Справа № 686/19688/17
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2018-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 686/19688/17

Головуючий у 1-й інстанції: Мороз В.О.

Суддя-доповідач: Курко О. П.

30 січня 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Драчук Т. О. Совгири Д. І. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду у м. Хмельницькому на постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду у м. Хмельницькому про визнання дій протиправними та зобов'язання до вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В :

в жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області з позовом до Управління Пенсійного фонду у м. Хмельницькому про визнання дій протиправними та зобов'язання до вчинення певних дій.

Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 листопада 2017 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними у матеріалах справи письмовими доказами, надавши їм оцінку, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що 12.02.2002 ОСОБА_2 призначений на посаду виконувача обов'язків помічника прокурора Деражнянського району, і з того часу працює в органах прокуратури на різних посадах. На момент подання позову працює в Генеральній прокуратурі України на посаді прокурора відділу. Його загальний стаж роботи, який зараховується до вислуги років відповідно до ч. 6 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-УІІ, станом на 29.09.2017 становить понад 15 років.

19.07.2017 р. позивачу була присвоєна друга група інвалідності внаслідок загального захворювання, інвалідність встановлена довічно, що підтверджується випискою з акта огляду медико-соціальної експертної комісії до довідки серії АВ № 0944598.

08.09.2017 р. позивач ОСОБА_2 звернувся до Управління ПФУ у місті Хмельницький із заявою про призначення пенсії у відповідності до ч. 2, 9 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-УІІ.

Однак, листом від 14.09.2017 р. відповідач відмовив у призначенні пенсії на умовах Закону України "Про прокуратуру", посилаючись на п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213, призначивши пенсію по інвалідності на загальних підставах, передбачених Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції при ухваленні оскарженої постанови виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для задоволення адміністративного позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевою самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно із ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 64 Конституції України право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлене законами України, є таким, що не підлягає звуженню та обмеженню.

Так, п. 5 частини 1 статті 16 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VІІ, який набрав чинності та вступив в дію з 15 липня 2015 року, гарантії незалежності прокурорів забезпечуються належним матеріальним, соціальним та пенсійним забезпеченням.

При цьому, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію у рішеннях Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99 та від 20.03.2002 року № 5-рп/2002. Виходячи із висловленого вказаних рішеннях розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Згідно із ч. 9 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VІІ, прокурорам, визнаним інвалідами I або II групи, призначається пенсія по інвалідності в розмірах, передбачених частиною другою цієї статті, за наявності стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років.

До вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, зокрема, час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів (ч. 6 ст.86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VІ ).

В обґрунтування апеляційної скарги, відповідач посилається на п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року згідно якого, у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким призначаються пенсії відповідно до Закону України "Про прокуратуру".

Проте, колегія суддів вважає твердження апелянта безпідставними, оскільки на час прийняття Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 р. №213-VIII та з 01.06.2015 року до 15.07.2015 року діяв Закон України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ від 05.11.1991 року, положеннями ст. 50-1 якого регулювались питання пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих органів прокуратури України, а відтак, п. 5 Прикінцевих положень Закон № 213-VIII стосувався положень Закону №1789-ХІІ, і саме за нормами вказаного закону неможливо було призначати пенсію працівникам прокуратури.

Однак, станом на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії, питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури України, а також обмеження щодо виплати та обчислення розміру пенсії, регулюються Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІ, який набрав чинності 15.07.2015 року.

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VІІ.

Вказана правова позиція з урахуванням висновків Вищого адміністративного суду України наведена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 15 травня 2017 року у справі К/800/8508/17 та від 24 березня 2017 року у справі К/800/8698/17.

Водночас, частиною 12 статті 86 Закону України "Про прокуратуру" передбачено підстави позбавлення особи права на отримання пенсії, передбаченої даною статтею, серед яких відсутнє посилання на п.5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року.

Згідно з ч. 2 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 станом на час звернення до відповідача набув стаж роботи в органах прокуратури більше 10 років та йому встановлено інвалідність II групи, а відтак колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність у позивача права на призначення пенсії відповідно до ч. 9 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру".

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду у м. Хмельницькому залишити без задоволення, а постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 листопада 2017 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає.

Постанова суду складена в повному обсязі 02 лютого 2018 року.

Головуючий Курко О. П.

Судді Драчук Т. О. Совгира Д. І.