Справа № 645/4725/17
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2018-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2018 р. м. ХарківСправа № 645/4725/17
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Григорова А.М.

суддів: Тацій Л.В. , Подобайло З.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 на постанову Фрунзенського районного суду м. Харкова, м. Харків, від 20.11.2017, суддя Ульяніч І.В., , повний текст складено 20.11.17 по справі № 645/4725/17

за позовом ОСОБА_2

до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просить визнати дії Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради протизаконними в частині не донарахування та недоплати йому щорічної одноразової грошової допомоги до 5-го травня, як інваліду війни 3-ї групи за 2017 рік та зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради здійснити доплату на його користь частину не донарахованої щорічної одноразової грошової допомоги до 5-го травня як інваліду війни за 2017 рік у сумі 6 484,00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є інвалідом війни 3-ї групи та знаходиться на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» йому щорічно повинна надаватися одноразова грошова допомога до 5-го травня, як інваліду війни 3-ї групи в розмірі 7 мінімальних пенсій за віком. Проте, Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради виплатило вказану допомогу в сумі 2700,00 грн., посилаючись на Бюджетний кодекс України та постанову Кабінету Міністрів України від 05.04.2017 року № 223. Позивач вважає такі дії незаконними та такими, що порушують його конституційні права на соціальний захист.

Постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20.11.2017р. в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено.

Розгляд справи було проведено в скороченому провадженні.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представником позивача ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу в якій зазначає, що зазначена постанова районного суду є незаконною і необґрунтованою, прийнятою з порушенням як матеріального, так і процесуального законодавства, і яка з цих підстав має бути скасована. Зазначає, що враховуючи те, що останнім в часі є Закон України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014 р., тому пріоритетними у спірних правовідносинах є положення саме цього Закону. Вказані положення Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин1' від 28 грудня 2014 р. № 79- VIII неконституційними не визнавались, постанова Кабінету Міністрів України від 05.04.2017р. № 223 є також чинною». Посилається на те, що враховуючи, що Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» (в редакції діючої у спірний період) не було встановлено обмежень щодо виплати щорічної грошової допомоги до 5 травня, не внесено змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Відповідач по справі безпідставно застосував у сфері публічно-правових відносин до Позивача положення Бюджетного кодексу України, (Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 р. № 79-VIII), постанови Кабінету Міністрів України №223 від 5 квітня 2017 року. Вважає висновок суду, оснований на положеннях Бюджетного кодексу України, який регулює не публічно-правові відносини, а виключно саме бюджетні відносини, які у відповідності до ст. 1 БКУ виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства, і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу (які щодо судових спорів з підстав норм матеріального та процесуального права не підпадають під призначення і завдання адміністративного судочинства - ст.ст. 1, 2 КАСУ), помилковим, незаконним та необґрунтованим, і саме з цих підстав прийнята судом постанова безумовно з засад верховенства права та існуючих принципів судочинства підлягає скасуванню. Посилається на те, що суд першої інстанції при вирішенні спору не врахував, що згідно з вимогами ч. 5 ст. 13 Закону № 3551-XII щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам І групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком і така допомога є формою реалізації конституційного права громадян, які є інвалідами війни, на соціальний захист (стаття 46 Конституції України). Право позивача на час виникнення спірних публічно - правових відносин базувалося на спеціальній та чинній нормі ч. 5 ст. 13 Закону № 3551-ХІ1 (яка має вищу юридичну силу у порівнянні з підзаконним нормативним актом - постановою Кабінету Міністрів України №223 від 5 квітня 2017 року) і не могло бути постановлено у залежність від бюджетних асигнувань. «Реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України»). Зазначає, що Рішенням Конституційного Суду України № 10- рл/2008 від 22 травня 2008 року визнано неконституційною норму нової редакції ч. 5 ст. ІЗ Закону № 3551 -XII, відповідно до якої було встановлено, що щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. Таким чином, на час виплати позивачу допомоги діяла як постанова Кабінету Міністрів України №223 від 5 квітня 2017 року, якою встановлено розміри разової грошової допомоги до 5 травня інвалідам війни, так і ч. 5 ст. 13 Закону № 3551 -XII, якою встановлено, що щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам І групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком. Виходячи з викладеного, враховуючи апеляційну аргументацію, діюче чинне матеріальне законодавство та процесуальне законодавство у сфері судочинства, зазначаю, що суд першої інстанції не повно, не всебічно та не об'єктивно встановив обставини справи, порушивши норми і принципи адміністративного судочинства. Суд, не належним чином оцінивши правові доводи та докази позивача, однобічно оцінив обставини справи, обмежившись лише позицією Відповідача по справі. Вказує, що висновок районного суду не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального і процесуального права. На підставі вищевикладеного, враховуючи порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, на підставі викладеного, керуючись ст.ст. З, 8, 16, 19, 21, 22, 46, 48 Конституції України, ч. 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Рішеннями Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011, рішеннями Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України», у справі «Федоренко проти України» просить скасувати постанову Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20.11.2017року по зазначеній справі. Прийняти законне та обґрунтоване рішення суду апеляційної інстанції, задовольнивши всі позовні вимоги позивача ОСОБА_2 по зазначеній справі та стягнувши з Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради на користь ОСОБА_2, інваліда війни 3 групи, недоплачену щорічну одноразову грошову допомогу до 5-го травня за 2017 рік у сумі 6484 (шість тисяч чотириста вісімдесят чотири) гривні у відповідності до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII.

Від Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради до суду надійшло письмове заперечення в якому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити постанову суду першої інстанції без змін.

Виходячи з приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

При цьому відповідно до ч. 4 ст. 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вирішує справу за законодавством, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, а тому підлягають задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_2 є інвалідом 3-ї групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни (посвідчення серії НОМЕР_1, видане 27 лютого 2012 року Управлінням праці та соціального захисту населення Фрунзенського району Харківської міської ради)

06.10.2017 року позивач звернувся до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради про здійснення йому доплати недоотриманої щорічної одноразової допомоги інвалідам війни до 5 травня за 2017 рік в сумі 6 484,00 грн.

Листом Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради № Ш-540.01-28 від 19.10.2017 року йому було відмовлено, у зв'язку з тим, що на момент призначення Управлінням грошової допомоги до 5 травня у 2017 році діяла ч. 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», згідно з якою щорічно до 5 травня інвалідам війни 3-ї групи виплачується разова грошова допомога у розмірі 7 мінімальних пенсій за віком та п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, відповідно до якого норми і положення статтей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування. Ураховуючи п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, який не визнано неконституційним, постанову Кабінету Міністрів України від 05.04.2017 № 223 «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», на підставі списків, які надані Індустріальним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України, йому було призначено в Управлінні разову грошову допомогу до 5 травня 2017 року в розмірі 2700,00 грн.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що виплата позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня правомірно здійснена відповідачем відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2017 року № 223.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції з таких підстав.

Колегія суддів зазначає, що спір між сторонами виник з приводу застосування правових норм. Фактичні обставини справи сторонами не оскаржуються.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до приписів частини 5 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10-рп/2008, встановлено виплату інвалідам війни щорічної до 5 травня разової грошової допомоги у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком.

Згідно ст. 17 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджету.

Відповідно до ч. 2 ст.4 Бюджетного кодексу України, Бюджетна система України і Державний бюджет України встановлюються виключно цим Кодексом та законом про Державний бюджет України.

Якщо іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у цьому Кодексі, застосовуються відповідні норми цього Кодексу.

Законом України від 28.12.2014 р. № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", який набув чинності 01.01.2015р., розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин діяли два нормативно-правових акта, які мають однакову юридичну силу, але по-різному встановлюють розмір щорічної допомоги до 05 травня учасникам війни: Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та Закон України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", яким розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України доповнений пунктом 26.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення № 4-зп від 03 жовтня 1997 року у справі набуття чинності Конституцією України зазначив про те, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

За наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суд повинен застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Враховуючи те, що останнім в часі є Закон України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року, тому пріоритетними у спірних правовідносинах є положення саме цього Закону.

Слід також зауважити на тому, що Конституційний Суд України у рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 наголосив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

У Рішенні №3-рп від 25 січня 2012 року Конституційний суд України зазначив, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Таким чином, в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Таким чином, Конституційний Суд України визнав конституційним регулювання Кабінетом Міністрів України розміру соціальних виплат та допомог, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Таким чином, із набуттям чинності Закону України від 28.12.2014 р. № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня встановленого ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

На виконання вимог Закону України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" та з метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 05 квітня 2017 року № 223 "Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань".

Підпунктом 1 пункту 1 зазначеної Постанови Кабінету Міністрів України встановлено, що у 2017 році виплата разової грошової допомоги до 05 травня, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" інвалідам війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилось 14 років) в'язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним інвалідами загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, проводиться в наступних розмірах: І групи - 3500 гривень, ІІ групи - 3100 гривень, ІІІ групи - 2700 гривень.

Колегія суддів зауважує, що вказані положення Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 р. № 79-VІІІ неконституційними не визнавались, постанова Кабінету Міністрів України від 05.04.2017р. № 223 є також чинною.

Наведене свідчить про те, що відповідачем у 2017 році виконано зобов'язання перед позивачем відповідно до чинного положення зазначеної постанови та Закону України від 28 грудня 2014 р. № 79-VІІІ "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин".

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини за заявою Великоди Валентини Ніканорівни проти України №43331/12 від 03 червня 2014 року Європейський суд з прав людини констатував, що положення Протоколу № 1 до Конвенції не встановлюють жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, запроваджувати чи ні будь-які форми системи соціального забезпечення, або обирати тип чи розмір пільг для забезпечення у рамках будь-якої такої системи. Стаття 1 Першого протоколу не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі. "Вимога" може становити "майно" у розумінні статті 1 Першого протоколу, лише якщо достатньою мірою встановлено, що вона підлягає виконанню. Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога цього положення полягає у тому, що будь-яке втручання з боку державних органів влади у мирне володіння майном має бути законним та має переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання має також бути обґрунтовано пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має зберігатися "справедливий баланс" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде накладений особистий та надмірний тягар.

У цій справі немає доказів того, що відповідні зміни до Закону України про державний бюджет України не були внесені відповідно до законної процедури, а за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними, Суд доходить висновку, що вони відповідали вимозі щодо законності за статтею 1 Першого протоколу. Суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції.

У даному рішенні Європейським судом з прав людини також зазначено, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

Згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини, розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Враховуючи вищезазначене, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість її фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Невід'ємною складовою здійснення правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обов'язок виконання соціальної політики держави. Одним із таких органів є Кабінет Міністрів України, який згідно з п. 2 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" забезпечує проведення державної соціальної політики, соціальний захист громадян та вживає заходів щодо підвищення реальних доходів населення.

На підстави викладеного, виплачуючи позивачу у 2017 року допомогу до 5 травня у розмірах, визначених постановою Кабінету Міністрів України № 223 від 05.04.2017 року "Про деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і Про жертви нацистських переслідувань", відповідач діяв у межах повноважень та у відповідності до законів та Конституції України, а тому підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 у суду відсутні.

Колегія суддів зазначає, що відповідач, будучи суб'єктом владних повноважень довів правомірність власних дій, що полягали у виплаті позивачу щорічної разової грошової допомоги у розмірі 2 700 грн.

Тому висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є обґрунтованим.

Щодо посилання представника позивача в апеляційній скарзі на рішення Конституційного суду України то колегія суддів зазначає, що вони не стосуються норм Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", цей закон не визнаний неконституційним і є діючим.

Щодо посилання апелянта на рішення Європейського суду у справі "Федоренко проти України", колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що правовідносини, які розглядав Європейський суді, не є тотожними правовідносинам, що склалися по цій справі.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на рішення Європейського Суду з прав людини по справі "Кечко проти України", то колегія суддів вважає його помилковим, оскільки в даному випадку спір стосується визначення розміру суми виплат згідно законодавства, а по справі "Кечко проти України" спір стосується невиплати належних сум у зв'язку з відсутністю в Законах України про державний бюджет відповідних витрат.

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20.11.2017 по справі № 645/4725/17 залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) Л.В. Тацій З.Г. Подобайло
Рішення складено в повному обсязі 01.02.2018 р.