Справа № 334/5984/17
Суддя: Баруліна Т. Є.
Дата ухвалення: 2018-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Дата документу 23.01.2018
Справа № 334/5984/17
Провадження № 2-а/334/106/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого: судді - Баруліної Т.Є.

при секретарі Куліковій Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Правобережного обєднання управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобовязати вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду з позовом до Правобережного обєднання управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправним та зобовязання призначити пенсію.

В обґрунтування позову зазначила, що вона здобула право на отримання пенсії за віком, що підтверджується довідкою виданої пенсійним фондом в м. Донецьк в 2010 році та по листопад 2016 у неї не виникало будь-яких проблем з отримання пенсії.

У 2015 році вона змушена була залишити своє місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, та переміститися до м. Запоріжжя, факт її внутрішнього переміщення потверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 05 серпня 2015 року виданою УПСЗН Запорізької міської ради по Ленінському району.

В листопаді 2016 року відповідач припинив виплату їй пенсії, тому 04 серпня 2017 року, позивачка звернулася до відповідача з заявою про надання інформації стосовно припинення виплати їй пенсії та просила поновити виплати.

10 серпня 2017 року відповідач надав відповідь позивачу, що у звязку із не підтвердженням фактичного місця проживання, зазначеного у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи було припинення соціальних виплат включаючи пенсію.

Позивачка просив суд визнати дії Правобережного обєднання управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо припинення виплати їй пенсії протиправними, зобовязати відповідача відновити виплату пенсії ОСОБА_1 з моменту її припинення, з листопада 2016 року.

В судове засідання позивачка не зявилась, її представник також до судового засідання не зявився, але надав заяву про слухання справи за його відсутності, позов підтримує в повному обсязі, просить його задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не зявився просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки у відповідача відсутні правові підстави для поновлення виплати пенсії, та надав письмові заперечення.

Розглянувши матеріали справи, зясувавши всі обставини та перевіривши їх доказами, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно - правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушення з боку субєктів владних повноважень.

Статтею 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, має право на пенсію за віком, що підтверджується довідкою №363 від 16.11.2010 року, вона знаходиться на обліку у відділі пенсійного забезпечення, виданого Пенсійним фондом м. Донецька.

У 2015 році ОСОБА_1 залишила своє місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, та перемістилася до м. Запоріжжя, що потверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 05 серпня 2015 року виданою УПСЗН Запорізької міської ради по Ленінському району, знаходиться на обліку в Правобережному обєднанні управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя.

ОСОБА_1 з серпня 2015р. по листопад 2016р року отримувала пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Виплата пенсії ОСОБА_1 здійснювалася з серпня 2015 року по листопад 2016 року, а з 01 грудня 2016 року їй припинено виплату пенсії.

Представник адвокат ОСОБА_2 звернувся до Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя із адвокатським запитом про надання інформації стосовно припинення виплати пенсії ОСОБА_1 та просив поновити їй виплату пенсії.

10 серпня 2017 року Правобережне обєднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя своїм листом №5885/03 повідомило, що у звязку із не підтвердженням фактичного місця проживання зазначеного у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи 01.12.2016 року ОСОБА_1 була призупинена виплата пенсії. Для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 може звернутися до Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя з особистою заявою про поновлення виплатити пенсії. Рішення про поновлення виплати пенсії приймається комісією з питань призначення (відновлення, припинення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам по Дніпровському районі у разі підтвердження фактичного місця проживання, зазначеного у довідках про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб.

Згідно ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Як передбачено ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

У відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між субєктами системи загальнообовязкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообовязковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після зясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Системний аналіз зазначених вище норм свідчить про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Судом було встановлено, рішення пенсійним органом щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії не приймалося. В своєму відзиві представник відповідача посилалася, на те що ОСОБА_1 з 01.09.2014 року перебуває на обліку в Правобережному обєднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Запоріжжя як внутрішньо переміщена особа та отримувала пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058, що підтверджується розпорядженням від 13.08.2015 року. Відповідно до копії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщена особа від 05.08.2015 №, виданої управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Ленінському району, яка наявна в матеріалах пенсійної справи, фактичне місце проживання вул.. Зестафонська, буд, 18, кв.12 м. Запоріжжя. 69093. Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Дніпровському району було здійснено перевірку фактичного місця проживання ОСОБА_1, у звязку з не підтвердженням місця фактичного проживання за вищевказаної адреси з грудня 2016 року було призупинено виплату пенсії ОСОБА_1

Водночас статтею 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» такої підстави для припинення виплати пенсії не встановлено.

Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав, передбачених законом, для припинення позивачеві виплати пенсії, а тому суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо припинення позивачеві виплати пенсії є протиправними.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За визначенням у ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-УІІ (в редакції на видачі позивачу ОСОБА_3 про взяття на облік № від 02.12.2014) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до ч.1 ст.7 вказаного для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.4 Закону № 1706-УІІ факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Підставами для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є наявність реєстрації місця проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

З 13.01.2016 з урахуванням внесених Законом № 921-УІІІ від 24.12.2015 змін статтею 4 Закону № 1706-УІІ передбачено, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

За правилами ст.5 вказаного Закону довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Положення ч. 1 ст. 12 зазначеного Закону надають вичерпний перелік підстав для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб і такими є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин:дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості. Цей перелік не передбачає розширеного тлумачення.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ ) у рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України ( пункт 51 цього рішення ).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обовязковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобовязані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 є протиправними, суперечить як чинному національному законодавству так і практиці Європейського Суду з прав людини, а тому адміністративний позов ОСОБА_1 є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню частково.

Посилання відповідача на те, що припинення виплати пенсії позивачеві відповідає положенням Постанови Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016 року є безпідставними з огляду на викладені вище обставини.

Крім того, як передбачено п. п. 10, 11 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, на який посилається Правобережне обєднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, структурний підрозділ з питань соціального захисту населення вносить на розгляд комісії протягом трьох робочих днів з дня надходження інформації, зазначеної у пункті 8 цього Порядку, та відповідно до акта обстеження матеріально-побутових умов сімї подання про припинення соціальної виплати. Комісія протягом пяти календарних днів розглядає подання про припинення соціальних виплат та приймає відповідне рішення.

Відповідно до п. п. 12, 13 вказаного вище Порядку, соціальні виплати припиняються у разі: 1) наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати; 2) встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сімї; 3) отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат; 4) скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб; 5) отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Комісія не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після прийняття рішення щодо припинення соціальної виплати надсилає копію такого рішення органам, що здійснюють соціальні виплати, та структурному підрозділу з питань соціального захисту населення.

Проте, всупереч ч. 2 ст. 77 КАС України, у своєму відзиві на позов, відповідач взагалі не посилається на прийняття відповідного рішення комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, яке могло би бути підставою для припинення виплати з 01.12.2016 пенсії, відповідно до Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, який затверджено Постановою КМУ №365 від 08.06.2016 року, що також свідчить про відсутність у відповідача правових підстав для припинення з 01.12.2016 року виплати пенсії позивачеві.

Відповідно до ст. 122, 123 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постано вляється ухвала.

Оскільки позивачка звернулася до суду з адміністративним позовом лише 14.09.2017 року і в своєму позові не просить поновити строк, а пенсійні виплати носять щомісячний характер і відмова у призначенні пенсії не може визнаватись одномоментною дією, задоволенню підлягають позовні вимоги в межах шестимісячного строку, який передує даті звернення до суду, тобто з 14.03.2017 року, а позовні вимоги поза межами строку звернення до суду слід залишити без розгляду. Таким чином, адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Керуючись Конституцією України, ст. ст. 2, 6, 77, 122-123, 241-246, п.п. 10 п. 1 Розділу VII Перехідних положень КАС України, Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати дії Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 - протиправними.

Зобовязати Правобережне обєднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя відновити виплату пенсії ОСОБА_1 з моменту її припинення з 14.03.2017 року.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя в частині вимог за період часу з 01.12.2016 по 13.03.2017 залишити без розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Баруліна Т. Є.