Справа № 826/6959/17
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2018-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

29 січня 2018 року справа №826/6959/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_1.)
доДеснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі по тексту - відповідач, Деснянський ВДВС)
третя особаДержавна податкова інспекція у Деснянському районі Головного управління ДФС у місті Києві (далі по тексту - третя особа, ДПІ у Деснянському районі)
про1) визнання незаконною бездіяльності відповідача по не закінченню виконавчого провадження та не зняттю арештів з майна боржника у виконавчому провадженні №50587132; 2) зобов'язання відповідача закінчити виконавче провадження №50587132 на підставі визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню шляхом винесення постанови про закінчення виконавчого провадження; 3) зобов'язання відповідача вчинити дії за наслідками закінчення виконавчого провадження, передбачені статтею 50 Закону України "Про виконавче провадження"
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва у зв'язку із відсутністю підстав для продовження виконавчого провадження №50587132 зі стягнення податкового боргу та арешту майна боржника, оскільки податкове повідомлення-рішення від 16 червня 2014 року №, на підставі якого виник податковий борг з податку на додану вартість у розмірі 445 907,37 грн., скасоване у судовому порядку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 червня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/6959/17, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ДПІ у Деснянському районі; закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідач та третя особа письмового відзиву або пояснень з приводу позовних вимог до суду не надали.

В судовому засіданні 18 вересня 2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав, відповідач та третя особа своїх представників до суду не направили, у зв'язку із чим, на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, звертає увагу на наступне.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції від 23 березня 2016 року ВП №505587132 при примусовому виконанні виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2016 року №826/13285/15 про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь держави податкового боргу з податку на додану вартість у сумі 445 907,37 грн.; стягувач - ДПІ у Деснянському районі, для забезпечення реального виконання рішення н6акладено арешт на все майно, що належить боржнику, у межах суми стягнення.

Позивач, через свого представника ОСОБА_2, направив поштою до відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції заяву про закриття виконавчого провадження та скасування арешту від 10 червня 2016 року, у якій спросив закрити виконавче провадження №505587132 за виконавчими листом від 27 січня 2016 року №826/13285/15 та скасувати арешт майна ФОП ОСОБА_1, у зв'язку із скасуванням Вищим адміністративним судом України ухвалою від 11 листопада 2015 року у справі №826/14850/14 податкового повідомлення-рішення від 16 червня 2014 року № про нарахування штрафних (фінансових санкцій) та, відповідно, відсутністю підстав для стягнення податкового боргу.

Доказів надання відповіді на вказане вище звернення відповідачем до суду не надано.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно пункту 5 частини третьої статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Частиною третьою статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що у заяві про відкриття виконавчого провадження щодо виконання рішення про майнове стягнення стягувач має право просити державного виконавця накласти арешт на майно та кошти боржника та оголосити заборону на його відчуження.

Частиною другою статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" також визначено, що за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

У свою чергу, згідно з частиною першою статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно з частиною другою статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Отже, державний виконавець наділений правом накладати арешт на майно боржника, з метою забезпечення реального виконання рішення.

Правомірність накладення арешту на майно позивач не заперечує, однак, зазначає про наявність підстав для закінчення виконавчого провадження та не зняття арешту з майна боржника.

Так, частина перша статті 49 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі:

1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду;

2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання;

3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва;

31) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;

4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;

5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі;

6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення;

7) визнання боржника банкрутом;

8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;

9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ;

10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби;

11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону;

12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини;

13) непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону.

14) списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Таким чином, виконавче провадження закривається виключно за наявності вичерпниз підстав, передбачених законом.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом з тим, позивач не надав доказів, які б підтверджували наявність обставин, що можуть бути підставою для закінчення виконавчого провадження ВП №505587132 з примусового виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2016 року №826/13285/15 про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь держави податкового боргу з податку на додану вартість у сумі 445 907,37 грн.

Посилання позивача на необхідність закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 49 Закону України "Про виконавче провадження" у зв'язку із скасуванням Вищим адміністративним судом України ухвалою від 11 листопада 2015 року у справі №826/14850/14 податкового повідомлення-рішення від 16 червня 2014 року № про нарахування штрафних (фінансових санкцій), не приймаються судом до уваги, оскільки вказане судове рішення, не є рішенням, на підставі якого видано виконавчий документ - виконавчий лист Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2016 року №826/13285/15, а рішення про визнання цього виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у справі відсутнє.

У свою чергу суд встановив, що виконавчий лист Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2016 року №826/13285/15 видано на виконання постанови цього суду від 19 серпня 2015 року у справі за позовом ДПІ у Деснянському районі до ФОП ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу, яке набрало законної сили. Доказів скасування такого рішення позивачем до суду не надано.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для закінчення виконавчого провадження ВП №50587132 та зняття арешту з майна боржника, а тому позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 нормативно та документально не підтверджуються.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, суд не встановлено дій чи бездіяльності відповідача, які б суперечили вимогам, встановленим частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у свою чергу позивач не довів обставин, на яких ґрунтуються його вимоги, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ФОП ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

При цьому суд роз'яснює позивачу, що скасування податкового повідомлення-рішення, на підставі якого виник податковий борг, може бути підставою для перегляду рішення у справі №826/13285/15 за нововиявленими обставинами та/або звернення із до суду із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені адміністративного позову Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (02222, АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.А. Кузьменко