Справа № 623/775/17
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2018 р. Справа № 623/775/17
Харківський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Кононенко З.О.

суддів: Бондара В.О. , Калиновського В.А.

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

представника відповідача Тертишного А.В.

представника відповідача Соляник І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області на постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 31.10.2017 (суддя Гуренко М.О., м. Ізюм, повний текст складено 31.10.17) по справі № 623/775/17

за позовом ОСОБА_4

до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області , Ліквідаційної комісії УДАІ ГУМВС України в Харківській області

про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2017 року позивач, ОСОБА_4, звернувся до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області з адміністративним позовом до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Ліквідаційної комісії УДАІ ГУМВС України в Харківській області, в якому просив суд:

- визнати дії відповідача неправомірними;

- зобов'язати відшкодувати завдані матеріальні та моральні збитки;

- стягнути матеріальну шкоду в розмірі 1898 гривень 00 копійок згідно відповідних квитанцій, моральну шкоду в сумі 30000 гривень 00 копійок та понесені ним судові витрати.

В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що вважає дії відповідачів протиправними, безпідставними та такими, що порушують його права, свободи та інтереси.

Постановою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 31.10.2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з Ізюмського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Ліквідаційної комісії управління ДАІ ГУМВС України в Харківській області на корись ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН - НОМЕР_1, матеріальну шкоду в розмірі 1898 грн. 00 коп.

Стягнуто солідарно з Ізюмського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Ліквідаційної комісії управління ДАІ ГУМВС України в Харківській області на корись ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН - НОМЕР_1, моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн.

Відповідач, Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану постанову та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представники відповідачів підтримали апеляційну скаргу, просив задовольнити її, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.

Представник позивача, не з'явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представників відповідачів, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що відповідно автомобіль марки ВАЗ 21013, д.н. НОМЕР_4 належить громадянину ОСОБА_6, яким ОСОБА_4 користується та розпоряджається на підставі довіреності, зареєстрованої в реєстрі за № 7005, посвідченої приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області 13 жовтня 2007 року. (а.с.6).

03 вересня 2016 року працівниками поліції було відібрано даний автомобіль та направлено за допомогою автоевакуатора на спеціальний автомайданчик ГУНП в Харківській області. В обґрунтування своїх дій працівники поліції послалися на наявність виконавчої постанови за № 44603044, отриманої від працівників Ізюмського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Харківській області.

Позивач за допомогою Регіонального сервісного центру в Харківській області Територіального сервісного центру № 6344 з'ясував, що автомобіль ВАЗ 21013, 1981 р.в., червоного кольору, куз. НОМЕР_5, держномер НОМЕР_4, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6, видане Ізюмським МРЕВ, зареєстрований 29.10.2002 за гр. ОСОБА_6, ІДН НОМЕР_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що мешкає: АДРЕСА_1, про що свідчить відповідна довідка № 31/20-4-73 від 14.09.2016 року. Одночасно з цим в наявності є також і довідка за № 31/20-4-74 від 14.09.2016 року, з якої стає відомо про існування гр. ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3., проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 за яким не зареєстровано жодного транспортного засобу. (а.с.8,9).

Позивач сплатив згідно відповідних квитанцій: 720 гривень 00 копійок за доставляння на спецмайданчик за допомогою евакуатора та 1000 гривень 00 копійок та 168 гривень 00 копійок відповідно за зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику ГУНП в Харківській області, чим зазнав матеріальної шкоди в сумі на 1898 гривень 00 копійок. (а.с.7).

Постановою ВП № 44603044 від 15.09.2016 року Ізюмського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Харківській області постанова про розшук майна боржника ВП № 44603044 видану 13.01.2015 відділом державної виконавчої служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції Харківської області згідно якої оголошено розшук автомобіля ВАЗ-21013, 1981 р.в., ДНЗ НОМЕР_4, належного боржнику ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3. - скасувана. Розшук автомобіля ВАЗ 21013, 1981 р.в., червоного кольору, куз. НОМЕР_5, державний номер НОМЕР_4, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6, видане Ізюмс-ьким МРНВ. зареєстрований 29.10.2002 за гр. ОСОБА_6, ІДН НОМЕР_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 припинено. Автомобіль ВАЗ 21013, 1981 р.в., червоного кольору, куз. НОМЕР_5, державний номер НОМЕР_4, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6, видане Ізюмським МРГВ. зареєстрований 29.10.2002 за гр. ОСОБА_6, ІДН НОМЕР_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 повернено власнику, ОСОБА_6, ІДН НОМЕР_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (його представнику за довіреністю). (а.11-13).

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, упереджено, без з'ясування необхідних обставин, чим порушено законні інтереси позивача та завдано матеріальних збитків та моральної шкоди.

Колегія суддів частково не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

За приписами ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно ч.1 ст.17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Положеннями ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Пунктом 5 частини 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно ст.32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

За приписами положень статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (чинного на момент винесення рішення судом першої інстанції) у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

Згідно п.3 статті 56 арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку арешт накладено на автомобіль ВАЗ 21013, 1981 р.в., червоного кольору, куз. НОМЕР_5, держномер НОМЕР_4, вартість якого у декілька разів перевищує розмір стягнення.

Проте, колегія суддів, зауважує, що суд першої інстанції дійшовши висновку в своєму рішенні про протиправність дій відповідача, Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області, помилково не зазначив цього в резолютивній частині постанови Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 31.10.2017 року у справі 623/775/17.

Таким чином, колегія суддів вважає, що до постанови Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 31.10.2017 по справі № 623/775/17 необхідно внести змінити шляхом доповнення резолютивної частини наступним абзацом: "Визнати дії Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області в частині вилучення автомобіля ВАЗ 21013, д.н. НОМЕР_4 протиправними."

Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України).

Відповідно до положень статті 11 Закону № 202/98-ВР шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Пленум Верховного Суду України у п.9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4» роз'яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач.

Таким чином, визначаючи розмір моральної шкоди колегія суддів виходить з принципів розумності та справедливості, тому погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з відповідачів суми відшкодування моральної шкодив розмірі 3000 грн.

Щодо посилання відповідача в апеляційній скарзі на пропуск строку звернення до суду за захистом своїх прав, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17.07.1997) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності заяви від 30.08.2006 (справа «Каменівська проти України»), «право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані».

Отже, за практикою Європейського Суду з прав людини, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Показовою в питанні застосування строку позовної давності в контексті статті 6 Конвенції є справа «Gradescolo S.R.L. проти Молдови». У цій справі Європейський суд з прав людини послався на прецедентне право щодо дотримання вимог стосовно допустимості застосування процесуального закону, як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд. Роль позовної давності має велике значення під час інтерпретації преамбули Конвенції, відповідна частини якої проголошує верховенство закону, що є обов'язком для країн, які підписали Конвенцію.

Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов'язано з реалізацією права на справедливий суд.

Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

Так, дійсно відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України (в редакції чинній на момент винесення рішення судом першої інстанції), для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб'єкту владних повноважень право на пред'явлення передбачених законом вимог.

Якщо ж незаконний акт порушує права чи інтереси особи у сфері публічно-правових відносин, то спір є публічно-правовим, належить до юрисдикції адміністративного суду і звернення з таким позовом здійснюється у строки, передбачені статтею 99 КАС.

Цивільні відносини є приватно-правовими відносинами. Кожен учасник цих відносин є самостійним і має свій інтерес. Виникнення спору свідчить про конфлікт цих інтересів. Якщо незаконний правововий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування порушує права та інтереси особи в приватно-правовій сфері, то ці відносини регулюються цивільним законодавством. Водночас захист таких прав здійснюється в порядку цивільного судочинства і до захисту порушених прав застосовується позовна давність визначена ЦК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб'єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Таким чином, колегія суддів у данному вважає за необхідне застосувати строк загалтної позовної давності у відповідності до до норм ЦК України.

Так, правові засади застосування позовної давності регламентовані Цивільним кодексом України.

Частиною 1 ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Аналізуючи наведені нормативно - правові акти, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не погоджуючись з доводами позивача щодо визнання дій Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області щодо вилучення автомобіля ВАЗ 21013, д.н. НОМЕР_4 протиправними, зробив передчасні висновки та помилково застосував норми матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 31.10.2017 по справі № 623/775/17 змінити шляхом доповнення резолютивної частини наступним абзацом: "Визнати дії Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області в частині вилучення автомобіля ВАЗ 21013, д.н. НОМЕР_4 протиправними."

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. 243, 250, 310, 315, п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області задовольнити частково.

Постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 31.10.2017 по справі № 623/775/17 змінити, шляхом доповнення резолютивної частини наступним абзацом:

"Визнати дії Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області в частині вилучення автомобіля ВАЗ 21013, д.н. НОМЕР_4 протиправними."

В іншій частині постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 31.10.2017 року по справі № 623/775/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) В.О. Бондар В.А. Калиновський
Постанова складена в повному обсязі 02.02.18.