Справа № 813/7926/14
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

31.01.2018 Київ К/9901/1628/18 813/7926/14
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Стрелець Т. Г.,

суддів: Білоуса О. В., Желтобрюх І. Л.,

за участю: секретаря судового засідання Головко О. В.,

відповідача - Щеглової Л. В., довіреність № 10725/10/13-70-10/18 від 14 грудня 2017 року,

розглянувши в судовому засіданні в касаційній інстанції адміністративну справу № 813/7926/14

за позовом ОСОБА_2 до Львівської митниці Державної фіскальної служби України, третя особа - Міністерство доходів і зборів України, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Львівської митниці Державної фіскальної служби України на постанову Львівського окружного адміністративного суду, прийняту 6 лютого 2015 року в складі головуючого судді - Кузана Р. І., та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду, прийняту 27 квітня 2015 року в складі колегії суддів: головуючого - Ліщинського А. М., суддів: Довгої О. І., Запотічного І.І.,

у с т а н о в и в :

У листопада 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Львівської митниці Державної фіскальної служби України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 26 травня 2010 року по 20 жовтня 2014 року в сумі 152 046 (сто п'ятдесят дві тисячі сорок шість) гривень 45 копійок.

В обґрунтування позову зазначав, що Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 20 жовтня 2014 року у справі 813/2956/13-а позовні вимоги ОСОБА_2 до Львівської митниці Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування п. 1 Наказу Державної митної служби України "По особовому складу" №913-к від 25 травня 2010 року та поновлення на роботі задовольнив повністю, однак питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вирішив.

Львівський окружний адміністративний суд постановою від 6 лютого 2015 року, яку залишив без змін Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 27 квітня 2015 року, позов задовольнив. Стягнув з Львівської митниці Міндоходів на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 травня 2010 року по 20 жовтня 2014 року в сумі 152 046 (сто п'ятдесят дві тисячі сорок шість) гривень 45 копійок з відрахуванням податків, зборів, обов'язкових платежів та сум виплачених при звільненні.

У касаційній скарзі Львівська митниця Державної фіскальної служби України, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ці рішення та прийняти нове, яким в позові відмовити повністю.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що задовольняючи позов ОСОБА_2 до Львівської митниці Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування п. 1 Наказу Державної митної служби України "По особовому складу" №913-к від 25 травня 2010 року та поновлення на роботі у справі № 813/2956/13-а, судами встановлено неправомірність дій відповідача щодо звільнення позивача з публічної служби, як наслідок його поновлено на посаді старшого інспектора відділу митного оформлення №3 митного поста «Мостиська» Львівської митниці з 25 травня 2010 року.

Наказом голови комісії з реорганізації Львівської митниці Міндоходів № 4-о від 14 січня 2015 року позивача поновлено на посаді старшого державного інспектора відділу митного оформлення № 3 митного поста «Мостиська» Львівської митниці Міндоходів з 25 травня 2010 року.

Однак при прийнятті вказаного вище рішення судом не вирішено питання про стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У зв'язку з не вирішенням питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що у випадку поновлення на роботі, працівник має право на стягнення з роботодавця середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу відповідно до статей 233, 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Колегія суддів Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, вважає їх такими, що зроблені на підставі правильного застосування норм матеріального та процесуального права, враховуючи таке.

Згідно з статтею 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Посилання скаржника на пропуск строку звернення до суду з цим позовом, відповідно до положень статті 99 КАС України, як на одну із підстав для задоволення касаційної скарги є помилковим, оскільки Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" зазначив, що положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Окрім того, аналіз наведених правових актів, з урахуванням рішення Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Таким чином посилання скаржника на те, що поняття "середньомісячний заробіток" не поширюється на дані правовідносини є помилковим, намаганням розтлумачити норми права по-іншому, на свою користь.

Неправильним є розуміння скаржником і положень статті 235 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 105 і 51 КАС України, оскільки, не заявивши вимогу до суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, закон не обмежує особу на реалізацію такого права як пред'явлення позову в майбутньому.

Щодо доводів скаржника, що судами не встановлено порушення законодавства про оплату праці, то вони спростовуються обставинами, які встановлені судовим рішенням в адміністративній справі № 813/2956/13-а, що набрало законної сили, а відтак не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини відповідно до частини першої статті 72 КАС України.

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку щодо обґрунтованості та правомірності стягнення з відповідача на користь позивача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення незаконно звільненого працівника.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують. Оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а тому підстави для їх зміни чи скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Приписами підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» цього Кодексу обумовлено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Частиною першою статті 350 цього ж Кодексу закріплено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій не допустив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, підстави для їх скасування відсутні, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а згадані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Львівської митниці Державної фіскальної служби України залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 6 лютого 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Т.Г.Стрелець

Судді О.В.Білоус

І.Л.Желтобрюх