Справа № 826/17778/16
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2017-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 грудня 2017 року № 826/17778/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Григоровича П.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гранд-Інвест»

до

Головного управління ДФС у місті Києві

про

визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гранд-Інвест» (далі – позивач, ТОВ «ФК «Гранд-Інвест») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління ДФС у місті Києві (далі – відповідач), у якій просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 21.10.2016.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.11.2016 відкрито провадження та призначено судове засідання.

У зв'язку з припиненням повноважень судді щодо здійснення правосуддя, в провадженні якого перебувала адміністративна справа, справу було повторно розподілено між суддями.

Автоматизованою системою документообігу Окружного адміністративного суду міста Києва адміністративну справу передано на розгляд судді Григоровича П.О.

Враховуючи зазначене, ухвалою суду від 23.05.2017 справу прийнято до провадження суддею Григоровичем П.О. та призначено до розгляду в судовому засіданні.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що у 2012 році було понесено витрат на загальну суму 373 338,50 грн., але помилково в податковій декларації за відповідний період вказано тільки 37 038 грн., а різниця 336 300 грн. не була відображена. В подальшому сума 240 000 грн. була відображена у податковій декларації за 2013 рік в рядку 06.4, а сума 96 300 грн. залишилась невідображеною. Зазначив, що висновки відповідача про завищення витрат у 2013 році на суму 240 000 грн. є помилковими, а підтверджуючі документи понесених витрат залишені поза увагою. Також позивач посилався на те, що в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні невірно вказано вид перевірки та номер акта, на підставі якого воно було прийняте. З огляду на що, позивач просив скасувати оскаржуване податкове повідомлення-рішення.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування правомірності висновків податкового органу та оскаржуваного податкового повідомлення-рішення посилався на те, що позивач у податковій декларації за 2013 рік задекларував витрати у сумі 240 000 грн., понесені та не задекларовані у 2012 році, однак підтверджуючих документів щодо понесених та не задекларованих витрат до перевірки не надано.

В судовому засіданні 13.07.2017 представники позивача та відповідача заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, у зв’язку з чим суд, на підставі положень частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Головним управлінням ДФС у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «ФК «Гранд-Інвест» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 19.09.2016.

За наслідками перевірки відповідач склав акт від 30.09.2016 №897/26-15-14-06-02, згідно висновків якого, перевіркою встановлено порушення позивачем пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин), в результаті чого занижено податок на прибуток за період 2013 рік на загальну суму 45 600 грн.

Позивач, не погоджуючись із висновками акта подав на нього заперечення, за результатом розгляду яких, відповідач листом від 18.10.2016 №22412/26-15-14-06-02 повідомив про залишення без змін висновків акта від 30.09.2016 №897/26-15-14-06-02.

21.10.2016 відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від №, яким збільшено суму грошового зобов’язання з податку на прибуток фінансових установ, розташованих на території України, за винятком страхових організацій на загальну суму 57 000,00 грн., в тому числі 45 600,00 грн. – основний платіж, 11 400,00 грн. – штрафні (фінансові) санкції.

Вважаючи протиправним вказане податкове повідомлення-рішення ТОВ «ФК «Гранд-Інвест» оскаржило його до суду.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив, що у податковій декларації з податку на прибуток підприємства за 2012 рік ТОВ «ФК «Гранд-Інвест» задекларовано витрати, що враховуються при визначенні об’єкта оподаткування на загальну суму 800 665 грн.

У податковій декларації з податку на прибуток підприємства за 2013 рік задекларовано витрати, що враховуються при визначенні об’єкта оподаткування на загальну суму 953 972 грн.

В ході перевірки відповідач виявив завищення суми витрат на 240 000 грн. за період 2013 рік.

Згідно пояснень позивача, витрати понесені у 2012 році у розмірі 373 338,50 грн. на оплату відсотків за договором участі у кредитному ризику №230511/КР від 23.05.2011 не були задекларовані у 2012 році в повному обсязі, а лише задекларовано 37 038 грн. (рядок 6.3 декларації). Виявивши цю помилку, позивач в податковій декларації з податку на прибуток за 2013 рік частково задекларував вказані витрати на загальну суму 240 000 грн., а витрати на суму 96 300 грн. не були задекларовані.

Суд встановив, що між ТОВ «ФК «Гранд-Інвест» (Компанія) та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингфінанс» (Учасник) укладено договір участі у кредитному ризику №230511/КР від 23.05.2011.

Згідно умов вказаного договору, Компанія сплачує Учаснику частину виплат шляхом перерахування на поточний рахунок на загальну суму 5 826 587,50 грн., в тому числі 5 337 500,00 грн. – номінал та 489 087,50 грн. – відсотки. Вказана сума виплат вплачується в терміни, встановлені пунктом 2.2 договору №230511/КР від 23.05.2011, протягом 2011 та 2012 року.

Позивач зазначив, що на виконання пункту 2.2 договору №230511/КР від 23.05.2011 ним було сплачено на поточний рахунок ТОВ «Лізингфінанс» відсотки на загальну суму 489 087,90 грн., в тому числі 115 749,40 грн. за 2011 рік (платежі від 13.10.2011 на суму 20 000,00 грн. та від 26.12.2011 на суму 95 749,40 грн.), а також 373 338,50 грн. за 2012 рік (платежі від 16.03.2012 на суму 27 270,00 грн., від 27.03.2012 на суму 95 960,40 грн., від 12.04.2012 на суму 150 054,05 грн. та від 17.04.2012 на суму 100 054,05 грн.).

На підтвердження вказаних доводів позивач посилався на платіжні доручення від 26.12.2011 №550, від 13.10.2011 №462, від 16.03.2012 №59, від 27.03.2012 №9, від 12.04.2012 №11, від 17.04.2012, копії яких надав до матеріалів справи (а.с. 51-56 Т.І).

Однак, з призначення платежу платіжних доручень від 13.10.2011, від 16.03.2012, від 27.03.2012, від 12.04.2012, від 17.04.2012 неможливо встановити, яка частина суми є сплатою номіналу, а яка сплатою відсотків за договором №230511/КР від 23.05.2011. Водночас, загальна сума сплачених коштів відрізняється від тих сум, які узгоджені в пункті 2.2. договору №230511/КР від 23.05.2011.

Доказів проведення у повному обсязі розрахунків за договором №230511/КР від 23.05.2011 позивач суду не надав. Таким чином, факт понесення витрат зі сплати відсотків на суму 489 087,90 грн. документально не підтверджено.

Згідно з інструкцією «Про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов’язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 30.11.1999 №291, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 21.12.1999 за №893/4186, на субрахунку 952 «Інші фінансові витрати» ведеться облік витрат, пов'язаних із залученням позикового капіталу, зокрема витрат, пов'язаних з випуском, утриманням та обігом власних цінних паперів; нарахуванням відсотків за договорами кредитування (крім банківських кредитів), фінансової оренди тощо.

В звіті по проводках за 2012 рік по рахунках 952 та 792 виведено кредит рахунку 952 у розмірі 37 038,10 грн. Ця сума відповідає тій, яка задекларована позивачем у рядку 6.3 податкової декларації з податку на прибуток за 2012 рік.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин) витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10 - 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Положеннями пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно із пунктом 44.2 статті 44 Податкового кодексу України для обрахунку об’єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин) витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Положеннями підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України встановлено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів відповідача про завищення ТОВ «ФК «Гранд-Інвест» задекларованих витрат у 2013 році на суму 240 000,00 грн.

Стосовно доводів позивача про те, що у податковому повідомленні-рішенні № від 21.10.2016 допущено описку у назві перевірки (зазначено «планова» замість «позапланова») та номері акта перевірки (помилково зазначено №897/26-15-13-06-02 замість правильного №897/26-15-14-06-02), суд зазначає, що такі описки не можуть бути єдиною підставою для скасування податкового повідомлення-рішення, зважаючи на правомірність висновків контролюючого органу про порушення законодавства платником податків.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 69-71, 94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гранд-Інвест» відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя П.О. Григорович