Справа № 310/8097/17
Суддя: Дністрян О. М.
Дата ухвалення: 2018-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 310/8097/17
РІШЕННЯ

Іменем України

22 січня 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді..........ОСОБА_1,

при секретарі…………..ОСОБА_2,

за участю позивачки та її представника адвоката ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, третя особа Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради, про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и в :

ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, мотивуючи свої вимоги тим, що є громадянкою України, отримує пенсію за віком. Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо перемішених осіб», є внутрішньо перемішеною особою, що підтверджувалося довідкою ВПО № від 17.12.2014р., яка була скасована рішенням УПСЗН виконкому Бердянської міської ради №167 від 23.12.2017 року, а з 01.03.2017 року виплату її пенсії було припинено. 31.03.2017р. їй видали нову довідку ВПО за №/20909, а з 01.09.2017 року виплату пенсії було поновлено, але тільки через 6 місяців після припинення. У вересні 2017р. вона звернувся до відповідача та третьої особи з заявою, у якій просила пояснити причини невиплати пенсії, на що отримала відповідь, згідно якої, виплата її пенсії була зупинена у зв'язку із скасуванням довідки ВПО відповідно до п.3 ч.1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Дане рішення приймалось на підставі інформації про її тривалу відсутність (понад 60 днів) за місцем проживання, тому повторне призначення їй соціальних виплат мені можливе лише через шість місяців після такого припинення. Вважає, що таке припинення виплати їй пенсії суперечить конституційним принципам та підставам наведеним в Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія. Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії. Просила суд визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплати їй пенсії з 01 березня 2017 року та зобов'язати відповідача відновити виплату її пенсії з 01 березня 2017 року.

Позивачка та її представник адвокат ОСОБА_3 (довіреність № 629 від 22.09.2017р.) у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Також позивачкою надано письмове клопотання щодо визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, та зазначила, що підстави невиплати пенсії за період з 01.03.2017р. по 01.09.2017р. стали їй відомі лише після отримання листа відповідача від 27.09.2017р. № 216/Ш-4, а до цього часу її запевняли, що всю заборгованість по пенсії їй виплатять. Просила суд поновити їй строк звернення до суду та захистити її порушене конституційне право на отримання пенсії.

Представник відповідача ОСОБА_4 (довіреність № 18381/07 від 15.12.2017р.) в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, крім того, надала письмові заперечення, в яких зазначено, що ОСОБА_5, з 26.09.2014 р. перебуває на обліку в їх управлінні за матеріалами електронної пенсійної справи, як внутрішньо переміщена особа згідно ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» на підставі довідки від 17.12.2014 № НОМЕР_1 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. Особам, які перебували на обліку, як одержувачі пенсій, зокрема, в окремих районах Донецької та Луганської областей, які тимчасово не контролюються українською владою, виплата пенсій на підконтрольній українській владі території здійснюється за умови реєстрації пенсіонерів як внутрішньо переміщених осіб. Згідно інформації УПСЗН виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області про прийняття рішення № 167 від 23.02.2017 року про скасування довідок на основі інформації щодо перетинання державного кордону України, отриманої від Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України, довідку ОСОБА_5 від 17.12.2014р. № НОМЕР_1 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції було скасовано 23.02.2017р. на підставі п. 3 ч.1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Доказів оскарження такого рішення позивачем до суду не надано. Тобто, вказана довідка є єдиним документом, який свідчить про місце знаходження внутрішньо переміщеної особи. При скасуванні вказаної довідки у цієї особи відсутні підстави для отримання пенсії та інших соціальних виплат за вказаною нею у заяві адресою, оскільки вона втрачає статус внутрішньо переміщеної особи. Отже, рішення, на підставі якого позивачу не виплачувалась пенсія з 01.03.2017р. Бердянським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України з Запорізькій області не приймалось, тому що це не є компетенцією органу Пенсійного фонду. Поновлення виплати пенсії проводиться відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", який затверджено постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. № 22-1, на підставі особистого звернення пенсіонера з відповідною заявою про поновлення виплати пенсії до органу, що призначає пенсію з паспортом, довідкою про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509. Позивач 31.03.2017р. звернувся до Бердянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області з заявою про поновлення виплати пенсії з 01.03.2017р. на підставі нової довідки від 31.03.2017р. № /20909 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Управлінням надано запит до УПСЗН виконкому Бердянської міської ради щодо перевірки факту проживання внутрішньо переміщених осіб та вирішення питання на Комісії з питань щодо поновлення або припинення соціальних виплат та направлено список на отримання інформації для призначення (відновлення) виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам, зокрема, позивача. Згідно протоколу рішення комісії з питань призначення/відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 21.07.2017р. № 56 прийнято рішення про поновлення виплати пенсії ОСОБА_5 з посиланням на п. 18 постанови КМУ від 08.06.2016 № 365. Вважають, що позовні вимоги щодо зобов'язання поновити виплату пенсії з 01.03.2017р. не підлягають задоволенню, оскільки згідно наведених законодавчих положень та з урахуванням викладених обставин дії управління Пенсійного фонду щодо невиплати пенсії позивачу є наслідком прийнятого УПСЗН виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області рішення та є правомірними. Крім того зазначили, що виплата пенсії позивачу припинена 01.03.2017р., тобто, строк звернення до суду сплинув 01.09.2017 року, до суду позивач звернувся 15.11.2017 року, заяви про відновлення строку звернення до адміністративного суду не надав. Вважали, що вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Просили суд відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 у повному обсязі.

Представник третьої особи Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, надали заяву про розгляд справи за відсутності їх представника.

Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VІІ (далі - Закон № 1706-VII).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Питання виплати пенсій врегульовані ст. 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-VI (далі - Закон № 1058-VI), за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Судом встановлено, що громадянка України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням Серія АГ № 214109 від 24.06.2004р. (а.с.4,5).

Зареєстрованим місцем проживання позивачки є м. Макіївка-56 Гірницького р-ну Донецької обл., м/р ЗеленийАДРЕСА_1 (а.с.4,6).

Також судом встановлено, що УПСЗН виконавчого комітету Бердянської міської ради ОСОБА_5 взята на облік як внутрішньо переміщена особа, фактичним місцем проживання якої вказано: м. Бердянськ, вул. Захисників України, буд.28 (а.с.6).

З 26.09.2014р. позивачка перебуває на обліку та отримує пенсію в Бердянському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області як внутрішньо переміщена особа згідно ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Згідно відповіді Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 27.09.2017р. (а.с.7-8) довідка внутрішньо переміщеної особи № від 17.12.2014р. ОСОБА_5 скасована згідно рішення начальника УПСЗН виконавчого комітету Бердянської міської ради № 167 від 23.02.2017р..

Згідно відповіді Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 20.09.2017р. (а.с.9), через тривалу відсутність ОСОБА_5 (понад 60 днів) за місцем фактичного проживання з 01.10.2016р. по 21.12.2016р., її довідка внутрішньо переміщеної особи № від 17.12.2014р. скасована згідно п.3 ч.1 ст.12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (рішення № 167 від 23.02.2017р.).

31 березня 2017 року позивачці ОСОБА_5 УПСЗН виконавчого комітету Бердянської міської ради була видана нова довідка № про взяття її на облік як внутрішньо переміщену особу (а.с.6).

Згідно рішення комісії з питань щодо призначення/відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 56 від 21.07.2017р. ОСОБА_5 була призначена пенсія згідно п.18 постанови КМУ № 365 від 08.06.2016р. (а.с.10).

З довідки Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 28.11.2017р. вбачається, що пенсія позивачці була призначена і нарахована до 01 березня 2017 року, поновлена з 01 вересня 2017 року, а за період з 01 березня 2017 року до 01 вересня 2017 року виплата їй пенсії не призначалася і не нараховувалася (а.с.22).

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно ч.1 до ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Статтею 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Суд зауважує, що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Між тим, відповідач не надав суду рішення про припинення виплати пенсії і не вказав, яка з обставин, визначених наведеною вище нормою Закону стала підставою для припинення позивачці виплати пенсії. Також відповідачем не зазначено й будь-якої іншої норми Закону, яка б визначала таку підставу припинення виплати пенсії, як скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Суд також зазначає, що припинення виплати позивачці пенсії у зв'язку із скасуванням органами соціального захисту населення довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Статтями 2 та 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання.

За висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 07.10.2009р. в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивачки за місцем проживання не може позбавляти її права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст.1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

За приписами ст. 8 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Верховний суд України 6 жовтня 2015 року ухвалив постанову по справі № 608/1189/14-а, де зазначив, що держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право (право на отримання пенсії) незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія. Тут слід зазначити, що таке рішення суд ухвалив у справі за переглядом судових рішень стосовно спору про припинення виплат особі, яка постійно проживає за кордоном. Між тим, важливим залишається загальний принцип, висвітлений в цьому рішенні, який пов'язаний із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та проголошує непохитність права людини щодо володіння своєю власністю.

Цей принцип безпосередньо висвітлений у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, де поважний суд встановив порушення Конвенції у разі залежності на отримання пенсії від місця проживання особи. Як зазначив суд у цій справі, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем "Молдавської Республіки Придністров'я". Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах "Пічкур проти України", "Ілашку та інші проти Молдови та Росії" як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що виплату пенсій позивачці припинено на підставі отриманих списків відсутніх за місцем проживання одержувачів пенсій з числа внутрішньо переміщених осіб, що не передбачено ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Однак, припинення виплати пенсії без вирішення цього питання шляхом прийняття відповідного рішення територіальним органом Пенсійного фонду України або рішення суду (як це передбачено ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування») не входить до переліку випадків, відповідно до яких припиняється виплата пенсії, а тому не може бути підставою для її припинення, оскільки право соціального захисту, у тому числі пенсійне забезпечення, гарантовано кожному громадянину України.

Отже, діями відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачці порушені її права на отримання пенсії, оскільки відповідач всупереч вимог ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» не приймав рішення про припинення виплати їй пенсії.

За таких підстав суд приходить до висновку, що відповідач, не здійснюючи виплату позивачці пенсії з 01 березня до 01 вересня 2017 року діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, чим порушив конституційне право ОСОБА_5 на соціальний захист право на отримання пенсії, тому суд вважає, що її позовні вимоги обґрунтовані, разом з тим суд вважає необхідним задовольнити позов частково, оскільки на теперішній час відповідач з 01 вересня 2017 року відновив їй виплату пенсії.

Також суд вважає необхідним поновити ОСОБА_5 строк на звернення до суду з адміністративним позовом, оскільки про підстави невиплати їй пенсії за період з 01.03.2017р. до 01.09.2017р. вона дізналася після отримання листа відповідача від 27.09.2017р. № 216/Ш-4 (а.с.7).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 5, 6-10, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В и р і ш и в :

Поновити ОСОБА_5 строк на звернення до суду з адміністративним позовом до Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо невиплати пенсії за віком ОСОБА_5 з 01 березня 2017 року до 01 вересня 2017 року .

Зобов'язати Бердянське обєднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (71118, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Консульська, 23-л, ) здійснити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІН НОМЕР_2 (71100, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Захисників України, б.28) за період з 01 березня 2017 року до 01 вересня 2017 року.

Рішення може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Якщо в судовому засідання було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя ОСОБА_1