Справа № 127/2-а-1046/2007
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2018-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/2-а-1046/2007

Головуючий у 1-й інстанції: Сичук М.М.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

24 січня 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Гонтарука В. М. Білої Л.М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Черняк А.В.,

представник позивача: Підгаєвська Ю.В.

представник відповідача: Гапченко С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 15 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації за продовольчий пайок,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа у адміністративній справі № 127/2-а-1046/2007 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення невиплаченої грошової компенсації за продовольче забезпечення.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15.08.2017 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Поновлено ОСОБА_1 пропущений строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого 16 березня 2007 року Замостянським районним судом м. Вінниці по справі № 2-а-1046/2007 про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості продовольчого пайка (набору продуктів харчування) за неотриманий продовольчий пайок відповідно до постанови КМУ № 316 від 12 березня 1996 року відповідно до норми № 7 за період з 17 липня 2000 року по 29 березня 2002 року, з урахуванням щомісячного індексу інфляції в Україні та грошову компенсацію вартості загальновійськової норми № 1 харчування військовослужбовців Збройних Сил України відповідно до постанови КМУ № 426 від 29 березня 2002 року за період з 30 березня 2002 року по 30 грудня 2006 року та стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 нарахованої компенсації, з урахуванням коефіцієнту інфляції, в сумі 30346 гривень 50 копійок.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що ОСОБА_1 не надав докази поважності причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

В судовому засіданні представник апелянта Нечипорук О.І. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник заявника Підгаєвська Ю.В. заперечила проти апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, давши правову оцінку обставинам у справі, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, виходячи з наступного.

Як слідує із матеріалів справи, постановою Замостянського районного суду м. Вінниці від 05 березня 2007 року адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення невиплаченої грошової компенсації за продовольче забезпечення задоволено в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2007 року заяву представника військової частини НОМЕР_1 Топольніцького В.В. з клопотанням про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження постанови Замостянського районного суду м. Вінниці від 05.03.2007 року залишено без задоволення, а апеляційну скаргу представника ВЧ НОМЕР_1 без розгляду.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03 березня 2009 року касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2007 року без змін.

16 березня 2007 року ОСОБА_1 виданий виконавчий лист № 2-а-1046/2007.

Вказаний виконавчий лист періодично пред`являвся до виконання до органів державної виконавчої служби, а у 2013 році, в зв`язку зі змінами в чинному законодавстві до органів державної казначейської служби.

У 2013 році виконавчий лист був пред`явлений до виконання до Головного управління державної казначейської служби України у Вінницькій області у відповідності до вимог Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою КМУ від 03 серпня 2011 року № 845 (у редакції постанови КМУ від 30 січня 2013 року №45).

Однак, 27 серпня 2013 року Головним управлінням було частково здійснено стягнення коштів із боржника на користь заявника в сумі 313 гривень 61 копійка.

В подальшому, протягом двох місяців Головне управління державної казначейської служби України у Вінницькій області не змогло виконати в повному обсязі згаданий виконавчий документ, в зв`язку із відсутністю коштів на рахунках боржника, в зв`язку із чим на підставі пункту 33 Порядку № 845 направило виконавчий документ для подальшого виконання до Державної казначейської служби України.

Водночас, Державна казначейська служба України листом від 03.10.2013 року № 5-10/881-23886 повернула виконавчий лист ОСОБА_1

31.07.2017 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання у справі № 2-а-1046/2007, посилаючись на те, що у встановлений законом строк він не зміг повторно пред`явити виконавчий лист до виконання, оскільки будучи військовослужбовцем за характером служби перебуває у постійних нарядах та відрядженні.

Задовольняючи вказану заяву, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 пропустив строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання з поважних причин, з чим погоджується колегія суддів з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 та частини 2 ст. 376 КАС України стягувачам, які пропустили строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Заява про поновлення пропущеного строку подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно із ч. 4 ст. 372 КАС України примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Статтею 12 частиною 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.

У відповідності ч. 5 ст. 12 вказаного Закону, у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Як вбачається з матеріалів справи, Державна казначейська служба України листом від 03.10.2013 року повернула виконавчий лист стягувачу ОСОБА_1 без виконання, в результаті чого останній міг пред`явити його до виконання протягом трьох років з дня його повернення, а саме в період з 03.10.2013 року по 03.10.2016 року.

У своїй заяві про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання ОСОБА_1 пояснив, що не зміг його вчасно пред`явити у зв`язку із подіями на Донбасі та окупації АР Крим, перебуванням в нарядах та відрядженні.

Вирішуючи питання щодо визнання поважними причин пропуску строку, суд повинен перевірити, чи пропущено строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, чи поважні причини такого пропуску, що було підставою несвоєчасного звернення за виконанням судового рішення.

Поважність причин є оціночною категорією та повинна визначатися, виходячи з наявності реальних обставин, які фактично унеможливили вчинення певної процесуальної дії в межах строків, установлених законодавством.

Поважними причинами пропуску строку можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, які не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.

Так, представником стягувача надано в апеляційній інстанції докази на підтвердження вищезазначених доводів ОСОБА_1 , а саме - довідку військової частини НОМЕР_1 № 350/119/1/83/ПС від 23.01.2018 року, з якої вбачається, що військовослужбовець ОСОБА_1 у період з 03.10.2013 року по 31.10.2016 року перебував на лікуванні, у відпустці у зв`язку з хворобою, у відрядженні, проходив військово-лікарську комісію у ВМКЦ ЦР України.

Також, представником стягувача надано суду лікарське свідоцтво № 854 від 26.10.2013 року про смерть батька позивача ОСОБА_2 , довідки Вінницької обласної дитячої клінічної лікарні від 27.09.2013 про знаходження на лікуванні його сина ОСОБА_3 , а також копії дорожніх листів військової частини НОМЕР_1 , за якими ОСОБА_1 у період з лютого місяця 2015 року по червень 2017 року перебував у роз`їздах.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на той факт, що ОСОБА_1 в травні 2017 року звернувся зі скаргою до Державної казначейської служби України, яка листом від 06.07.2017 року № 5-13/4313-11179 повідомила, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання пропущений.

Разом з тим, відповідно ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до положень Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, право доступу до суду, що гарантується статтею 6§1, передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу, виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи. Так як у разі невиконання рішення концепція «захисту прав судом» не працює. Суд зазначив, що право за судовий захист, яке гарантується статтею 6§1 може стати недіючим, якщо національне законодавство держави-учасниці Конвенції дозволяє, щоб остаточне обов`язкове судове рішення залишалось не виконуваним на шкоду однієї із сторін.

З урахуванням наведеного, колегія суддів прийшла до висновку, що права ОСОБА_1 невиконанням рішення суду порушені та підлягають відновленню, а доводи апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 15 серпня 2017 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 325 та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 29 січня 2018 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Гонтарук В. М. Біла Л.М.