Справа № 642/5880/17
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2018-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2018 р. м. ХарківСправа № 642/5880/17
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: П'янової Я.В.

суддів: Чалого І.С. , Калитки О. М.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 08.12.2017 (головуючий суддя Бородіна О.В., м. Харків, повний текст складено 08.12.17 р.) по справі № 642/5880/17

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

третя особа: Міністерство оборони України

про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач), третя особа: Міністерство оборони України, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України по виконавчому провадженню ВП № 54606156 від 06.11.2017 року про закінчення виконавчого провадження.

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 08.12.2017 р. у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погодившись з прийнятою постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову - про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема ст. 19 Конституції України, ст. 1, ч. 1 ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження", Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", п. 19 Порядку, затвердженого Постановою КМУ № 975 від 25.12.2013 р., ч. 3 ст. 2, ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції до 15.12.2017 року) (далі - КАС України), ч. 4 ст. 78 КАС України (в редакції з 15.12.2017 року), не застосовано практику Європейського суду з прав людини.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання, призначеного на 01.02.2018 року, за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 13.03.2017 року частково задоволені вимоги ОСОБА_1. Визнано протиправним та скасовано п.16 протоколу №118 від 29.12.2016 р. Комісії з розгляду питань, пов'язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби Міністерства Оборони України, який стосується ОСОБА_1; визнано протиправною відмову Міністерства оборони України в призначенні і виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей" та Порядку "Про призначення і виплату одноразової грошової допомоги…", затвердженого Постановою КМУ №975 від 25 грудня 2013 р.; зобов'язано Харківський обласний військовий комісаріат повторно надіслати розпорядникові бюджетних коштів Міністерства Оборони України висновок з документами про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей" та Постановою КМУ №975 від 25.12.2013р. "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплат одноразової грошової допомоги..." та Наказу Міністерства Оборони України №530 від 14.08.2014р.; зобов'язано Міністерство оборони України повторно розглянути документи щодо призначення ОСОБА_1 відповідно до ст. 16 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Постанови КМУ №975 від 25.12.2013р. "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплат одноразової грошової допомоги".

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 01.09.2017 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №642/481/17, виданого 15.06.2017 року Ленінським районним судом м. Харкова. В цій постанові зазначено про обов'язок боржника /Міністерства оборони/ виконати рішення протягом десяти робочих днів.

З витягу із протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов'язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №69 від 30.06.2017 року, вбачається, що Комісія, розглянувши подані документи, в тому числі постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 13.03.2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 22.05.2017 року, дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1

У зв'язку з фактичним виконанням рішення суду, 06.11.2017 року на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України "Про виконавче провадження", державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №54606156.

Не погоджуючись з зазначеною постановою відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, урегульовано нормами Закону України "Про виконавче провадження" .

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ч.1 ст.5 України "Про виконавче провадження").

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України "Про виконавче провадження" державною виконавчою службою підлягають виконанню такі виконавчі документи, як, зокрема, виконавчі листи, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з ч.1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

З системного аналізу правових норм вбачається, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії та у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення, виконавче провадження підлягає закінченню.

Колегія суддів зазначає, що достатньою та необхідною правовою підставою для винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" є виконання боржником в повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим документом, а саме повторний розгляд документів щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги.

Так, на виконання постанови Ленінського районного суду м. Харкова від 13.03.2017 року у справі №642/481/17 Комісією Міністерства оборони України 30.06.2017 року розглянуто подані документи та прийнято рішення № 69, яким відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1, що свідчить про фактичне виконання рішення в повному обсязі.

Таким чином, встановивши, що Міністерством оборони України повторно розглянуто питання щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги та прийнято відповідне рішення, державний виконавець правомірно закінчив виконавче провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження".

Окрім того, колегія суддів зауважує, що висновок і документи, подані для вирішення питання про призначення і виплату позивачеві одноразової грошової допомоги, були повторно розглянуті Комісією Міністерства оборони з прийняттям відповідного рішення 30.06.2017 року, тобто ще до відкриття виконавчого провадження, у зв'язку з чим також були відсутні підстави для вчинення державним виконавцем дій, передбачених ч.2 ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження".

З огляду на вказані обставини та наявність доказів фактичного виконання рішення суду з боку Міністерства оборони України шляхом прийняття рішення за наслідками повторного розгляду документів щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, у державного виконавця були наявні підстави для внесення оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження від 06.11.2017 року.

Щодо посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що оскаржувана постанова від 06.11.2017 року та рішення боржника № 69 від 30.06.2017 року суперечать встановленим обставинам, викладеним у постанові Ленінського районного суду м. Харкова від 13.03.2017 року по справі №642/481/17, а саме, що позивач має право на призначення одноразової грошової допомоги, колегія суддів зауважує на таке.

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 13.03.2017 року у справі №642/481/17 зобов'язано Міністерство оборони України повторно розглянути документи щодо призначення ОСОБА_1 відповідно до ст. 16 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Постанови КМУ №975 від 25.12.2013 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплат одноразової грошової допомоги", що і було зроблено Комісією Міністерства оборони України.

При цьому, приймати конкретне рішення на користь ОСОБА_1 за рішенням суду відповідача зобов'язано не було, виходячи з принципу розмежування повноважень органів державної влади.

Окрім того, слід зауважити на те, що жодним законом чи нормативним актом не передбачено, що державний виконавець уповноважений перевіряти питання законності прийнятого протокольного рішення суб'єкта владних повноважень поза змістом виконавчого листа та вивчати зміст судового рішення.

При розгляді справи з'ясовано, що документи позивача розглянуті належною Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов'язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби відповідно до протоколу №69 від 30.06.2017 року та прийнято рішення.

Спірні питання щодо законності та обґрунтованості такого рішення не може розглядати державний виконавець. Це є підставою для вирішення спору у встановленому законом порядку.

Отже, в разі не згоди з прийнятим рішенням позивач не позбавлений права оскаржити його в судовому порядку.

Як свідчать матеріали справи, в суді першої інстанції представник позивача повідомив, що позивачем було оскаржено рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов'язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги, але на даний час рішення суду не набуло законної сили, справа знаходиться на апеляційному розгляді.

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 22.09.2017 року по справі № 642/3668/17, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2017 року, адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано п. 12 протоколу №69 від 30.06.2017р. рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов'язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та призначенням компенсаційних сум. Визнано протиправною відмову Міністерства оборони України в призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей" ОСОБА_1. Зобов'язано Харківський обласний військовий комісаріат повторно подати висновок за формою (додаток 13 Наказу №530) та документи до нього розпорядникові бюджетних коштів Міністерства Оборони України про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги з дотриманням вимог: Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей", Порядку затвердженим Постановою КМУ №975 від 25.12.2013р., та Наказу Міністерства Оборони України №530 від 14.08.2014 року. Зобов'язано Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення та нарахування одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 згідно: Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей" та в Порядку затвердженим Постановою КМУ №975 від 25.12.2013р., Наказом Міністерства Оборони України №530 від 14.08.2014 року. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 22.01.2018 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України на постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року.

Саме вищезазначеним судовим рішенням зобов'язано Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення та нарахування одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 згідно: Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей" та в Порядку затвердженим Постановою КМУ №975 від 25.12.2013р., Наказом Міністерства Оборони України №530 від 14.08.2014 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до резолютивної частини постанови Ленінського районного суду м. Харкова від 13.03.2017 року зобов'язано Міністерство оборони України виконати рішення суду, а не Комісію Міноборони, також не приймаються до уваги, оскільки відповідно до ч. 1 розділу ІІ Положення про Комісію Міністерства оборони України з розгляду питань, пов'язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, затвердженого Наказом Міністерства оборони України 26.10.2016р. № 564, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2016 р. за № 1497/29627, встановлено, що основними завданнями Комісії є вивчення документів та прийняття рішень про призначення (відмову у призначенні) одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", та компенсаційних сум військовослужбовцям, які стали інвалідами, членам сімей військовослужбовців, які загинули під час виконання обов'язків військової служби у складі національного контингенту чи національного персоналу, а також в інших окремих випадках, передбачених резолюціями Генеральної Асамблеї ООН та Постановою Кабінету Міністрів України від 05 травня 1994 року № 290 "Про затвердження Положення про порядок виплати компенсаційних сум військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які стали інвалідами, членам сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, які загинули під час виконання обов'язків військової служби чи служби в органах внутрішніх справ у складі національного контингенту чи національного персоналу, а також в інших окремих випадках".

Отже, саме на Комісію Міністерства оборони України покладено обов'язок вивчення документів та прийняття рішень про призначення (відмову у призначенні) одноразової грошової допомоги.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, статтею 6 Конвенції передбачено право на справедливий суд.

Зокрема, Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19 березня 1997 року зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

За змістом же п.68 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Піалопулос та інші проти Греції" від 15 березня 2001 року, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс.

В даному випадку матеріалами справи підтверджений факт виконання постанови Ленінського районного суду м. Харкова від 13.03.2017 року у справі №642/481/17, а тому державний виконавець правомірно закінчив виконавче провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження".

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку відповідач, як суб'єкт владних повноважень, повністю довів правомірність прийнятої ним постанови від 06.11.2017 року.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом України., а тому підстави для її скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують з підстав, наведених вище.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції підтверджує, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 287, 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, 316, 321, 322, 325, 326 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 08.12.2017 по справі № 642/5880/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.В. П'янова
Судді І.С. Чалий О.М. Калитка