Справа № 826/1327/17
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 січня 2018 року № 826/1327/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, визнання незаконним акту,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) з позовом до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач, ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 25.08.2016 №6, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 560 448,75 грн., визнання незаконним акту від 12.07.2016 №6954/26-52-13-06/НОМЕР_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що не погоджується з висновками акту перевірки, оскільки є надуманими та необґрунтованими, позивач не укладав договору купівлі-продажу цінних паперів та не отримував доходу, а тому н виникало обов'язку щодо декларування такого доходу і сплати податку на доходи з фізичних осіб. Позивач вважає акт перевірки необґрунтованим та незаконним, висновки безпідставними, відтак податкового повідомлення-рішення, прийняте на підставі таких висновків, є протиправним та підлягає скасуванню.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача подав заперечення проти позову, в яких зазначив, що перевіркою встановлено отримання позивачем доходу у вигляді заборгованості перед ТОВ «Інтервіамонт» за укладеним договором купівлі-продажу цінних паперів, за яким минув строк позовної давності. Податкова декларація про майновий стан і доходи за 2014 рік позивачем не подавалась. На підставі викладеного відповідач вважає правомірними висновки перевірки щодо збільшення позивачу суми податку на доходи фізичних осіб, а спірне податкове повідомлення-рішення прийняте у відповідності до вимог чинного законодавства, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні позову повністю.

30.01.2017 року через канцелярію суду від ТОВ «Інтервіамонт» надійшло клопотання про вступ у справу у якості третьої особи на стороні відповідача. Зазначене клопотання обґрунтовано тим, ТОВ «Інтервіамонт» є стороною за договором куплі-продажу цінних паперів №Б250-1 від 18.03.2011 року., внаслідок невиконання якого у позивача - ОСОБА_1 винок податковий борг. Відтак, ТОВ «Інтервіамонт» вважає, що судове рішення прийняте у даній справі може вплинути його на права та інтереси. Однак, суд зазначає, що предметом розгляду даної справи є визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 25.08.2016 №6, яке є актом індивідуальної дії та жодним чином не зачіпає права та інтереси ТОВ «Інтервіамонт», відтак відсутні підстави для залучення ТОВ «Інтервіамонт» у якості третьої особи у справі без самостійних вимог на предмет спору. Крім того, жодних доказів, які б підтверджували, що рішення у даній справі порушує права та інтереси ТОВ «Інтервіамонт» до суду разом з заявою подано не було.

З урахуванням вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 13.07.2017), за згодою сторін суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів справи.

При прийнятті судового рішення по суті судом враховано вимоги пункту 10 частини 1 Перехідних положень КАС України (тут і надалі у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017), яким установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

На підставі вимог підпункту 78.1.2 пункту 78.1 статті 78, статті 79 Податкового кодексу України, на підставі наказу від 09.06.2016 №395 ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві проведена документальна позапланова невиїзна перевірка фізичної особи ОСОБА_1 з питань отримання доходу у вигляді заборгованості перед ТОВ «Інтервіамонт» () за укладеним договором купівлі-продажу цінних паперів №Б250-1 від 18.03.2011, за якою минув строк позовної давності та сплати податку з доходів фізичних осіб за період з 01.01.2014 по 31.12.2014, за результатами якої складено акт від 12.07.2016 №6954/26-52-13-06/НОМЕР_1.

Перевіркою встановлено порушення підпункту 164.2.7 пункту 164.2 статті 164, пункту 167.1 статті 167 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено обсяги оподаткованого доходу за перевіряємий період на загальну суму 2 430 980,00 грн. та не перераховано до бюджету податку з доходів фізичних осіб в сумі 413 023,00 грн.

На підставі висновків, викладених в акті перевірки, ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 25.08.2016 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 516448,75 грн.

Позивач, вважаючи вказаний акт перевірки та податкове повідомлення-рішення необґрунтованими та такими, що порушують його законні права та інтереси, звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

В статті 75 Податкового кодексу України визначені види перевірок.

Відповідно до пункту 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно з підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з обставин, визначених цим Кодексом.

Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.

Статтею 78 Податкового кодексу України встановлено порядок проведення документальних позапланових перевірок.

Відповідно до підпункту 78.1.2 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких обставин, а саме: платником податків не подано в установлений законом строк податкову декларацію, розрахунки, звіт про контрольовані операції або документацію з трансфертного ціноутворення, якщо їх подання передбачено законом.

Згідно з пунктом 78.4 статті 78 Податкового кодексу України про проведення документальної позапланової перевірки керівник контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Згідно з пунктом 86.1 статті 86 Податкового кодексу України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт.

З огляду на вищевикладене, за своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо вчинення дій, направлених на проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та оформлення її результатів є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією податкових органів. Тобто, акт це службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної фіскальної служби.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що платниками податків до суду можуть бути оскаржені рішення, дії, бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які порушують права, свободи та інтереси. Втім, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті позовні вимоги, які відновлюють фактично порушені права, свободи та інтереси особи у сфері публічно-правових відносин.

Як передбачено частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Суд зазначає, що акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушений вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючою органу, а тому оцінка акта, в тому числі й оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта.

Таким чином, акт перевірки не є рішеннями суб'єкта владних повноважень у розумінні пункту 2 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, а є виключно службовим документом, який лише фіксує обставини, встановлені під час проведення перевірки, факти виявлених порушень законодавства та не є остаточним документом, зобов'язуючим до вчинення будь-яких дій, оскільки наслідком винесення податковим органом зазначеного акту є прийняття податкового повідомлення-рішення, яке може бути оскаржено в судовому порядку. Таким чином, акт перевірки не породжує для позивача правових наслідків, не є підставою для виникнення у нього будь-яких прав та обов'язків, отже ніяким чином не порушує охоронюваних законом прав та інтересів позивача. Права та обов'язки для суб'єкта господарювання, перевірку якого проведено, породжує саме рішення, прийняте на підставі складеного за результатами перевірки акту.

Таким чином, позовні вимоги про визнання незаконним акту від 12.07.2016 №6954/26-52-13-06/є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо правомірності прийняття податкового повідомлення-рішення від 25.08.2016 №6 суд зазначає наступне.

Відповідно до положень пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Пунктом 164.1 ст. 164 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - це будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом. Загальний місячний оподатковуваний дохід складається із суми оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця. Загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, та доходів, отриманих фізичною особою, яка провадить незалежну професійну діяльність.

Відповідно до підпункту 164.2.7 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: сума заборгованості платника податку за укладеним ним цивільно-правовим договором, за якою минув строк позовної давності та яка перевищує суму, що становить 50 відсотків місячного прожиткового мінімуму, діючого для працездатної особи на 1 січня звітного податкового року, крім сум податкової заборгованості, за якими минув строк позовної давності згідно з розділом II цього Кодексу, що встановлює порядок стягнення заборгованості з податків, зборів і погашення податкового боргу. Фізична особа самостійно сплачує податок з таких доходів та зазначає їх у річній податковій декларації.

За визначенням, викладеним у підпункті 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України безнадійна заборгованість - заборгованість за зобов'язаннями, щодо яких минув строк позовної давності.

Як пояснив відповідач під час розгляду справи, ним отримано контрольне завдання ГУ ДФС у м. Києві з урахуванням доручення ДФС України, яким направлено лист ТОВ «Інтервіамонт» від 17.01.2017 №1701/1 з додатками.

Відповідно до отриманої інформації від ТОВ «Інтервіамонт» () фізичною особою ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу цінних паперів №Б250-1 від 18.03.2011 з ТОВ «Інтервіамонт», відповідно до умов якого Продавець (ТОВ «Інтервіамонт») зобов'язується передати у власність Покупця (ОСОБА_1), а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити на умовах договору цінні папери.

Відповідно до п. 3.1 Договору сума договору становить 2430980,00 грн.

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що передача Продавцем Покупцю цінних паперів здійснюється безпосередньо Продавцем не пізніше 6 робочих днів з дати підписання Договору.

Як зазначив у своїх запереченнях та акті відповідач, ТОВ «Інтервіамонт» свої обов'язки виконав та передав ОСОБА_1 цінні папери у загальній кількості 3 штук, але остання грошові кошти у передбачений Договором строк не сплатила.

Внаслідок невиконання ОСОБА_1 умов Договору у неї виникла заборгованість перед ТОВ «Інтервіамонт» у розмірі 2430980,00 грн.

На підставі викладеного контролюючим органом зроблено висновок про те, що перевіркою правильності визначення об'єкту оподаткування та обчислення суми податку з доходів фізичних осіб встановлено, що ОСОБА_1 отримано дохід у вигляді заборгованості перед ТОВ «Інтервіамонт» за укладеним договором купівлі-продажу цінних паперів №Б250-1 від 18.03.2011, за якою минув строк позовної давності в загальній сумі 2 430 980,00 грн.

Відповідно, як зазначено а акті перевірки, в порушення вимог підпункту 49.18.4 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України позивачем не подано до контролюючого органу податкову декларацію про майновий стан та доходи за 2014 рік.

Водночас, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач категорично не погоджується з висновками акту перевірки та зазначив, що ОСОБА_1 не укладала правочину з ТОВ «Інтервіамонт» купівлі-продажу цінних паперів, не отримувала від товариства майна та не розраховувалась із ТОВ «Інтервіамонт» за ніби-то отримане майно від товариства. Відтак у позивача відсутні підстави для здійснення оподаткування доходу від отримання цінних паперів та подачі відповідної податкової декларації.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Інтервіамонт» зверталось до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - ТОВ «Аверс-Сіті», про стягнення заборгованості, мотивуючи його тим, зокрема, що 18.03.2011 між ОСОБА_1 та ТОВ «Інтервіамонт» був укладений договір купівлі-продажу цінних паперів № Б250-1, відповідно до умов якого Товариство зобов'язалося передати у власність відповідача, а останній - прийняти та оплатити на умовах договору цінні папери (прості векселі). ТОВ «Інтервіамонт» передав цінні папери у загальній кількості 3 штук, однак ОСОБА_1 грошові кошти у передбачений Договором строк не сплатила.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.07.2016 у цивільній справі №754/18119/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.11.2016, у задоволенні позовних вимог ТОВ «Інтервіамонт» відмовлено.

Зі змісту вказаних судових рішень вбачається, що у своїх запереченнях проти позову представник відповідачів (ОСОБА_1, ОСОБА_2.) вказував про те, що відповідачі не укладали та не підписували з ТОВ «Інтервіамонт» ані Договорів купівлі-продажу цінних паперів, ані Актів приймання-передачі цінних паперів у тій формі та на тих умовах, що визначені у позовній заяві. У своїх нотаріально посвідчених заявах від 07.05.2014, поданих до суду, відповідачі (ОСОБА_1, ОСОБА_2.) вказують про те, що не укладали та не підписували з ТОВ «Інтервіамонт» Договори купівлі-продажу цінних паперів від 18.03.2011 року та Акти приймання-передачі цінних паперів від 18.03.2011 року, копії яких містяться у матеріалах даної справи. Також у заявах зазначено про те, що підписи на вказаних документах від їх імені виконані невідомим особами без наявності на те волевиявлення відповідачів. Для перевірки зазначених у запереченнях відомостей судом неодноразово призначалися судово-почеркознавча та судово-технічна експертизи, але жодна із них проведена не була. На виконання вимог експерта судом неодноразово витребовувалися документи, зокрема, оригінали договорів від 18.03.2011 року та актів приймання-передачі від 18.03.2011 року. Але в установлений експертами строк вказані документи, що знаходяться у розпорядженні ТОВ «Інтервіамонт», на дослідження експертам надані не були, що позбавило експертів можливості провести відповідне дослідження. У зв'язку з невиконанням вимог експерта до суду було направлено Повідомлення від 24.02.2016 року про неможливість надання висновку комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається ТОВ «Інтервіамонт», як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а заперечення відповідачів (ОСОБА_1, ОСОБА_2.) щодо того, що вони не підписували договори та акти у тому вигляді, що надані стороною позивача, заслуговують на увагу, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Вказаний висновок суду першої інстанції підтримано судом апеляційної інстанції.

Згідно із частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладене, вказаними судовими рішеннями встановлено та підтверджено, що заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Інтервіамонт» немає, оскільки останнім не доведено укладання та підписання між ними договору купівлі-продажу цінних паперів та акту приймання-передачі.

Як наслідок, як підтверджується матеріалами справи, що не спростовано відповідачем, оскільки позивачем не отримувалось доходу від купівлі-продажу цінних паперів за договором від 18.03.2011 №Б25-1, у нього відсутній обов'язок щодо його оплати.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, з урахуванням вищенаведеного, відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірність прийняття спірного рішення.

За таких обставин, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення відповідача від 25.08.2016 №6, а позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно, беручи до уваги положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (код ІНН НОМЕР_1, АДРЕСА_1) задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 25.08.2016 №6.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь фізичної особи ОСОБА_1 (код ІНН НОМЕР_1, АДРЕСА_1) сплачений нею судовий збір у розмірі 5 167,77 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур