Справа № 813/6276/15
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2018-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2018 року справа № 813/6276/15

зал судових засідань № 6

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

секретар судового засідання Жовковська Ю.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2-К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Головного управління Національної поліції у Львівській області, Залізничного районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, Залізничного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі ГУ МВС України у Львівській області), Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі ГУ НП у Львівській області), Залізничного районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі Залізничний РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Залізничного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі Залізничний ВП ГУ НП у Львівській області), в якому з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог від 02.02.2016, від 28.09.2016, від 26.10.2016, від 01.11.2016, від 09.11.2017 просить суд:

- визнати протиправним і скасувати наказ ГУ МВС України у Львівській області №831 о/с від 06.11.2015 в частині звільнення ОСОБА_3;

- поновити ОСОБА_3 на посаді оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області з 07.11.2015;

- стягнути з ГУ МВС України у Львівській області на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 07.11.2015 по день поновлення на службі.

Ухвалою від 11.05.2016 суд зупинив провадження у справі.

Ухвалою від 10.06.2016 суд поновив провадження у справі.

Ухвалою від 11.07.2016 суд зупинив провадження у справі.

Ухвалою від 12.09.2016 суд поновив провадження у справі.

Ухвалою від 04.09.2017 суд задовольнив клопотання представника позивача про відвід судді Гавдику З.В.

Ухвалою від 07.09.2017 справу прийняв до провадження суддя Гулик А.Г.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач ГУ МВС України у Львівській області порушив процедуру звільнення позивача з посади. Так, 06.11.2015 позивач написав заяву, в якій він просив звільнити його з органів міліції для подальшого проходження служби в органах Національної поліції України. Однак, всупереч вимогам чинного законодавства відповідач ГУ МВС України у Львівській області не перевів позивача для подальшого проходження служби в органи поліції, як того вимагає пункт 9 Розділу XI Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію». Відповідно до вказаного пункту Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним вказаним Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування вказаного Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Також, позивач зазначає, що у зв'язку з протиправними діями відповідача він втратив належне йому грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Відповідач ГУ МВС України у Львівській області подав до суду заперечення на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову. Заперечення обґрунтовані тим, що звільнення позивача відбулось на підставі Закону України «Про Національну поліцію», який набрав чинності 07.11.2015, отже, оскаржений наказ прийнятий у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому, правових підстав для поновлення позивача на роботі немає. Крім того, вважає, що посилання позивача на порушення відповідачем окремих положень Кодексу законів про працю України є недоречним, оскільки, проходження служби в міліції врегульовано спеціальним законодавством, а порядок звільнення працівників міліції в процесі реформування органів внутрішніх справ чітко визначено окремими нормами Закону України «Про Національну поліцію». Так, звільняючи позивача з органів внутрішніх справ через скорочення штатів відповідач діяв відповідно до вимог закону.

Відповідач ГУ НП у Львівській області подав до суду заперечення на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову. Заперечення обґрунтовані тим, що звільнення позивача відбулось на підставі Закону України «Про Національну поліцію», який набрав чинності 07.11.2015. Зокрема, в Прикінцевих та перехідних положеннях вказаного Закону зазначено, що з дня опублікування вказаного Закону працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону працівники міліції, які не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Так, у визначеному Законом України «Про Національну поліцію» порядку позивач повідомлявся про наступне вивільнення та у трьохмісячний термін будь-яких заяв, клопотань, рапортів про бажання працювати у поліції, як то передбачено п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» не подав. Відтак, оскарженийй наказ прийнятий у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому й правових підстав для поновлення позивача на роботі немає.

Відповідач Залізничний РВ ЛМУ ГУ МВС у Львівській області заяву про визнання позову чи відзив на позовну заяву до суду не надав.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, Залізничний ВП ГУ НП у Львівській області, пояснень по суті спору до суду не надала.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві та уточненнях до неї. Просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача ГУ МВС України у Львівській області в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, наведених у письмових запереченнях. Просив суд в задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідачі ГУ НП у Львівській області, Залізничний РВ ЛМУ ГУ МВС у Львівській області та третя особа Залізничний ВП ГУ НП у Львівській області явку представників в судове засідання не забезпечили, хоча належним чином повідомлялись про дату, час і місце його проведення. Клопотань про розгляд справи без їх участі до суду не надходило.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позов необхідно задовольнити повністю, виходячи з такого.

Позивач ОСОБА_3 проходив службу в органах внутрішніх справ України з 16.02.2011 та наказом ГУ МВС України у Львівській області №831 о/с від 06.11.2015 звільнений у запас Збройних Сил за п.64 г (через скорочення штатів).

Спір між сторонами виник щодо правомірності звільнення позивача з посади оперуповноваженого сектору карного розшуку Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

Спірні відносини регулюються Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIІI (далі Закон України № 580-VІІІ) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114).

При цьому суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі. Вказана позиція викладена у листі Вищого адміністративного суду України від 26.05.2010 № 753/11/13-10 «Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби».

Законом України №580-VІІІ визначено правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України № 580-VІІІ Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно до пункту 1 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію", зокрема, пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" вказаного Закону, набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Закон України "Про Національну поліцію" опублікований в газеті "Голос України" 06.08.2015 № 141-142, і відповідно, пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 вказаного Закону набирають чинності з 07.08.2015.

Пунктом 8 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що з дня опублікування вказаного Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Враховуючи наведені норми, позивач був попереджений про звільнення через скорочення штатів в силу Закону.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» прийнято рішення про ліквідацію територіального органу Міністерства внутрішніх справ України - Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС у Львівській області, в якому проходив службу позивач. Водночас вказаною постановою Кабінету Міністрів України утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1.

Відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 №1388 «Про організаційно-штатні питання» вважаються такими, що втратили чинність, штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з Переліком змін у штатах, що додається. Згідно з указаним переліком скасовано усі штати і скорочено усі посади в ГУ МВС України у Львівській області.

Разом з тим, за приписами пункту 9 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним вказаним Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування вказаного Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у вказаному пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Отже, Законом України №580-VІІІ передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

З аналізу вказаних норм слідує, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 580-VIІI.

Враховуючи те, що Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIІI опублікований 06.08.2015 в газеті «Голос України», відповідно 3-х місячний термін з дня опублікування закінчився 06.11.2015.

Таким чином, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції мають подати відповідну заяву у період з 06.08.2015 до 06.11.2015.

Суд встановив відсутність письмових доказів того, що з 06.08.2015 по 06.11.2016 позивач виявив бажання на прийняття його на службу до поліції.

Як стверджує позивач, заяву про прийняття його на службу в поліцію він написав 06.11.2015, як і всі працівники Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, які виявили бажання продовжувати працювати в органах поліції, та здав її працівнику відділу кадрового забезпечення.

Представник відповідача ГУ МВС України у Львівській області в судових засіданнях зазначив про те, що згідно з довідкою ГУ МВС України у Львівській області від 02.02.2016 рапорт чи заява позивача про звільнення з ОВС через перехід до іншого державного органу, прийом на службу в НП України від ОСОБА_3 до 06.11.2015 до ГУ МВС України не надходили.

При цьому, в судовому засіданні 11.12.2017 суд допитав як свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, які працювали разом з позивачем в Залізничному РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області. Так, перебуваючи під присягою вказані свідки повідомили суду, що позивач разом з ними та в присутності інших співробітників 06.11.2015 написав та подав до кадрової служби заяву, в якій висловив намір про проходження подальшої служби в органах поліції. При цьому, свідки показали, що позивач не мав наміру звільнятися з правоохоронних органів у зв'язку з реформою, а навпаки висловив бажання працювати в органах поліції, про що 06.11.2015 подав відповідну заяву.

Крім того, свідок ОСОБА_4 вказав, що він писав заяву про проходження подальшої служби в органах поліції разом із позивачем та бачив, як позивач передав свою заяву ОСОБА_5 Свідок ОСОБА_5А підтвердив, що він особисто передав заяву позивача про проходження служби в поліції начальнику кадрової служби.

На основі пояснень позивача та вказаних свідків суд встановив, що позивач у встановлений термін виявив згоду на проходження служби в поліції, що, відповідно до пункту 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» є підставою для прийняття його на службу до поліції.

Як вбачається з матеріалів справи позивач подав на ім'я т.в.о. начальника ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_6 заяву від 06.11.2015 про бажання продовжити службу на посадах в органах та підрозділах Національної поліції України.

Таким чином, вказана заява позивача підтверджує відсутність його відмови від проходження служби в поліції.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідачі не надали доказів відмови позивача від проходження служби в поліції. Отже, посилання відповідачів на те, що позивач не висловив згоду на проходження служби у поліції та не подав відповідного рапорту спростовуються встановленими судом обставинами, підтвердженими в судовому засіданні у відповідності до вимог чинного законодавства.

При цьому, суд зазначає, що відповідачі не надали жодних доказів, які б підтверджували неможливість подальшого використання позивача на службі, або його невідповідність вимогам до поліцейського.

Посилання відповідачів в запереченнях на позов на неможливість подальшого використання позивача на службі з огляду на ліквідацію ГУ МВС України у Львівській області суд вважає безпідставними, виходячи з наступного.

З аналізу вищенаведених норм п. 9, 10 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» №580-VIII випливає, що працівники ліквідованих органів міліції приймаються на роботу до поліції у разі наявності згоди, і лише у разі відмови від проходження служби в поліції або неприйняття на службу до поліції можуть бути звільнені, а тому сам факт ліквідації органів міліції не може бути підставою для звільнення позивача за скороченням штатів при наявності бажання проходити службу в поліції.

При цьому, суд зазначає, що за змістом п. 10 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України № 580-VIII однією з підстав звільнення зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів є неприйняття працівника міліції на службу до поліції.

Відповідно до пп. «г» п. 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Вимоги до кандидатів на службу в поліції, передбачені ст.49 Закону України "Про Національну поліцію", згідно з якою, на службу в поліції можуть бути прийняті громадяни України віком від 18 років, які мають повну загальну середню освіту, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, які володіють українською мовою.

Незалежно від професійних та особистих якостей, рівня фізичної підготовки та стану здоров'я на службу в поліції не можуть бути прийняті особи у випадках, визначених ч.2 ст.61 вказаного Закону, а також особи які: 1) відмовляються від взяття на себе зобов'язань дотримуватися обмежень та/або від складання ОСОБА_4 поліцейського, визначених законом; 2) особи, які звільнені або мали бути звільнені з посад на підставі Закону України "Про очищення влади".

Відповідно до ст.50 вказаного Закону громадяни України, які виявили бажання вступити на службу в поліції, з метою визначення стану їхнього здоров'я зобов'язані пройти медичні обстеження, а також перевірку рівня фізичної підготовки, психофізіологічне обстеження, обстеження на предмет виявлення алкогольної, наркотичної та токсичної залежності в порядку, визначеному Міністерством внутрішніх справ України. Громадяни України, які виявили бажання вступити на службу в поліції, за їхньою згодою проходять тестування на поліграфі. Відповідно до порядку, встановленого законом, щодо осіб, які претендують на службу в поліції, проводиться спеціальна перевірка, порядок проведення якої визначається законом та іншими нормативно-правовими актами.

Обмеження, пов'язані зі службою в поліції визначені ст.61 Закону України "Про національну поліцію".

Позивач до звільнення проходив службу на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, має звання старшого лейтенанта міліції. В органах МВС працював більше 4 років. Доказів наявності обмежень, пов'язаних зі службою у поліції згідно з ст. 61 Закону України "Про національну поліцію", відповідачі суду не надали.

Доказів на підтвердження того, що відповідачі прийняли рішення про недоцільність проходження служби позивачем в Залізничному ВП ГУ НП у Львівській області суду не надали, доказів прийняття відповідачем ГУ МВС України у Львівській області такого рішення на час прийняття наказу про звільнення позивача, відповідачі суду також не надали.

Крім того, з аналізу приписів п. 9 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України № 580-VIII вбачається, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, можуть бути прийняті на службу за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним вказаним Законом, тобто Законом України "Про Національну Поліцію"

Отже, умовою прийняття працівників міліції на службу в поліцію є відповідність вказаних осіб вимогам до поліцейських, визначених Законом України «Про Національну поліцію». Вказані норми Закону України № 580-VIII набрали чинності 07.11.2015.

Тобто, звернувшись із заявою від 06.11.2015 щодо продовження служби в органах поліції позивач діяв у спосіб, визначений п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 580-VIІI.

Враховуючи те, що станом на 06.11.2015 , зокрема, 06.11.2015 позивач виявив бажання на прийняття його на службу до поліції шляхом подання відповідної заяви, то позивач відповідно до вимог Закону України№ 580-VIII, як працівник міліції міг бути прийнятий на службу до поліції, оскільки інших вимог чинним законом не передбачалося.

Посилання відповідача ГУ НП у Львівській області на те, що позивач повинен подати документи та пройти професійний відбір щодо відповідності вимогам, що ставляться до поліцейських, не беруться судом, як обґрунтовані, оскільки така норма на день звільнення позивача не діяла, отже кандидатуру позивача не можливо було перевірити на відповідність вимогам, які ставляться до поліцейського. Отже, в такій ситуації законом передбачено, що особи, які працювали в міліції можуть перейти працювати в поліцію за умови надання згоди на такий перехід.

Враховуючи викладене, перевіривши оскаржений наказ ГУ МВС України у Львівській області №831 о/с від 06.11.2015 в частині звільнення ОСОБА_3 з посади на відповідність його вимогам ч.3 ст.2 КАС України, суд дійшов висновку, що вказаний наказ прийнято не на підставі вимог Конституції та законів України, а тому, він є протиправним і підлягає скасуванню.

За таких обставин, враховуючи наявність рапорту позивача, в якому він висловив бажання проходити службу в органах поліції, відповідач ГУ МВС України у Львівській області мав вирішити питання щодо наявності або відсутності підстав для прийняття позивача на службу в поліцію тільки з 07.11.2015, оскільки визначальним для прийняття такого рішення є відповідність кандидата вимогам до поліцейських, визначеним Законом України "Про Національну поліцію", який набрав чинності 07.11.2015. Між тим, позивача звільнено наказом №831 о/с від 06.11.2015, тобто до набрання чинності законом в частині щодо вимог, які ставляться до поліцейських.

Проаналізувавши наведені норми, суд дійшов висновку про те, що станом на 06.11.2015 Закон України № 580-VIII в частині щодо вимог, які ставляться до поліцейських не набув чинності, отже не діяв, а тому відповідачі не мали правових підстав застосовувати та перевіряти відповідність позивача вимогам, що ставляться до поліцейських.

За таких обставин, суд вважає, що оскаржений позивачем наказ щодо його звільнення прийнятий за відсутності всіх необхідних наведених вище правових підстав, що згідно з положеннями ч.3 ст. 2 КАС України надає суду змоги дійти до висновку про його протиправність, відтак, позовна вимога щодо визнання його протиправним та скасування підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з правовою позицією Верховного суду України, викладено у постановах від 28.10.2014, 04.11.2014 встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) зі працевлаштування працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Оскільки, відповідачі не виконали обовязку по працевлаштуванню позивача, як працівника ліквідованої установи, то трудові гарантії позивача порушені.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», постановлено ліквідувати ГУ МВС України у Львівській області та утворити ГУ НП у Львівській області. Ліквідовано територіальний орган Міністерства внутрішніх справ України Залізничний РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, в якому проходив службу позивач.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 18.03.2008, у разі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший або при його перепрофілюванні звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо. Саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів вказаної юридичної особи до і після її реорганізації". При цьому, цілком справедливо поширювати такі міркування не лише на структурні підрозділи органів, а й на самі органи. Так, незначні редакційні зміни в назві органу або ж ліквідація органу з утворенням нового, якщо повністю збігаються засади й мета створення, функції та завдання, порядок організації роботи, штатна чисельність, повноваження, не повинно бути підставою для звільнення особи з публічної служби.

Відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 № 1388 «Про організаційно-штатні питання» визнано такими, що втратили чинність штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з Переліком змін у штатах МВС, що додається до вказаного Наказу, в тому числі були скасовані штати і скорочені посади ГУМВС України у Львівській області.

Наказом МВС України від 18.03.2013 №261 затверджено штат Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, в якому, зокрема, передбачено 16 посад оперуповноважених.

Наказом НП України від 06.11.2015 №8 затверджено тимчасовий штат органів і підрозділів ГУ НП у Львівській області, зокрема, за Залізничним ВП ГУ НП у Львівській області закріплено, зокрема, 27 посад оперуповноважених.

Проаналізувавши вказані штатні розклади та посадові інструкції, суд встановив, що посада оперуповноваженого, яку обіймав позивач працюючи у штаті Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, збережена у штатному розкладі Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області, не тільки у назві самої посади, але й розширився її кількісний склад (з 16 до 27 посад), тобто скорочення чи перепрофілювання посади позивача не відбулося.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що посада позивача скорочена не була, а відповідач протиправно не перевів позивача для проходження служби до Національної поліції, згідно з заявою від 06.11.2015, отже, позовні вимоги в частині поновлення позивача на посаді у територіальному органі Національної поліції на посаді оперуповноваженого кримінальної поліції є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За таких обставин суд вважає, що порушене право позивача підлягає поновленню шляхом його поновлення на посаді оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Залізничного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області з 07.11.2015.

Щодо розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, яке підлягає виплаті позивачу, суд зазначає таке.

Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким нормативно-правовим актом є постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 N 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати». Вказаною постановою визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з ч. 2 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Суд встановив, що у звязку з протиправним звільненням позивача з посади відповідно до наказу ГУ МВС України у Львівській області №831 о/с від 06.11.2015 в нього утворився вимушений прогул тривалістю 556 робочих дні (з 07.11.2015 по 24.01.2018).

Згідно з довідкою про доходи позивача від 28.04.2017 №3 (Т.2 а.с.201) за останні два місяці, які передували звільненню з посади (вересень-жовтень 2015 року), позивач отримав 4795,20грн. грошового забезпечення. Відповідно середньомісячне грошове забезпечення позивача за вказаний період становить 2397,6 грн., середньоденне 78,60грн.

З огляду на наведене, грошове забезпечення позивача за час вимушеного прогулу становить 43701,60грн. (78,60грн. х556днів) з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Суд вважає, що рішення в частині виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць слід допустити до негайного виконання, так як відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України, постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягають негайному виконанню.

З огляду на наведене, з відповідача слід стягнути суму середнього заробітку позивача за один місяць в розмірі 2397,6грн. з урахуванням обовязкових платежів та податків.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст.78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.

Відповідно до ст.139 КАС України судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 73-76, 242, 244, 245 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області №831 о/с від 06.11.2015 в частині звільнення ОСОБА_3.

Поновити ОСОБА_3 на посаді оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Залізничного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області з 07.11.2015. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді допустити до негайного виконання.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2015 по 24.01.2018 в сумі 43701 (сорок тири тисячі сімсот одна)грн. 60коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства. Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 2397 (дві тисячі триста девяносто сім)грн. 60коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства допустити до негайного виконання.

Судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складене і підписане 05.02.2018.

Суддя А.Г.Гулик