Справа № 826/7420/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 лютого 2018 року № 826/7420/17

Окружний адміністративний суд міста Києва під головуванням судді Келеберди В.І. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві та просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 04 квітня 2017 року:

- № на суму 63 391 грн. - податку на доходи фізичних осіб та 15 847,75 грн. - штрафу;

- № на суму 4 800, 00 грн. - донарахування військового збору та 1 200, 00 грн. - штрафу.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що після проведення документальної невиїзної перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків фізичної особи ОСОБА_1 за період з 01 січня 2015 року відповідачем складено Акт № 484/1/26-50-13-06/НОМЕР_3 від 20 грудня 2016 року, відповідно до якого виявлено порушення податкового та цивільного законодавства, за які передбачено застосування фінансових санкцій.

Зокрема, згідно висновків, викладених в Акті виявлено факти формування позивачем статутного капіталу та подальшого продажу корпоративних прав ТОВ «Медмаркет Рітейл Груп», на формування статутного капіталу якого, створеного та зареєстрованого 12 березня 2014 року, позивачем була внесена грошова сума у розмірі 1 000 000 грн, та у подальшому - 27 жовтня 2015 року корпоративні права товариства були відчужені за ціною їх формування у розмірі 1 000 000 грн., тобто, як вважає позивач, за даною операцією інвестиційний прибуток та об'єкт оподаткування відсутні.

Проте, відповідач з такою його позицією не погодився, зазначивши у Акті, що витрати на придбання цього інвестиційного активу підтверджуються лише на суму 680 000 грн., що були фактично внесені до статутного капіталу товариства безпосередньо ОСОБА_1 через касу обслуговуючого банку. Витрати на суму 320 000 грн. відповідно до висновків відповідача є непідтвердженими, оскільки ці кошти від імені ОСОБА_1 внесено до каси банку ОСОБА_3, і на зазначену суму були нараховані податкові зобов'язання з ПДФО і військового збору, та застосовано штрафні санкції.

На підставі висновків Акту від 20 грудня 2016 року відповідачем винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення, з якими не погоджується позивач, вважаючи, що відсутність позитивної різниці між доходами і вартістю інвестиційного активу, а також відсутність об'єкту оподаткування за даною операцією підтверджується фактом внесення ним грошової суми у розмірі 1 000 000 грн. (суми рівної вартості доходу від відчуження) до статутного капіталу ТОВ «Медмаркет Рітейл Груп» в обмін на емітовані ним корпоративні права. Сума у розмірі 680 000 грн. була внесена ним особисто, а сума 320 000 грн. внесена через особу, що виконувала функції бухгалтера, ОСОБА_3

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи.

З огляду на викладене, з урахуванням відсутності заперечень з боку представників сторін, розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження на підставі положень частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вчинення процесуальної дії).

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України та викладено його у новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України у новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд

ВСТАНОВИВ:

Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві на підставі наказу на перевірку від 05 грудня 2016 року № 848, відповідно до підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78, пункту 79.1 статті79 розділу ІІ Податкового кодексу України проведено позапланову невиїзну перевірку фізичної особи ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків щодо отриманого інвестиційного доходу у період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року, за результатами якої складено Акт № № 484/1/26-50-13-06/НОМЕР_3 від 20 грудня 2016 року.

Відповідно до висновків Акту від 20 грудня 2016 року встановлені наступні порушення:

- підпункту 170.2.2 пункту 170.2 статті 170, підпунктів а),б), пункту 176.1 статті 176 Податкового кодексу України, статті 1087 Цивільного кодексу України та пункту 1.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637 із змінами та доповненнями, а саме: фізичною особою ОСОБА_1 не підтверджено внесення до статутного капіталу ТОВ «Медмаркет Рітейл Груп» коштів у сумі 320 000, 00 грн., що призвело до завищення суми витрат;

- пункту 162.1 статті 162, статті 168, підпункту 1.1 пункту 16 прим.1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, а саме: фізична особа ОСОБА_1 не нарахував та не сплатив з отриманої у 2015 році суми інвестиційного доходу при відчужені 100% частки корпоративних прав у розмірі 320 000, 00 грн. військового збору у сумі 4 800 грн.

На підставі висновків Акту від 20 грудня 2016 року відповідачем складено:

- податкове повідомлення-рішення № від 04 квітня 2017 року щодо донарахування ОСОБА_1 податку на доходи фізичних осіб на суму 63 391 грн. та штрафних санкцій на суму 15 847, 75 грн.;

- податкове повідомлення-рішення № від 04 квітня 2017 року щодо донарахування ОСОБА_1 військового збору на суму 4 800, 00 грн. та штрафних санкцій 1 200, 00 грн.

Із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями від 04 квітня 2017 року не погоджується позивач, вважаючи, що у даному випадку відсутні позитивна різниця між доходами і вартістю інвестиційного активу, а також об'єкт оподаткування, у зв'язку з чим оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню, з чим і звертається до суду з даним адміністративним позовом.

Оцінивши наявні документи в матеріалах справи, з урахуванням пояснень представника позивача та заперечень представника відповідача, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому та об'єктивному досліджені доказів дійшов до наступних висновків.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 21 ПК України визначені обов'язки контролюючих органів, серед яких обов'язок дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Контролюючі органи та їх посадові особи при прийнятті рішень зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений, зокрема, Податковим кодексом України.

Відповідно до статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові, виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Як вбачається з обставин справи, платником податків ОСОБА_1 подано податкову декларацію про майновий стан та доходи за 2015 рік, відповідно до якої задекларовано суму доходу у розмірі 1 000 000,00 грн. як отриману від продажу корпоративних прав ТОВ «Медмаркет Рітейл Груп», а також суму витрат на придбання інвестиційного активу також у сумі 1 000 000, 00 грн.

Для з'ясування обставин, надання пояснень та документальних підтверджень задекларованих сум ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві на адресу позивача направлено лист № 6462/О/26-50-13-01-11 від 22 липня 2016 року, який було отримано особисто ОСОБА_1 29 серпня 2016 року, проте, станом на день перевірки - на 13 грудня 2016 року будь-якої інформації від позивача до податкового органу не надходило.

Лист аналогічного змісту № 9850/10/26-50-13-01-10 від 12 серпня 2016 року направлявся ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві на адресу ТОВ «Медмаркет Рітейл Груп», на який товариством надано копію протоколу № 1 установчих зборів засновників ТОВ «Медмаркет Рітейл Груп» від 10 березня 2014 року, відповідно до якого вирішено затвердити статутний капітал товариства у розмірі 1 000 000,00 грн., які вносилися на рахунок фізичною особою ОСОБА_1 готівкою через ПАТ КБ «Приват Банк», про що свідчать копії квитанцій на загальну суму 1 000 000,00 грн.

У подальшому 27 жовтня 2015 року відповідно до договору купівлі-продажу фізична особа ОСОБА_1 здійснив відчуження 90% частки у статутному капіталі ТОВ «Медмаркет Рітейл Груп» фізичній особі ОСОБА_4, вартістю 900 000,00 грн, а також фізичній особі ОСОБА_5 у розмірі 10% частки у статутному капіталі, вартістю 100 000,00 грн.

Із поданих товариством документів також вбачалося, що сума внесків у розмірі 320 000,00 грн. до статутного капіталу внесено від імені ОСОБА_1 фізичною особою ОСОБА_3, при цьому документи, які б свідчили про наявність взаємовідносин між фізичною особою ОСОБА_3 та фізичною особою ОСОБА_1 до перевірки не надавалося, а отже, понесення витрат при придбанні корпоративних прав на суму 320 000,00 грн. ОСОБА_1 не підтверджено, з чого й виходив податковий орган здійснюючи перевірку, врахувавши 680 000,00 грн. за суму понесених витрат при придбанні частки у статутному капіталі ТОВ «Медмаркет Рітейл Груп», яка враховується при визначені фінансового результату. Виходячи з цього та відповідно до вимог підпункту 170.2.2 пункту 170.2 статті 170 Податкового кодексу України, відповідач вирахував суму фінансового результату, яка підлягає оподаткуванню, у розмірі 320 000,00 грн.

Згідно з підпунктом 164.2.9 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються інвестиційний прибуток від проведення платником податку операцій з цінними паперами, деривативами та корпоративними правами, випущеними в інших ніж цінні папери формах, крім доходу від операцій, зазначених у підпунктах 165.1.2, 165.1.40 і 165.1.52 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу.

Порядок оподаткування інвестиційного прибутку передбачений пунктом 170.2 статті 170 Податкового кодексу України, яким визначено, що облік загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами ведеться платником податку самостійно, окремо від інших доходів і витрат. Для цілей оподаткування інвестиційного прибутку за звітний період береться рік. Інвестиційний прибуток розраховується як позитивна різниця між доходом, отриманим платником податку від продажу окремого інвестиційного активу, та його вартістю, що визначається із суми витрат на придбання такого активу з урахуванням норм підпунктів 170.2.4 - 170.2.6 цього пункту (крім операцій з деривативами).

До продажу інвестиційного активу прирівнюються також операції з обміну інвестиційного активу на інший інвестиційний актив; зворотного викупу або погашення інвестиційного активу його емітентом, який належав платнику податку; повернення платнику податку коштів або майна (майнових прав), попередньо внесених ним до статутного капіталу емітента корпоративних прав, у разі виходу такого платника податку з числа засновників (учасників) такого емітента чи ліквідації такого емітента.

Придбанням інвестиційного активу вважаються також операції з внесення платником податку коштів або майна до статутного капіталу юридичної особи - резидента в обмін на емітовані ним корпоративні права.

Інвестиційний актив, подарований платнику податку чи успадкований платником податку, вважається придбаним за вартістю, що дорівнює сумі державного мита та податку з доходів фізичних осіб, сплачених у зв'язку з таким даруванням чи успадкуванням.

До складу загального річного оподатковуваного доходу платника податку включається позитивне значення загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами за наслідками такого звітного (податкового) року.

Загальний фінансовий результат операцій з інвестиційними активами визначається як сума інвестиційних прибутків, отриманих платником податку протягом звітного (податкового) року, зменшена на суму інвестиційних збитків, понесених платником податку протягом такого року.

Частиною першою статті 1087 Цивільного кодексу України встановлено, що розрахунки за участю фізичних осіб, не пов'язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді.

Готівкові розрахунки - платежі готівкою підприємств (підприємців) та фізичних осіб за реалізовану продукцію (товари, виконані роботи, надані послуги), а також за операціями, які безпосередньо не пов'язані з реалізацією продукції (товарів, робіт, послуг) та іншого майна (пункт 1.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637).

До касових документів, за допомогою яких відповідно до законодавства України оформляються касові операції, тобто операції підприємств між собою та з фізичними особами, що пов'язані з прийманням і видачею готівки під час проведення розрахунків через касу, належать, зокрема, касові ордери та платіжні чи розрахунково-платіжні відомості, розрахункові документи, інші прибуткові та видаткові касові документи.

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 безготівкові розрахунки - перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів. Ці розрахунки проводяться банком на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді.

Згідно з пунктом 1.35 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунковий документ - документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунка платника на рахунок отримувача.

Отже, документами, що підтверджують фактично понесені витрати на попереднє придбання цінних паперів фізичною особою - платником податку, крім договорів купівлі-продажу цінних паперів, актів прийому-передачі цінних паперів, є в обов'язковому порядку касові документи при готівкових розрахунках через касу або розрахункові документи при безготівкових розрахунках.

Таким чином, виходячи з наявних на час перевірки документів, податковий орган правомірно виходив з обставин відсутності підтверджень наявності взаємовідносин між фізичною особою ОСОБА_3 та фізичною особою ОСОБА_1, та не підтвердженості суми внесків у розмірі 320 000,00 грн. як витрат при придбанні корпоративних прав на суму 320 000,00 грн. ОСОБА_1, встановивши в зазначеній частині порушення вимог податкового законодавства на суму 63 391, 00 грн., на яку нараховано штрафних санкцій - 15 847,75 грн.

Як наслідок донарахування позивачу суми несплаченого податку на доходи фізичних осіб, відповідачем донараховано у військового збору в сумі 4 800, 00 грн. та штрафних санкцій на 1 200, 00 грн., оскільки підпунктом 1.2 пункту 161 підрозділу 10 Розділу ХХ Податкового кодексу України передбачено, що об'єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Згідно підпунктів 1.4 та 1.5 пункту 161 підрозділу 10 Розділу ХХ Податкового кодексу України нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Отже, проаналізувавши надані до матеріалів справи докази та доводи сторін, суд приходить до висновку про правомірність дій податкового органу під час винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 9, статей 73, 74, 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин, із системного аналізу вищенаведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову, виходячи з доводів, наведених позивачем в адміністративному позові. Натомість судом встановлено, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення відповідача від 04 квітня 2017 року винесені на законних підставах та у межах повноважень відповідача, яким доведено їх правомірність та обґрунтованість.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда