Справа № 820/4833/17
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2018-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Бабаєв А.І.

23 січня 2018 р. Справа № 820/4833/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Мельнікової Л.В.

суддів: Бенедик А.П. , Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання - Багмет А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові в приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду справу за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до міністерства юстиції України про визнання незаконною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и л а:

17 жовтня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

визнати бездіяльність Міністерства юстиції України (далі - Мінюст) у виконавчому провадженні ВП № 54483986, що призвело до невиконання Рішення Європейського Суду з прав людини від 15 червня 2017 року у справі Віталій Іванович Кулик проти України та інші 191 заява (далі - Рішення ЄСПЛ) в частині рішення національного суду, а саме: постанови Барвінківського районного суду Харківської області 06 грудня 2010 року у справі № 2-а-1269/10, якою зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області (далі - УПСЗН) нарахувати та виплатити йому щорічну допомогу на оздоровлення за 2010 рік згідно вимог частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», враховуючи фактично виплачені суми;

зобов'язати Мінюст вжити заходів відповідно до статей 9, 19, 129 Конституції України, статей 1, 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» і статей 1, 5, 18, 78 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та забезпечити виконання Рішення ЄСПЛ в частині рішення національного суду, а саме: постанови Барвінківського районного суду Харківської області 06 грудня 2010 року у справі № 2-а-1269/10, якою зобов'язано УПСЗН нарахувати та виплатити йому щорічну допомогу на оздоровлення за 2010 рік згідно вимог частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», враховуючи фактично виплачені суми.

Також позивач просить встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов'язання Мінюст подати звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про безпідставне невиконання відповідачем вищеозначеного Рішення ЄСПЛ та не вжиття відповідних заходів, передбачених положеннями статей 9, 19, 129 Конституції України, статей 1, 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють виконання судових рішень і рішень інших органів» і статей 1, 5, 18, 18, 78 Закону України «Про виконавче провадження та статті 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2017 року (повний текст постанови складений 01 грудня 2017 року) позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені у повному обсязі.

Відповідач Мінюст зобов'язаний надати звіт про виконання судового рішення протягом тридцяти днів з дня набрання рішенням суду першої інстанції законної сили.

Судове рішення вмотивовано висновком суду про те, що відсутність коштів у боржника чи у держави на виконання взятих на себе зобов'язань не є підставою для прийняття постанови про повернення виконавчого документу стягувачу. Крім того, відсутність грошових коштів у УПСЗН є тимчасовою обставиною, яка може бути усунена іншого бюджетного року шляхом передбачення відповідних витрат у кошторисних документах. Суд зазначив, що відповідачем не застосовано штрафних санкцій до боржника у виконавчому провадженні № 54483986, не використано право на звернення до суду із заявою про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення. Відтак, Мінюстом не вжито вичерпних заходів щодо виконання Рішення ЄСПЛ в частині, що стосується позивача ОСОБА_1 Суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження» та Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі Мінюст, посилаючись на недоведеність та неповноту дослідження судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду матеріалам справи, на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2017 року та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що Мінюст є відповідальним за виконання рішень Європейського Суду з прав людини, оскільки відповідач на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2006 року № 784 «Про заходи реалізації Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», як Орган представництва, є відповідальним за координацію виконання зазначених рішень.

Вказує, що Рішення ЄСПЛ набуло статусу остаточного 24 липня 2017 року. Кошти на його виконання в частині виплати сатисфакції у розмірі 1 000,00 євро перераховані позивачу ОСОБА_1 07 вересня 2017 року, тобто з дотриманням визначеного тримісячного строку. Таким чином, вважає, що в цій частині Рішення у розумінні ст. 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», є виконаним.

Стосовно виконання Рішення ЄСПЛ в частині виконання рішення національного суду, прийнятого на користь позивача по справі № 2-а-1269/10, відповідач зазначає, що постанова Барвінківського районного суду від 06 грудня 2010 року має зобов'язальний характер, і у відповідності до вимог статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», тільки УПСЗН уповноважено здійснити нарахування коштів на виконання цієї постанови. До повноважень Мінюсту чи відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Мінюсту (ВПВР ДДВС) не віднесено здійснення нарахування та виплата щорічної допомоги на оздоровлення, відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Разом з цим зазначає, що боржником у виконавчому провадженні, що перебуває на виконанні у ВПВР ДДВС є держава, отже вчиняти заходи примусового виконання до УПСЗН виконавець не має повноважень.

Крім цього зазначає, що матеріалами справи підтверджується факт здійснення державним виконавцем заходів щодо встановлення фактичної та дійсної заборгованості за рішенням національного суду шляхом направлення відповідних запитів для підготовки вимоги до Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Мінюсту для виплати заборгованості за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідач вказує, що боржником у даному виконавчому провадженні є держава Україна, відтак у державного виконавця, на виконанні якого перебуває означене Рішення ЄСПЛ, не має законних повноважень застосовувати санкції до УПСЗН.

Також зазначає, що судом першої інстанції залишені поза увагою доводи відповідача про те, що позивач має право звернутися за виконанням рішення національного суду в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року № 440.

Окрім визначеного, скаржник не погоджується із застосовуванням судом положень частини 1 статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року, оскільки зобов'язуючи Мінюст подати звіт про виконання рішення суду, судом не враховано, що виконання вказаного рішення залежить в першу чергу від боржника, вказаного у рішенні національного суду, і без отримання повідомлення від УПСЗН про розмір нарахованих позивачу коштів, виконати рішення по справі № 2-а-1269/10 відповідач не має можливості.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги щодо дотримання правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення відповідно до положень статті 316 КАС України слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частини 1 статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР високі Договірні Сторони зобов'язуються виконувати остаточні рішення Європейського суду з прав людині в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Пунктом 8 частини 1 статті 3 Закону України Закону України от 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) передбачено, що підлягають примусовому виконанню рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України.

Підпунктами 23, 24 пункту 3 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, установлено, що основними завданнями Мінюсту є, забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері організації примусового виконання рішень; забезпечення своєчасного, повного і неупередженого виконання рішень у порядку, встановленому законодавством.

Згідно п.п. 8321 п. 4 Положення Мінюст відповідно до покладених на нього завдань < > координацію виконання рішень Європейського суду з прав людини у справах проти України, а також організовує, контролює та здійснює примусове виконання рішень у випадках, передбачених законом (п.п. 59 п. 4 Положення).

Виконання рішень Європейського суду з прав людини на території України здійснюється відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV).

Колегія суддів зазначає, що виплата справедливої сатисфакції є не єдиним обов'язком держави, який випливає з рішень Європейського суду з прав людини. Відповідно до частини 1 статті 10 Закону з метою забезпечення відновлення порушених прав Стягувача, крім виплати відшкодування вживаються додаткові заходи індивідуального характеру. Такими заходами є:

1) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який Стягувач мав до порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

2) інші заходи, передбачені у Рішенні.

Судом установлено, що 15 червня 2017 року Європейським судом з прав людини прийнято рішення у справі «Віталій Іванович Кулик проти України та інші 191 заява», зокрема, за заявою позивача ОСОБА_1 в частині рішення національного суду, а саме: постанови Барвінківського районного суду Харківської області 06 грудня 2010 року у справі № 2-а-1269/10, якою зобов'язано УПСЗН нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щорічну допомогу на оздоровлення за 2010 рік згідно вимог ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», враховуючи фактично виплачені суми, відповідно до якого суд постановив:

«Уряд визнає надмірну тривалість виконання рішень національних судів, зазначених у додатку до цієї декларації.

Уряд готовий виконати рішення національних судів, зазначених у додатку, які ще підлягають виконанню, а також сплатити кожному заявнику 1 000,00 євро.

Сума у розмірі 1 000,00 євро є відшкодуванням будь-якої матеріальної та моральної шкоди, а також судових та інших витрат, буде конвертована в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу. Держава виплатить вищезазначені кошти і виконає рішення національних судів, які досі підлягають виконанню, протягом трьох місяців з дати повідомлення про ухвалення Судом рішення відповідно до пункту 1 статті 37 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У випадку несплати цих сум та невиконання рішень національних судів протягом зазначеного тримісячного строку Уряд зобов'язується сплатити пеню за період з моменту спливу тримісячного строку і до моменту остаточного розрахунку у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в цей період, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Ця виплата та виконання зазначених рішень національних судів становитимуть остаточне вирішення цих справ» /а.с. 39-41/.

Колегія суддів погоджується з доводами скаржника про те, що контроль за виконанням додаткових заходів індивідуального характеру, передбачених у Рішенні, що здійснюються під наглядом Комітету міністрів Ради Європи, покладається на Орган представництва. Орган представництва в рамках здійснення передбаченого частини 2 статті 10 Закону № 3477-IV контролю, має право отримувати від органів, які є відповідальними за виконання додаткових заходів індивідуального характеру, передбачених у Рішенні, інформацію про хід і наслідки виконання таких заходів, а також вносити Прем'єр-міністрові України подання щодо забезпечення виконання додаткових заходів індивідуального характеру.

Органи, які відповідальні за виконання додаткових заходів індивідуального характеру, зобов'язані: 1)невідкладно та у визначений Рішенням та/або чинним законодавством строк виконати додаткові заходи індивідуального характеру; 2) надавати інформацію на запити Органу представництва про перебіг і наслідки виконання додаткових заходів індивідуального характеру; 3) дієво та без зволікань реагувати на подання Органу представництва; 4) про виконання додаткових заходів індивідуального характеру повідомити Орган представництва.

Отже, виходячи із вищезазначеного, можна зробити висновок, що держава повинна забезпечити позивачу ОСОБА_4 не тільки відшкодування завданої шкоди у вигляді грошової компенсації, але й вживає усі інші заходи, пов'язані з усуненням наслідків такого порушення.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону № 1403-VIII систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Колегія суддів зауважує, що саме на ці органи, а не на орган, відповідальний за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та координацію виконання його рішень, державою покладений обов'язок виконання Рішень ЕСПЛ.

Судом установлено, що 17 серпня 2017 року державним виконавцем ВПВР ДДВС Мінюсту відкрито виконавче провадження № 54483986 з виконання на користь стягувача - ОСОБА_1 вищеозначеного Рішення ЄСПЛ, про що винесено відповідну постанову /а.с. 7/.

В межах вказаного виконавчого провадження 25 жовтня 2017 року державним виконавцем до УПСЗН направлено вимогу № 10035/07/20.1/22 про надання інформації щодо виконання Рішення ЄСПЛ в частині рішення національного суду /а.с. 52-54/.

Також, 25 жовтня 2017 року державним виконавцем до Державної казначейської служби України направлено вимогу № 10035/07/20.1/22 щодо надання інформації про наявність чи відсутність вказаного рішення національного суду в Реєстрі рішень, виконання яких гарантується державою /а.с. 50-51/.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що судам першої та апеляційної інстанцій відповідачем не надано доказів, які б посвідчували ту обставину, що Міністерство юстиції України в межах власних повноважень були вжиті заходи спрямовані на виконання вищеозначеного Рішення ЄСПЛ в частини заходів індивідуального характеру.

Колегія суддів зазначає, що здійснення державним виконавцем певних заходів в межах виконавчого провадження (направлення запитів) стосувалися лише встановлення фактичної та дійсної заборгованості за рішенням національного суду, і вчинені такі заходи були в жовтні 2017 року, тобто вже після звернення позивача ОСОБА_1 до суду з позовом.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції фактично про допущену відповідачем бездіяльність внаслідок якої невиконане Рішення ЄСПЛ в частині, якою держава зобов'язана виконати рішення національного суду, а саме: постанови Барвінківського районного суду Харківської області 6 грудня 2010 року у справі №2-а-1269/10, якою зобов'язано УПЗСН нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щорічну допомогу на оздоровлення за 2010 рік згідно вимог ч.4 ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", враховуючи фактично виплачені суми.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови Харківського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2017 року по справі № 820/4833/17.

Колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції щодо встановлення судового контролю за виконання судового рішення згідно ч. 1 ст. 267 КАС України (в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року), оскільки і на час апеляційного розгляду справи відповідач не надав доказів, які б безспірно посвідчували факт виконання Рішення ЄСПЛ.

Доводи апеляційної скарги зазначені висновки не спростовує.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення < > суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 316 КАС України).

Підстави, передбачені ст. 139 КАС України, для зміни розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 78, 292, 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2017 року - без змін.

Постанова Харківського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її оголошення. Учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених Кодексом адміністративного судочинства України. Касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя (підпис)Л.В. Мельнікова
Судді(підпис) (підпис) А.П. Бенедик Л.О. Донець
Постанова у повному обсязі складена і підписана 02 лютого 2018 року.