Справа № 826/1462/17
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 січня 2018 року № 826/1462/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1.) до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач, ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві), в якому просить:

- визнати відмову Головного управління ДФС у м. Києві у розгляді звернення ОСОБА_1 від 21 листопада 2016 року «Заяви про скасування податкового повідомлення рішення про сплату фізичною особою податкового зобов'язання з транспортного податку», вчинену засобом винесення заступником начальника Головного управління ДФС у м. Києві Варгіч В.С. рішення від 22.12.2016 р. про залишення скарги без розгляду (регістр № 8434/В/26-15-10-02-16) - противоправною;

- зобов'язати Головне управління ДФС у м. Києві розглянути звернення ОСОБА_1 від 21 листопада 2016 року «Заяву про скасування податкового повідомлення рішення про сплату фізичною особою податкового зобов'язання з транспортного податку» та надати їй обґрунтовану відповідь за результатами розгляду.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що оскільки платник податків фізична особа ОСОБА_1 не має будь-якого правового зв'язку з об'єктом оподаткування - транспортним засобом легковий автомобіль Меrcedes-Веnz CLS 550, 2012 року випуску, то наявні підстави вважати податкове зобов'язання, визначене податковим повідомленням-рішенням ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві №0122-17 від 08.06.2015 року - помилковим, а саме повідомлення-рішення таким, що підлягає скасуванню. Позивачка звернулась до відповідача з заявою про скасування податкового рішення, однак у розгляді даної заяви їй було відмовлено. Не погоджуючись з відмовою відповідача у надані їй відповіді, щодо скасування помилкового повідомлення рішення, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Представник позивача в судовому засіданні адміністративний позов підтримав повністю та просив його задовольнити.

Представник відповідача надав до суду заперечення проти позову, в яких зазначив, що чинним законодавством передбачено порядок оскарження податкового повідомлення-рішення, відтак ГУ ДФС у місті Києві розглянув звернення позивача у порядку передбаченому чинним законодавствам. Вважає позовні вимоги безпідставними та таким, що не підлягають задоволенню.

В судовому засіданні, судом на підставі положень частини 4 статті 122 КАС України (в редакції від 13.07.2017р.) ухвалено про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

При прийнятті судового рішення по суті судом враховано вимоги п. 10 ч. 1 Перехідних положень КАС України (тут і надалі у редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 р. №2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017 р.), яким установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Як вбачається з фактичних обставин справи, 08.06.2015 року ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення №0122-17, яким ОСОБА_3 визначено суму податкового зобов'язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб у розмірі 25 000,00 грн.

18 серпня 2015 року ОСОБА_1 сплатила суму транспортного податку, визначеного ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві податковим повідомленням-рішенням № 0122-17 від 08.06.2015 року відповідно до наданої копії квитанції №3573 від 18.08.2015 року.

Так, у 2016 році позивачка дізналась, що податковим повідомленням- рішенням ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві № 0122-17 від 08.06.2015 року, платнику податків фізичній особі ОСОБА_1, нараховане податкове зобов'язання з транспортного податку відносно об'єкту оподаткування - легковий автомобіль марки Меrcedes-Веnz СLS 550, 2012 року випуску.

При цьому, відповідно до листа регіонального сервісного центру в м. Києві Міністерства внутрішніх справ України від 01.11.2016 року №31/26-Л-1144, вбачається, що за ОСОБА_1, станом на момент звернення з заявою від 19.10.2016 року, транспортний засіб Меrcedes-Веnz СLS 550, 2012 року випуску, - зареєстрований не був.

03 листопада 2016 року представник ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_4 звернувся до ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві з заявою про скасування помилково визначеного податковим повідомленням-рішенням № 0122-17 від 08.06.2015 року податкового зобов'язання з транспортного податку відносно об'єкту оподаткування - легковий автомобіль марки Меrcedes-Веnz СLS 550, 2012 року випуску на підставі пп.267.6.10, п. 267.6, ст. 267 ПКУ.

Листом від 17.11.2016 року №6822/26-561305-40 ДПІ у Подільському району ГУ ДФС у м. Києві, в особі заступника начальника ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві, представнику ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_4 було повідомлено, що відповідно до п. 56.1, п. 56.3 ст. 56 ПК України у ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві відсутні правові підстави для перегляду раніше прийнятого повідомлення-рішення.

21.11.2016 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_4 звернулась до Головного управління ДФС у м. Києві з заявою про скасування податкового повідомлення-рішення про сплату фізичною особою податкового зобов'язання з транспортного податку на підставі п. 55.1 ст. 55 Податкового кодексу України.

22.12.2016 року Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято рішення про залишення скарги ОСОБА_1 від 18.11.2016 року - без розгляду.

Позивач, не погоджуючись з зазначеним рішеннями відповідача звернувся до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України.

Порядок оскарження платниками податків податкового повідомлення - рішення про визначення контролюючими органами суми грошового зобов'язання визначається статтею 56 Податкового кодексу України.

Так, рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених ПКУ або іншими законами України, він мас право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (та у разі потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 ПКУ) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Платник податків одночасно з поданням скарги контролюючому органу вищого рівня зобов'язаний письмово повідомляти контролюючий орган, яким визначено суму грошового зобов'язання або прийнято інше рішення, про оскарження його податкового повідомлення- рішення або будь-якого іншого рішення.

У разі коли контролюючий орган приймає рішення про повне або часткове незадоволення скарги платника податків, такий платник податків має право звернутися протягом 10 календарних днів, наступних за днем отримання рішення про результати розгляду скарги, зі скаргою до контролюючого органу вищого рівня.

У разі порушення платником податків вимог підпункту 56.3 і 56.6 подані ним скарги не розглядаються та повертаються йому із зазначенням причин повернення.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, скарга ОСОБА_4 як представника за довіреністю ОСОБА_1 від 18.11.2016 б/н (вх. від 21.11.2016 №В/691/ФОП-08) на податкове повідомлення-рішення ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві від 08.06.2015 №0122-17 подано до Головною управління ДФС у м. Києві наручно 21.11.2016, тобто, як зазначає відповідач, з порушенням передбаченого чинним законодавством строку, що настає за днем надходження податкового повідомлення-рішення (рішення) контролюючого органу.

При цьому посилання позивача, щодо того, що заява представника ОСОБА_4 як представника за довіреністю ОСОБА_1 від 18.11.2016 подана до ГУ ДФС у м. Києві в порядку ЗУ «Про звернення громадян» суд відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно зі ст. 3 вищезазначеного Закону, скарга - це звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» у зверненні має бути зазначено прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги.

Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Статтею 18 цього ж Закону визначено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, зокрема, особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви та бути присутнім при розгляді заяви чи скарги.

Згідно з ст. 19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані, зокрема, об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

При цьому, з тексту заяви, поданої представником ОСОБА_1 за довіреністю, не вбачається, що остання була подана в порядку ЗУ «Про звернення громадян». Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії заяви від 21.11.2016, судом встановлено, що ОСОБА_4 самостійно зазначає, що заява про скасування податкового повідомлення рішення про сплату фізичною особою податкового зобов'язання з транспортного податку подана на підставі п. 55.1 ст. 55 Податкового кодексу України. Відтак, відповідачем правомірно розглянуто подану заяву в порядку визначеному Податковим кодексом України.

При цьому, ч. 1 ст. 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов'язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень".

Таким чином, визначення юрисдикції адміністративних судів здійснюється з урахуванням характеру спору, предмета та суб'єктивного складу спірних правовідносин. Суд звертає увагу на те, що наведена норма підлягає застосуванню у системному зв'язку зі статтею 2 КАС України, за змістом якої завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Отже, оскарженню підлягають лише ті правові акти індивідуальної дії, які є рішеннями відповідних суб'єктів владних повноважень. Зі змісту ч. 1 ст. 17 КАС України випливає, що рішення суб'єкта владних повноважень, сформовані в правових актах індивідуальної дії, можуть бути оскаржені в адміністративних судах тільки в тому випадку, коли в цих правових актах індивідуальної дії зафіксовані рішення, що стосуються прав свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин, як це передбачено у статті 2 КАС України.

Таким чином, властивостями оскаржуваності наділені лише ті правові акти, які створюють реальні правові наслідки для цієї особи, впливають на стан її суб'єктивних прав і обов'язків.

За таких обставин суд приходить до висновку, що рішення ГУ ДФС у м. Києві від 22.12.2016 р. про залишення скарги без розгляду № 8434/В/26-15-10-02-16 прийняте за результатами вирішення податкового спору в доюрисдикційній процедурі, не є актом реалізації контролюючим органом повноважень у сфері управлінської діяльності та не має самостійного юридичного значення, оскільки не містить обов'язкового для суб'єкта господарювання припису. Таке рішення само по собі не породжує у платника будь-якого додаткового обов'язку та не перешкоджає реалізації його права, зокрема, щодо оскарження до суду самого податкового повідомлення-рішення. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 02.10.2013 у справі № К-33863/10, від 16.07.2014 у справі № К/800/31338/13, у постанові Вищого адміністративного суду України від 20.05.2015 у справі № К/800/63653/14, К/800/63692/14.

З системного аналізу викладеного вбачається, що при прийнятті оскаржуваного рішень про залишення скарги без розгляду відповідач діяв відповідно до згадуваних норм Податкового кодексу України, отже у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 72-77, 90, 244-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.А. Качур