Справа № 807/176/17
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2018-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

22 січня 2018 рокум. Ужгород№ 807/176/17

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого - судді Гаврилка С.Є., суддів Калинич Я.М. та Рейті С.І.

з участю секретаря судового засідання - Кубічек Н.І.

за участі сторін:

позивач - ОСОБА_1;

представника позивача - ОСОБА_2;

представника відповідача - Головного управління Національної поліції в Закарпатській області - Яблонського Олександра Олександровича;

представника відповідача - Управління МВС України в Закарпатській області - Яблонського Олександра Олександровича;

представника відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області - Дюді Оксани Романівни;

представника відповідача - Державної казначейської служби України - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Управління МВС України в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області, Державної казначейської служби України про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до статті 243 частини 3 КАС України 22 січня 2018 року було проголошено вступну та резолютивну частини ухвали. Ухвалу у повному обсязі було складено 01 лютого 2018 року.

21 лютого 2017 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області, якою, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить суд: "1. Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України (Головного управління Національної поліції в Закарпатській області) на користь ОСОБА_1 67451,79 грн. в рахунок погашення заборгованості по виплаті заробітної плати; 2. Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України (Головного управління Національної поліції в Закарпатській області) моральну шкоду в сумі 50000 грн.; 3. Звільнити позивача від сплати судового збору згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір"" (а.с.а.с. 51-54).

Мотивуючи свої вимоги, позивач, зокрема зазначає наступне. У відповідності до постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2015 року було скасовано накази УМВС України в Закарпатській області від 11 вересня 2014 року № 1193 та від 12 вересня 2014 року за № 181 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ позивача та поновлено його із 13 вересня 2014 року. Наказом УМВС України в Закарпатській області від 07 грудня 2015 року за № 62 о/с позивача було поновлено на роботі, тобто була виконана постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2015 року. Цим же наказом 08 грудня 2015 року позивача було звільнено зі служби за скороченням штату. У період з 11 вересня 2014 року по 07 грудня 2015 року відповідачем не було проведено з позивачем повний розрахунок, який з точки зору позивача складається із середнього заробітку за час вимушеного прогулу та індексу інфляції.

Заперечуючи проти позову представник відповідача вказав. Зокрема зазначає, що позивач просить стягнути з УМВС середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 вересня 2014 року по 07 грудня 2015 рік в сумі 30912,60 грн. посилаючись на норми статей 116, 117 КЗпП України. Представник відповідача вказує, що позивачем невірно застосовано норми цих норм КЗпП України, оскільки такі стосуються виключно виплати сум, що належать працівникові від установи та виплачуються в день звільнення працівника. Питання щодо виплати середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу регулюється статтею 235 КЗпП України. Разом з тим, враховуючи те, що позивач проходив службу в ОВС, відносини про проходження служби в органах внутрішніх справ, всі питання щодо звільнення (поновлення на службі), стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають вирішенню відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ УРСР. Пунктом 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ від 25.07.1991 року № 114, передбачено, що у разі поновлення на роботі (посаді) орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує питання про виплату особі рядового і начальницького складу середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Враховуючи те, що при розгляді спору про поновлення на роботі, позивачем не заявлялись вимоги про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та враховуючи, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2015 року позивача поновлено на роботі, та не було вирішено питання про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, - стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного є не можливим у зв'язку з набранням законної сили рішення суду яким розглянуто трудовий спір про поновлення на роботі. Враховуючи викладене, вважаю вимоги позивача про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Під час розгляду справи по суті позивач та його представник повністю підтримали позовні вимоги в редакції заяви від 14 червня 2017 року, яка прийнята до розгляду Закарпатським окружним адміністративним судом у відповідності до ухвали, яка занесена до журналу судового засідання від 04 вересня 2017 року.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив повністю. Просив у задоволенні позову відмовити.

Розгляд даної справи неодноразово відкладався у зв'язку з існуванням на те об'єктивних причин.

Розглянувши подані учасниками справи докази, заслухавши сторони та їх представників, всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що у відповідності до постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2015 року, що ухвалена в адміністративній справі № 807/3128/15, постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 червня 2014 року у справі № 807/3128/15 було скасовано та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області № 1193 від 11.09.2014 року про звільнення інспектора - чергового спеціального приймальника для утримання осіб, підданих адміністративному арешту УМВС України в Закарпатській області старшого лейтенанта ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ на підставі п. "є" ст.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України (за порушення дисципліни). Поновлено старшого лейтенанта ОСОБА_1 на посаді інспектора - чергового спеціального приймальника для утримання осіб, підданих адміністративному арешту УМВС України в Закарпатській області (номер рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень - 53242985).

Ухвалюючи рішення по суті Львівським апеляційним адміністративним судом не було вирішено питання щодо середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також з аналізу постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2015 року не вбачається, що позивач спрямовував до суду вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У відповідності до наказу УМВС України у Закарпатській області від 07 грудня 2015 року за № 62 о/с (копія витягу якого знаходиться у матеріалах даної адміністративної справи а.с. 13), відповідно до постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2015 року скасовані відповідні пункти наказів УМВС України в Закарпатській області від 11 вересня 2014 року № 1193 та від 12 вересня 2014 року № 181 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ позивача та поновлено його посаді з 13 вересня 2014 року. Цим же наказом звільнено позивача із 08 грудня 2015 року.

У відповідності до статті 235 частин 1, 2 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином суд вважає за необхідне зауважити, що у випадку, якщо при вирішенні спору щодо протиправності звільнення працівника не було вирішено питання щодо виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то такий працівник не позбавлений права звернення до суду із відповідним позовом щодо вирішено питання виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Такий позов, зокрема, у відповідності до статей 4, 19 КАС України, необхідно розглядати за правилами адміністративного судочинства, оскільки така виплата пов'язана із проходженням публічної служби та звільненням із такої служби.

Під час розгляду справи по суті з'ясовано, що відповідачем, виконуючи постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2015 року, що ухвалена в адміністративній справі № 807/3128/15, не було виплачено позивачеві середній заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки, як зазначив представник відповідача у судовому засіданні, про необхідність такої виплати не було вказано у судовому рішенні, а також позивач з такою вимогою не звертався.

Відповідно до пункту 24 Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, що затверджене Постановою Кабінету Міністрів УРСР 29 липня 1991 року за № 114 (далі по тексту - Положення), у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи, що учасниками справи не надано суду доказів, які б свідчили що розгляд справи про поновлення позивача на службі тривав понад рік не з вини позивача, то суд вважає за необхідне стягнути середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу лише за один рік, а саме за період з 12 вересня 2014 року по 12 вересня 2015 року.

Відповідно до оскаржених наказів відповідача - позивача було звільнено з роботи 11 вересня 2014 року, тобто дата звільнення - 11 вересня 2014 року вважається останнім робочим днем позивача. А відтак з 12 вересня 2014 року у позивача почався вимушений прогул. Таким чином суд вважає, що вимушений прогул позивача тривав у період з 12 вересня 2014 року (оскільки вважається, що 11 вересня 2014 року позивач був на роботі) по 02 листопада 2015 року - день ухвалення Львівським апеляційним адміністративним судом постанови щодо поновлення позивача на службі. Однак, із врахуванням пункту 24 Положення, суд вважає, що необхідно із відповідача стягнути середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу, як різновиду грошового забезпечення, за період з 12 вересня 2014 року по 12 вересня 2015 року.

Щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно зазначити наступне.

Пунктом 32 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року № 9 передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менше двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Спеціальним нормативним документом, який регулює питання обчислення середньої заробітної плати, зокрема, що стосується спірного випадку, є саме Порядок обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року за № 100 (далі за текстом - Порядок).

Згідно пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що для нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У відповідності до: листа Міністерства соціальної політики України від 04 вересня 2013 року за № 9884/0/14-13/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік"; листа Міністерства соціальної політики України від 09 вересня 2014 року за № 10196/0/14-14/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік"; листа Міністерства соціальної політики України від 18 вересня 2015 року за № 560/13/133-15 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік"; за спірний період кількість робочих днів становить 252 днів.

У відповідності до довідки "про доходи" від 21 липня 2016 року за № 214 (копія якої наявна у матеріалах справи (а.с 11)), середньоденна заробітна плата позивача, у відповідності до Порядку, складає 95,85 грн.: кількість робочих днів у двох місяцях, що передували звільненню становить 43 (липень та серпень 2014 року) - середня кількість робочих днів становить 21,5; середня заробітна плата за ці місяці - становить 2060,84 грн. ((2079,30+2042,38):2). Таким чином шляхом ділення середньої заробітної плати за два місяці на середню кількість робочих днів дає розрахункову середню заробітну плату за один робочий день.

Таким чином, із врахуванням кількості робочих днів (252) та розміру середньоденної заробітної плати у 95,85 грн. - розмір середнього заробітку за час затримки за вказаний період складає 24154,20 грн..

Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом також враховується те, що позивач у спірному періоді, а саме з лютого по жовтень 2015 року перебував на обліку Ужгородському міському центрі зайнятості та отримував відповідний дохід (а.с. 12).

Згідно з абзацом 5 пункту 6 Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Тому відповідач, як податковий агент згідно норм Податкового Кодексу України та як страхувальник згідно Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", зобов'язаний виплатити позивачеві суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, утримавши із нього при виплаті податки та інші обов'язкові платежі.

Такий висновок узгоджуються з практикою Верховного Суду України, зокрема, викладеною в постановах від 21.01.2012 № 6-87цс11 та від 14.01.2014 № 21-395а13.

На підставі аналізу встановлених обставин і правовідносин, що їм відповідають, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно статті 2 частини 2 КАС України передбачено, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 78 частини 1 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відповідно до статті 77 частини 2 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Порядок індексації грошових доходів населення регулюється Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядком, що затверджений Постановою КМ України № 1078.

Відповідно до статті 1 частини 1 абзацу 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та пункту 2 Порядку, що затверджений Постановою КМ України № 1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України.

З аналізу вказаних норм суд резюмує, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не є об'єктом індексації.

З огляду на вищевказане, враховуючи обставини встановлені судом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

Керуючись статтями 242-246 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (88000, АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1) в особі представника ОСОБА_2 до Управління МВС України в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області, Державної казначейської служби України про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Стягнути з Управління МВС України в Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Ракоці, 13, ідентифікаційний код 08592170) на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 12 вересня 2014 року по 12 вересня 2015 року в сумі 16177,01 грн..

У задоволенні позову у частині решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України (пункт 15.5)).

Головуючий суддя Судді:С.Є. Гаврилко Я.М. Калинич С.І. Рейті (______________)