Справа № 161/2930/17
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2018-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2018 рокуЛьвів№ 876/107/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Іщук Л.П.,

суддів Обрізка І.М., Онишкевича Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Джули В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 жовтня 2017 року про залишення позовної заяви без розгляду, винесену головуючим суддею Ковтуненком В.В. в порядку письмового провадження у м. Луцьку, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (надалі - ГУ ПФУ у Волинській області) про визнання протиправним рішення про відмову у перерахунку пенсії та зобов'язання здійснити перерахунок пенсії за період з 29.11.2016 року, яка розраховується відповідно до ч.3 ст.43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», виходячи з розміру грошового забезпечення за останньою штатною посадою перед звільненням, в тому числі, з урахуванням премії 100 % в розмірі 1670 грн. та індексації 520,32 грн., яке становило в цілому 3861,58 грн. та проводити виплату пенсії, виходячи із зазначеного грошового забезпечення.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 жовтня 2017 року адміністративний позов залишено без розгляду у зв'язку з пропуском строку на звернення до адміністративного суду.

ОСОБА_1 оскаржив ухвалу суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання. Просить скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції належним чином не з'ясував та не встановив дату, з якої слід відраховувати початок перебігу строку на звернення до адміністративного суду, оскільки лише при неможливості точно встановити дату, коли позивач дізнався про порушення своїх прав, строк звернення до суду повинен обчислюватись з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав. Покликається на те, що рішення ГУ ПФУ у Волинській області у вигляді листа №829/ш-01 від 05.12.2016 року про відмову у здійсненні перерахунку пенсії він отримав 10.12.2016 року, а до суду звернувся з позовом 21.02.2017 року, тобто, в межах визначеного ч.2 ст. 99 КАС України строку.

В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді Львівського апеляційного адміністративного суду, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області та з вересня 2011 року йому призначена пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

29.11.2016 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до ГУ ПФУ у Волинській області про здійснення перерахунку пенсії, виходячи із розміру грошового забезпечення за останньою штатною посадою перед звільненням.

Рішенням -листом №829/ш-01 від 05.12.2016 року ГУ ПФУ у Волинській області відмовило позивачу у здійсненні перерахунку пенсії.

Суд першої інстанції, залишаючи адміністративний позов без розгляду виходив з того, що позивач ОСОБА_1 повинен був дізнатися про порушення своїх прав відразу після отримання призначеної йому пенсії, тобто з вересня 2011 року. Оскільки позовну заяву подано лише 21.02.2017 року, то суд першої інстанції вважав пропущеним встановлений законом строк для звернення до адміністративного суду і не знайшов підстав для визнання причин пропуску такого строку поважними.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції і надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.99 КАС України (в редакції, що діяла на час розгляду справи) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч.2 ст.99 КАС України (в редакції, що діяла на час розгляду справи в суді першої інстанції ) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб'єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.

За загальним правилом, перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод та законних інтересів. При цьому, апеляційний суд зауважує, що «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність того, що особа могла дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, якщо особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Як встановлено апеляційним судом з матеріалів справи, позивач звернувся до суду про те, щоб визнати протиправною відмову йому у перерахунку пенсії на підставі звернення до відповідача у листопаді 2016 року. Про таке рішення суб'єкта владних повноважень позивач дізнався у грудні 2016 року і звернувся з позовом через два місяці після того як дізнався, що його право на перерахунок пенсії відповідач заперечив.

Апеляційний суд вважає, що ухвалюючи залишити позов без розгляду, суд першої інстанції не встановив предмет спору, не з'ясував про порушення яких саме своїх прав позивач дізнався у 2011 році і які права вважає порушеними і хоче відновити, звертаючись до суду.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що відповідно до ст.100 КАС України (в редакції, що діяла на час розгляду справи) адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Тобто, необхідними умовами для застосування судом наслідків пропуску строку на звернення до суду є, насамперед, його пропуск, а також відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів.

Щодо визначення, власне, поважності причин пропуску строку звернення до суду, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що законодавством не встановлено перелік випадків, які можуть розцінюватись судом як поважні причини пропуску строку, а тому, відповідно, вирішення цього питання знаходиться у виключній компетенції суду, до якого з адміністративним позовом звертається позивач.

Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у позовній заяві причин, підтверджених відповідними засобами доказування, та доданих до неї матеріалів.

Європейський суд з прав людини вказує, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 у справа «Меньшакова проти України» (Заява №377/02) у пункті 52 зазначенол, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ)».

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Отже, відповідно до позиції Європейського Суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу до суду, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Підсумовуючи вказане, апеляційний суд приходить до висновку, що оцінюючи предмет позову, його підстави, а також обставини, за яких позивачу стало відомо про відмову у перерахунку пенсії, суд першої інстанції належним чином не встановив обставини справи, не надав таким належну оцінку, що дозволило б встановити те, чи позивач своєчасно реалізував своє право на звернення до суду і чи мав причини на пропуск строку звернення і чи були вони поважними, а тому судом першої інстанції порушені норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Відповідно до ст. 320 КАС України апеляційну скаргу слід задовольнити, скасувати оскаржувану ухвалу як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 250, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 жовтня 2017 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі №161/2930/17 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складене 31.01.2018 року