Справа № 823/2041/17
Суддя: В.П. Тимошенко
Дата ухвалення: 2018-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

іменем УКРАЇНИ

30 січня 2018 року справа № 823/2041/17

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тимошенко В.П.,

за участю секретаря судового засідання Цаплі І.Ю.,

представника позивача ОСОБА_1 (за довіреністю),

представника відповідача ОСОБА_2 (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

08 грудня 2017 року до суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_3, в якій просить визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Черкаської області №08-06 від 29.11.2017 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_3 від 19.10.2004 №10/3-4-6598.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області від №08-06 від 29.11.2017 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_3 від 19.10.2004 №10/3-4-6598 прийнято не обґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між будь якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Позивач вважає, що скасування дозволу на імміграцію в Україну створює перепони для реалізації його конституційних прав та свобод, оскільки в оскаржуваному рішенні не вказано, якими документами підтверджується висновок про прийняття рішення.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та додатково зазначив, що ті обставини, на які посилається відповідач у висновку від 07.09.2015 не є підставою для скасування рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну позивачу від 19.10.2004.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала, 20.12.2017 подала відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення діяв правомірно та обґрунтовано, в межах повноважень та з дотриманням чинного законодавства України, у звязку з чим у задоволенні позову просила відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав викладених у запереченнях та просила відмовити в його задоволенні.

Заслухавши представників сторін, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив таке.

ОСОБА_3 є громадянином ОСОБА_5 ОСОБА_4, що підтверджується копією паспорту ВА 2691038 (а.с.46-47).

18.02.2016 позивачу видано посвідку на постійне проживання серії ІН № 103956 (а.с.76).

03.11.2017 до відповідача надійшло подання Управління Служби безпеки України в Черкаській області від 03.11.2017 № 14/1846нт щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну стосовно позивача на підставі пункту 3 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» як такому, що становить загрозу національній безпеці і громадському порядку України (а.с.151).

Після розгляду подання Управління Служби безпеки України в Черкаській відповідачем підготовлено відповідний проект висновку, який затверджено листом Державної міграційної служби України від 22.11.2017 № 8.1-2518/8.1.1-17, та винесено рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну стосовно позивача від 29.11.2017 № 08-06/105, яке направлено позивачу листом від 30.11.2017 (а.с.158).

Наслідком прийняття зазначеного рішення є, зокрема, вилучення посвідки на постійне проживання (вимоги частини першої статті 13 Закону України «Про імміграцію»).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ч. 1 ст. 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Правовий статус, основні права, свободи та обов'язки іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні і порядок вирішення питань, пов'язаних з їх в'їздом в Україну або виїздом з України регулюється Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до статті 4 якого, іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 р. № 2491-ІІІ (далі Закон № 2491-ІІІ).

За ст. 1 Закону № 2491-ІІІ імміграція - прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозволом на імміграцію є рішення, що надає іноземцям та особам без громадянства право на імміграцію.

Відповідно до ст. 4 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Пунктом 1 частини 3 статті 4 визначено, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 9 Закону № 2491-ІІІ заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою (ч. 2 ст. 9 № 2491-ІІІ).

Відповідно до частини 11 статті 9 Закону № 2491-ІІІ термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання. Перелік документів, які додаються до заяви для надання дозволу на імміграцію та перелік яких визначений центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я також визначений вказаною статтею.

Частиною 1 статті 10 Закону № 2491-ІІІ встановлено перелік обставин, за яких дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Положеннями статті 12 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (далі - Порядок).

У відповідності до п. 21 Порядку дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

03.11.2017 до відповідача надійшло подання Управління Служби безпеки України в Черкаській області від 03.11.2017 № 14/1846нт щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну стосовно позивача.

В даному листі зазначено, що перебування на території України ОСОБА_3 створює загрозу національній безпеці України, громадському порядку, здоровю і законних інтересів громадян та інших осіб, які проживають на території нашої держави, яка полягає у тому, що він користуючись авторитетним становищем у місцевому кримінальному середовищі з лютого 2017 року діє на території Черкаської області в інтересах т. зв. «злодіїв у законі», відповідно до вказівок яких організовує та координує злочинну діяльність підконтрольних йому організованих злочинних угруповань, загостряючи при цьому криміногенну обстановку у суспільстві.

Свідченням злочинних намірів та дій ОСОБА_3 слугує внесення слідчим управлінням ГУНП в Черкаській області 29.09.2016 до ЄРДР за №0000284 відомостей про причетність ОСОБА_3 та його спільників до вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 189 та ч. 2 ст. 289 КК України. За фактом викрадення автомобіля у мешканця ІНФОРМАЦІЯ_1 із подальшим вимаганням грошових коштів за його повернення останнім 01.10.2016 оголошено про підозру у вчиненні злочину. На теперішній час розгляд кримінального провадження здійснюється у Соснівському районному суді м. Черкаси. Крім цього, зазначено, що ОСОБА_3 при організації та здійсненні своєї діяльності підконтрольний т. зв. «злодію в законі» ОСОБА_6, 04.07.1977 р. н., мешканець Кіровоградської області, на прізвисько «Армен Знамянський», діяльність якого, як і всіх інших лідерів кримінальних угруповань в України координується представниками кримінальних угруповань з території Російської Федерації (у т. ч. за сприянням спецслужб РФ), що додатково створює загрозу національній безпеці, зокрема ескалації громадянського конфлікту в Україні, фінансування сепаратистських акцій, терористичних та екстремістських актів (а.с.150-151).

Таким чином, судом встановлено, що єдиною підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_3 від 19.10.2004 №10/3-4-6598 є подання Управління Служби безпеки України в Черкаській області від 03.11.2017 № 14/1846нт щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну стосовно позивача, який не містить жодних конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення позивачем протиправних дій, які містять ознаки порушення чинного законодавства України, оскільки немає вироку суду в кримінальній справі.

Крім того, суд зазначає, що в листі Управління СБУ в Черкаській області міститься посилання на те, що на даний час розгляд кримінального провадження здійснюється у Соснівському районному суді м. Черкаси, однак це не відповідає дійсності, та підтверджується такими доказами:

1) листом в. о. голови Соснівського районного суду м. Черкаси, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_3, 27.02.1983 р. н. до суду протягом 2012 початку 2018 років не надходило, судом не розглядалось (а.с. 204);

2) ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси в справі №711/9957/16-к провадження №1-кс/711/3016/16 від 19.11.2016, якою застосовано відносно ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 запобіжний захід у виді домашнього арешту строком на два місяці (а.с. 189-190).

Також, суд зазначає, що подання Управління Служби безпеки України в Черкаській області носить рекомендаційний характер, а відтак не є безумовною підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну стосовно позивача.

Так, відповідно до пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності, діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них. Тобто, в розумінні вказаної статті загальні підстави, умови, форми, основні ознаки правопорушення, що створюють їх склад, за що особу може бути притягнуто до одного з видів відповідальності, та процедуру такого притягнення має визначати закон.

Таким чином, суд вважає, що лист Управління СБУ в Черкаській області не містить обставин, що передбачені законодавством України, як підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію та дії відповідача по скасуванню оскаржуваного рішення фактично призвели до безпідставного позбавлення гарантованого Конституцією України права громадянина іншої держави на постійне проживання в Україні за відсутності доведеного факту порушення, визначеного пунктом 3 частини першої статті 12 Закону, у відповідності до чинного законодавства.

Вирішуючи даний спір, суд, керуючись ч. 3 статті 2 КАСУ, зобовязаний перевірити рішення суб'єктів владних повноважень, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Частиною 1 ст. 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Беручи до уваги викладене вище, суд вважає, що приймаючи спірне рішення, відповідач не надав належної оцінки наявності законних підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_3 від 19.10.2004 №10/3-4-6598, тобто діяв необґрунтовано та протиправно, а тому вказане рішення підлягає скасуванню, як таке, що порушує права позивача на залишення в Україні для постійного проживання.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 241-246, 255, 295, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області №08-06 від 29.11.2017 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_3 від 19.10.2004 №10/3-4-6598.

Стягнути з бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Черкаської області (ідентифікаційний код 37852733) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) грн 60 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складене 07 лютого 2018 року.

Суддя В.П. Тимошенко