Справа № 813/7998/13-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.01.2018 Київ К/9901/1192/18 К/9901/1194/18 813/7998/13-а

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу № 813/7998/13-а

за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Львівської митниці ДФС на постанову Львівського окружного адміністративного суду, прийняту 25 грудня 2014 року у складі головуючого судді Гулика А. Г., та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду, прийняту 14 травня 2015 року у складі колегії суддів: головуючого - Глушка І. В., суддів Большакової О. О., Макарика В. Я.,

та касаційною скаргою ОСОБА_1 на зазначену постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2015 року,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувсь до суду з позовом до Львівської митниці Міндоходів, у якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 26 березня 2013 року по 08 квітня 2014 року в сумі 39 653,29 гривень.

Позов мотивований тим, що у зв'язку з безпідставним невиконанням з боку відповідача судового рішення про поновлення на роботі позивача, який перебував у вимушеному прогулі, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання такого судового рішення.

Львівський окружний адміністративний суд постановою від 25 грудня 2014 року позов задовольнив частково:

стягнув з Львівської митниці Міндоходів на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 березня 2013 року по 07 квітня 2014 року в розмірі 47 834,71 гривень з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства;

в іншій частині в позові відмовив.

У судовому засіданні 14 травня 2015 року Львівський апеляційний адміністративний суд допустив заміну відповідача - Львівської митниці Міндоходів на Львівську митницю ДФС в порядку процесуального правонаступництва.

Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 14 травня 2015 року скасував постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2014 року та ухвалив рішення про часткове задоволення позову, яким:

стягнув з Львівської митниці Міндоходів на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу період з 27 березня 2013 року по 31 травня 2013 року в розмірі 6 219,52 гривень з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства;

в іншій частині в позові відмовив.

У своїй касаційній скарзі Львівська митниця ДФС, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Доводи касаційної скарги Львівської митниці ДФС зводяться до відсутності вини відповідача у затримці виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, адже, за твердженням відповідача, позивач пред'явив до виконання виконавчий лист з виконання рішення суду про поновлення його на роботі лише в березні 2014 року.

ОСОБА_1, посилаючись у своїй касаційній скарзі на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Позивач стверджує, що оскільки його фактично поновлено на роботі лише 08 квітня 2014 року, то саме цей день слід вважати днем виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що в провадженні Львівського окружного адміністративного суду перебувала справа № 2а-9284/12/1370 за позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України, Львівської митниці про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За результатом розгляду справи № 2а-9284/12/1370 Львівський окружний адміністративний суд постановою від 07 лютого 2013 року в позові відмовив.

Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 26 березня 2013 року у справі № 876/4109/13, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 вересня 2013 року, скасував постанову Львівського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2013 року та ухвалив рішення про задоволення позову, яким:

визнав протиправним і скасував наказ Державної митної служби України від 01 жовтня 2012 року № 1924-к «Про припинення перебування на державній службі» в частині припинення перебування ОСОБА_1 на державній службі в митних органах на посаді старшого інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста «Краковець» Львівської митниці;

поновив ОСОБА_1 на роботі на посаді старшого інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста «Краковець» Львівської митниці з 04 жовтня 2012 року;

стягнув з Львівської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 жовтня 2012 року по 26 березня 2013 року.

Згадана постанова суду апеляційної інстанції набрала законної сили 26 березня 2013 року.

Наказом Державної митної служби України від 01 червня 2013 року № 882-к скасовано наказ Державної митної служби України від 01 жовтня 2012 року № 1924-к «Про припинення перебування на державній службі», поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста «Краковець» Львівської митниці з 04 жовтня 2012 року.

Львівська митниця Міндоходів листом від 07 червня 2013 року № 12.1/65-6833 повідомила ОСОБА_1 про видання наказу Держмитслужби України від 01 червня 2013 року № 882-к. Зазначене поштове відправлення повернуто у зв'язку з закінченням його терміну зберігання.

08 липня 2013 року Львівська митниця Міндоходів виплатила ОСОБА_1 заробітну плату за період з 04 жовтня 2012 року по 26 березня 2013 року в розмірі 17836,65 гривень.

23 жовтня 2013 року ОСОБА_1 направлено листа Львівської митниці з долученням до нього копії наказу Держмитслужби України від 01 червня 2013 року № 882-к, копії наказу Львівської митниці від 06 червня 2013 року № 691-к «Про оголошення наказу Держмитслужби України» та двох примірників повідомлення про наступне вивільнення у зв'язку з реорганізацією Львівської митниці. Дане поштове відправлення вручено 29 жовтня 2013 року дружині ОСОБА_1, про що свідчить зроблений у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення запис. Однак, ОСОБА_1 на митницю не прибув.

Листом від 11 лютого 2014 року № 13-70-04/31-1359 позивачеві повідомлено про необхідність його прибуття до відділу персоналу Львівської митниці Міндоходів для надання письмових пояснень з приводу його відсутності на роботі.

07 квітня 2014 року ОСОБА_1 прибув до відділу персоналу Львівської митниці Міндоходів. У наданому письмовому поясненні з приводу відсутності на роботі ОСОБА_1 зазначив, що про факт поновлення на роботі йому відомо не було, рекомендованих листів Львівської митниці ні він, ні його адвокат не отримували, а на роботу прибув після отримання від адвоката постанов про відкриття та закриття виконавчого провадження щодо поновлення його на роботі.

08 квітня 2014 року позивача ознайомлено з наведеними наказами, допущено до роботи та за цей день нараховано і виплачено заробітну плату, що підтверджується табелем обліку робочого часу.

Зазначаючи, що з наказом про поновлення на роботі позивач ознайомився лише 08 квітня 2014 року, а тому саме з цього моменту слід вважати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду України від 26 березня 2013 року виконаною, позивач вважає, що у період з 26 березня 2013 року по 08 квітня 2014 року він перебував у вимушеному прогулі, а тому звернувся до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за вказаний період.

Також суди встановили, що 27 березня 2013 року Львівський апеляційний адміністративний суд видав позивачу виконавчий лист № 4109/13 у справі № 876/4109/13 про поновлення останнього на посаді. Вказаний виконавчий лист позивач пред'явив до виконання 11 березня 2014 року, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 11 березня 2014 року № 42446980.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із наявності у відповідача вини у затримці виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі в період з 27 березня 2013 року по 07 квітня 2014 року (день, що передує фактичному виходу позивача на роботу) та наявності підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу період за вказаний період.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність у відповідача вини у затримці виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі лише в період з 27 березня 2013 року по 31 травня 2013 року (день, що передує дню винесення наказу про поновлення позивача на роботі) та відсутності підстав для задоволення позову в іншій частині.

Верховний Суд погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції та вважає їх такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини другої статті 235 зазначеного Кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 236 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Зазначена вище стаття Кодексу законів про працю України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, як то пред'явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Частиною другою статті 257 зазначеного Кодексу встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому пунктом 3 частини першої статті 256 цього ж Кодексу передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Слід зазначити, що правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Суди обґрунтовано послались на рішення Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), де в пунктах 46, 48, 51, 53, 54 зазначено, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Отже, з дня набрання законної сили рішенням суду про поновлення позивача на роботі у відповідача виник обов'язок щодо його виконання.

Разом із цим, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Таким чином, відповідач допустив затримку виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі з дня набрання законної сили таким рішенням до дня винесення наказу про поновлення останнього на роботі, а тому суд апеляційної інстанції правильно встановив період вимушеного прогулу позивача в розумінні статті 236 Кодексу законів про працю України, а доводи позивача у цій частині не знайшли свого підтвердження.

В іншій частині доводи касаційних скарг зводяться до переоцінки встановлених судами фактичних обставин справи.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Приписами підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» цього Кодексу обумовлено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 343 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Частиною першою статті 350 цього ж Кодексу закріплено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Таким чином, оскільки суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення, підстави для його скасування відсутні, а тому касаційні скарги необхідно залишити без задоволення, а згадане судове рішення - без змін.

При касаційному розгляді врахована правова позиція Верховного Суду України, викладена, серед інших, у постанові від 23 червня 2015 року у справі № 21-63а15, підстав відступати від якої колегія суддів Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді не вбачає.

З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

п о с т а н о в и в :

Касаційні скарги Львівської митниці ДФС та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець