Справа № 804/1283/16
Суддя: Гончарова Ірина Анатоліївна
Дата ухвалення: 2017-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 вересня 2017 р. Справа № 804/1283/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді суддів ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Міністерства внутрішніх справ України, управління ОСОБА_5 України у Дніпропетровській області, департаменту превентивної діяльності, відділу превентивної діяльності ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області про стягнення виплати, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_4 до Міністерства внутрішніх справ України, управління ОСОБА_5 України у Дніпропетровській області, департаменту превентивної діяльності, відділу превентивної діяльності ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області, в якому ОСОБА_4 з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просить суд:
- стягнути з МВС України середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КзПП України, яка складає на момент подачі позову 20 904 грн.;
- стягнути з МВС України з метою погашення компенсації нанесеної мені моральної шкоди в розмірі 40 000 грн.
В обгрунтування позовних вимог зазначено, що при звільненні з органів внутрішніх справ позивачу була нарахована одноразова грошова допомога в розмірі 67 813,20 грн. Проте, нарахована одноразова грошова допомога не була виплачена в порушення ст. 116 КзПП України. Також зазначено, що у звязку з не виплатою одноразової грошової допомоги, відповідач повинен відповідно до ст. 117 КзПП України виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивачем зазначено, що своїми діями щодо не виплати одноразової грошової допомоги відповідач наніс моральну шкоду, змусив хвилюватись за подальшу долю.
Позивач подав заяву про здійснення розгляду без його участі та у порядку письмового провадження.
Представники Міністерства внутрішніх справ України та управління ОСОБА_5 України у Дніпропетровській області проти позову заперечували, у запереченнях проти адміністративного позову зазначили, що відповідно до ч. 5 ст. 9 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб прирівняних до них» виплата одноразової грошової допомоги при звільненні з ОВС ОСОБА_4 повинна здійснюватись тим органом, в якому він безпосередньо працював, а саме управлінням ОСОБА_5 України у Дніпропетровській області. Одноразова грошова допомога була перерахована управлінням ОСОБА_5 України у Дніпропетровській області на особисту картку позивача ПАТ КБ «Приватбанк» 12.04.2016 року платіжним дорученням від 11.04.2016 року № 43. Також зазначили, що оскільки співробітники ОВС України правового статусу «працівник» не мають, проходження їх служби врегульовано спеціальним законодавством, тому дія КзПП України на них не поширюється. Зазначили, що спеціальним законодавством, яке розповсюджується на спірні правовідносини не передбачено можливості відшкодування моральної шкоди особі начальницького складу ОВС України.
Департаментом превентивної діяльності Національної поліції України були надані пояснення, в яких зазначено, що Департамент превентивної діяльності Національної поліції України не може бути відповідачем по справі № 804/1347/16, оскільки не являється правонаступником Департаменту Державтоінспекції МВС України та не є юридичною особою і розпорядником коштів. Також зазначено, що Департамент превентивної діяльності є структурним підрозділом Національної поліції України, однак не являється юридичною особою та не має адміністративної процесуальної дієздатності у розумінні КАС України.
Враховуючи обмеженість строку вирішення справи та те, що позивач просив про розгляд справи в порядку письмового провадження, суд не вбачає підстав для відкладання розгляду справи, та вважає за можливе вирішити справу за наявними у ній доказами у письмовому провадженні за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, відповідно до частин 4, 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.
Дослідивши матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Згідно з наказом від 02.02.1994 року № 5 о/с УВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_4 був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ України.
Наказом від 03.11.2015 року № 474 о/с ОСОБА_4 був звільнений з органів внутрішніх справ з 03.11.2015 року.
На підставі ст. 23-1 ЗУ «Про міліцію», відповідно до вимог ст. 9 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб прирівняних до них» ОСОБА_4 була нарахована одноразова грошова допомога в розмірі 67 813, 20 грн, яка не була виплачена при звільненні.
У звязку з невиплатою одноразової грошової допомоги, ОСОБА_4 звернувся до суду.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органу владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного субєкта, встановлюючи чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. №114 (далі Положення).
Судом встановлено, що ОСОБА_4 звільнено зі служби в органах внутрішніх справ України за п. 64 «а» (за віком) Положення.
Згідно з п. 64 «а» Положення, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за віком - при досягненні віку, встановленого для них пунктом 7 цього Положення. Крім того, за віком можуть бути звільнені особи середнього начальницького складу, які мають вислугу 20 і більше років (у пільговому обчисленні), і яким до досягнення встановленого віку перебування на службі залишилося 3 роки і менше, а за їх бажанням при досягненні цього віку - незалежно від наявності вислуги років.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоровя, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у звязку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у звязку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у звязку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЗУ Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Державною службою спеціального звязку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.
Відповідно до п. 1.6 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 31.12.2007 № 499 (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби і виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу, підрозділу, закладу чи установи МВС на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.
Судом встановлено, що відповідно до довідки Голови ліквідаційної комісії УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області зазначено, що одноразова грошова допомога нарахована ОСОБА_4 у розмірі 67 813,20 грн. та перерахована йому на особисту картку позивача ПАТ КБ «Приватбанк» 12.04.2016 року платіжним дорученням від 11.04.2016 року № 43. Тобто, ОСОБА_4 в порушення ст. 116 КзПП України при звільненні не була виплачена нарахована одноразова грошова допомога. Дані обставини сторонами не заперечуються.
Щодо позовних вимог позивача про стягнення з МВС України середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КзПП України, суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 7 статті 9 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
Оскільки спеціальним законодавством України не врегульовано питання щодо строку здійснення виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з органів внутрішніх справ, суд дійшов переконання, що в даному випадку підлягають до застосовування положення КЗпП України.
Відповідно до ст. 47 КзПП України закріплено обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку
Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 116 КзПП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст. 117 КзПП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
В пункті 6 згаданої Постанови зазначено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Судом встановлено, що при звільненні ОСОБА_4 не була виплачена нарахована одноразова грошова допомога. Позивачем 03.03.2016 року до суду був поданий адміністративний позов про стягнення нарахованої одноразової грошової допомоги. Лише 12.04.2016 року управлінням ОСОБА_5 України у Дніпропетровській області одноразова грошова допомога була виплачена позивачу.
У звязку з чим, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та на підставі статті 117 КЗпП України, суд стягує на користь позивача середній заробіток з моменту звільнення зі служби в органах внутрішніх справ по день постановлення рішення.
Судом встановлено, що МВС України та управління ОСОБА_5 України у Дніпропетровській області не довели відсутність своєї вини щодо несвоєчасної виплати позивачу нарахованої одноразової грошової допомоги.
З урахуванням того, що виплата належних при звільненні сум працівникові у день звільнення є триваючим правопорушенням, та припиняється у день проведення фактичного розрахунку, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченою статтею 117 КЗпП України (постанова Верховного суду України від 03.07.2013 року у справі №6-64цс13).
Оскільки управління ОСОБА_5 України у Дніпропетровській області не виконано обов'язку щодо виплати позивачу нарахованої одноразової грошової в день звільнення, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день постановлення рішення у справі.
Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок).
Відповідно до пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Відповідно до абз. 1 п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Судом встановлено, що відповідно до довідки про доходи від 01.03.2016 року № 492 позивачу за вересень 2015 року була нарахована заробітна плата у розмірі 5 998, 86 грн., за жовтень 2015 року 7 198, 31 грн. Кількість робочих днів у вересні становить 22, у жовтні 23.
Таким чином середньоденна заробітна плата становить 293,27 грн. - (5 998, 86 + 7 198, 31) : 45.
Також суд зазначає, що згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 листопада 2011 року у справі №6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.
Якщо розмір сум належних працівнику при звільненні був визначений лише за результатами судового розгляду справи, відповідно до положень статті 117 КЗпП України розмір відшкодування за час звільнення необхідно визначити з урахуванням істотності суми заборгованості у порівнянні з середнім заробітком та тієї обставини, що позивач тривалий час не звертався до суду за вирішенням спору про стягнення заборгованості із заробітної плати.
Позивачем було подано адміністративний позов 03.03.2016 року. Таким чином відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток з 03.03.2016 року по 06.09.2017 року (553 дні).
Таким чином середній заробіток за час затримки виплати нарахованої одноразової грошової допомоги складає 162 178, 31 грн. (553 х 293.27).
З приводу позовних вимог позивача щодо стягнення з МВС України з метою погашення компенсації нанесеної ОСОБА_4 моральної шкоди в розмірі 40 000 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до абз. 1,2 п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Суд зазначає, що з адміністративного позову не вбачається в чому саме полягає моральна шкода, з яких міркувань ОСОБА_4 виходив, визначаючи розмір шкоди. До адміністративного позову не було надано доказів, якими підтверджується моральна шкода.
Суду не надано розрахунку та належного обгрунтування заявленої суми позовної вимоги. Також не надано пояснень та їх документального підтвердження щодо настання негативних наслідків, спричинених несвоєчасною виплатою нарахованої одноразової грошової допомоги та які, нібито, вплинули на зміну звичайного способу життя позивача, спричинили моральні чи фізичні страждання.
На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з МВС України, з метою погашення компенсації нанесеної ОСОБА_4 моральної шкоди в розмірі 40 000 грн. не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_4 до Міністерства внутрішніх справ України, управління ОСОБА_5 України у Дніпропетровській області, департаменту превентивної діяльності, відділу превентивної діяльності ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області про стягнення виплати задовольнити частково.
Стягнути з УДАІ ГУМВС України у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки виплати нарахованої одноразової грошової допомоги за період з 03.03.2016 року по 06.09.2017 року у розмірі 162 178, 31 грн.
В задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна, скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.
У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Суддя Суддя ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3