. ст.30 ПК, підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об'єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Згідно з п. 30.9. цієї норми, податкова пільга надається шляхом:

а) податкового вирахування (знижки), що зменшує базу оподаткування до нарахування податку та збору;

б) зменшення податкового зобов'язання після нарахування податку та збору;

в) встановлення зниженої ставки податку та збору;

г) звільнення від сплати податку та збору.

У даному випадку, пільги із сплати спірного податку установлені спеціальною нормою п. 266.4. ст.266 ПК, зокрема, у вигляді:

зменшення бази оподаткування об'єкта/об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, незалежно від її соціального статусу (підпункт 266.4.1. п. 266.4. ст.266 ПК);

права сільських, селищних, міських рад встановлювати пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об'єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України (підпункт 266.4.2. п. 266.4. ст.266 ПК).

Цим же підпунктом 266.4.2. п. 266.4. ст.266 ПК передбачено, що пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об'єктів нежитлової нерухомості, встановлюються залежно від майна, яке є об'єктом оподаткування.

При цьому, підпунктом 266.4.3. п. 266.4. ст.266 ПК передбачено випадки, коли пільги з податку, передбачені підпунктами 266.4.1 та 266.4.2 цього пункту, для фізичних осіб не застосовуються, а саме: щодо об'єкта/об'єктів оподаткування, що використовуються їх власниками з метою одержання доходів (здаються в оренду, лізинг, позичку, використовуються у підприємницькій діяльності).

Отже, системний аналіз наведених норм податкового законодавства дає підстави для висновку, що при застосуванні податкових пільг враховуються як особливості, пов'язані з платником податку, так із особливості, пов'язані із об'єктом оподаткування податком. При цьому, законодавцем чітко визначено, що для фізичних осіб не застосовуються пільги з цього податку щодо об'єктів оподаткування житлової та нежитлової нерухомості, що використовуються їх власниками у підприємницькій діяльності.

У даному випадку, Позивач, як платник податку - фізична особа - використовує належні йому об'єкти нежитлової нерухомості у підприємницькій діяльності, що ним не заперечується у позовній заяві, відзиві на апеляційну скаргу, а тому, відповідно до підпункту 266.4.3. п. 266.4. ст.266 ПК, Позивач не має пільг з таких об'єктів оподаткування.

Та обставина, що Позивачу на праві власності належить нежитлова нерухомість у вигляді складів, на переконання колегії суддів, не звільняє Позивача від сплати податку відповідно до визначеного пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК переліку об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, які не є об'єктом оподаткування.

Так, приписами пп.266.2.2 "є" п. 266.2 ст. 266 ПК визначено, що не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

На думку колегії суддів, сполучник, «зокрема» саме уточнює, а не розширює перелік будівель промисловості із приналежністю таких будівель до власності саме промислових підприємств, надаючи їм відповідну податкову пільгу.

Така редакція норми у взаємозв'язку з іншими нормами цього Кодексу, наведеними вище, не дає підстав для висновку про неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платника податків, а відтак - і підстав для застосування положень пункту 56.21 ст. 56 ПК.

Податковий кодекс України не надає тлумачення поняттю "будівлі промисловості", що використовується в пп.266.2.2 "є" п. 266.2 ст. 266 ПК. Не наведено такого тлумачення і іншими нормативними актами, що діють в Україні. Втім, це не дає підстав для висновку про неоднозначність трактування пп.266.2.2 "є" п. 266.2 ст. 266 ПК, оскільки цим пунктом чітко визначено, що податкова пільга у вигляді звільнення від сплати вказаного податку надається саме промисловим підприємствам. Виходячи з вищезгаданих положень пунктів 30.1., 30.2. статті 30 ПК при визначенні законодавцем податкових пільг враховуються певні особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об'єкт оподаткування, а тому висновок суду першої інстанції про те, що виключення будівель промисловості, що належать фізичній особі з числа об'єктів нерухомості, що не є об'єктами оподаткування суперечить рівності платників податків, - помилковий.

Нормами п. 5.3 ст. 5 ПК передбачено, що інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України зі стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 р. № 507 (далі - ДК 018-2000), будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».

Цей клас включає підкласи:

1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості;

1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії»;

1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»;

1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості»;

1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості»;

1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»;

1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»;

1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості»;

1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Відповідно до пункту 1 (Вступ) ДК 018-2000, використання Державного класифікатора будівель та споруд забезпечує умови для вирішення таких завдань: виконання комплексу облікових функцій щодо будівельної діяльності в рамках робіт з державної статистики, включаючи статистику цін на будівельну продукцію; проведення робіт з перепису, оцінки та переоцінки вартості і стану будівель та споруд; проведення зіставлення національних статистичних даних щодо продукції будівництва з даними Статистичної комісії Європейського Союзу (Євростату) та ООН; проведення соціологічних досліджень з питань будівництва, забезпечення житлом і різними послугами населення України; розроблення аналітичних показників та прогнозування інвестицій в економіку України.

Отже, жодна із наведених сфер використання Державного класифікатора не дає підстав для висновку, що цей класифікатор (ДК 018-2000) був розроблений та може бути використаний з метою врегулювання правовідносин у сфері справляння податків і зборів, тому колегія суддів апеляційного суду вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про поширення дії зазначеного класифікатора на спірні правовідносини в цілях висновку про те, що не є об'єктом оподаткування складські приміщення фізичної особи.

За наведених обставин та правових норм, колегія суддів дійшла висновку про правомірність визначення Позивачу оспорюваними податковими повідомленнями - рішеннями податкового зобов'язання зі сплати податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2016 рік у вказаних розмірах, а тому правові підстави для задоволення адміністративного позову - відсутні.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про скасування постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.11.17р. та ухвалення нової постанови про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Чернігівській області на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.11.17р. у справі №825/1625/17 - задовольнити.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.11.17р. у справі №825/1625/17 скасувати та прийняти нову, якою у задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя Шелест С.Б.

Судді Глущенко Я.Б.

Пилипенко О.Є.

Повний текст постанови складений: 30.01.18