Справа № 826/16458/16
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2018-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 січня 2018 року № 826/16458/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 25.04.2016 № 631-1305.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що він є платником єдиного податку та зареєстрований як фізична особа-підприємець. Належне йому на праві приватної власності нежиле приміщення АДРЕСА_1 використовуються ним виключно у свої господарській діяльності. За наведених обставин, та відповідно до норми пп. 4 п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу України, позивач вважає, що він звільнений від сплати земельного податку за частину земельної ділянки, розташовану під належними йому нежилим приміщенням, а тому нарахування контролюючим органом податкового зобов?язання з названого податку згідно податкового повідомлення-рішення від 25.04.2016 № 631-1305 є протиправним.

У призначених судових засіданнях у справі представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги повністю, а представник відповідача заперечував проти позову з підстав, наведених у тексті його заперечень.

Зокрема, заперечення відповідача мотивовані тим, що позивач, як фізична особа, є власником нежилого приміщення та відповідно до норм п. 287.8 ст. 287, ст.ст. 120, 125, 126 Земельного кодексу України і ст. 377 Цивільного кодексу України, - також користувачем частини земельної ділянки під таким нежилим приміщенням, а тому зобов?язаний сплачувати земельний податок з моменту набуття права власності на відповідне нежиле приміщення. При цьому, фізична особа-підприємець - платник єдиного податку, яка придбала будівлю, споруд (їх частину), нежиле приміщення у багатоквартирному жилому будинку, але право власності на земельну ділянку під таким об?єктом нерухомості не оформила, сплачує земельний податок на загальних підставах з урахуванням прибудинкової території незалежно від обраного нею виду господарської діяльності. Тобто, пільги передбачені пп. 4 п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу України, на думку відповідача, на позивача не поширюються, оскільки земельна ділянка позивачем у господарській діяльності при передачі в оренду нежилих приміщень не використовується.

Суд у судовому засіданні 30.11.2017 на підставі ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, яка діяла на момент вчинення даної процесуальної дії) ухвалив про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії нотаріально посвідченого договору дарування нежилого приміщення від 14.01.2008 з реєстраційним написом КП «Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об?єкти нерухомого майна» від 18.01.2008, громадянин ОСОБА_1 прийняв у дарунок від гр.ОСОБА_2 нежиле приміщення № 17 - магазин (в літ. А), загальною площею 92,10 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) зареєстрований 29.01.2003 як фізична особа-підприємець, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців був внесений запис за № 2 000156.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 за даними Реєстру платників єдиного податку (доступ до якого наданий на офіційному сайті Державної фіскальної служби України: http://sfs.gov.ua) та згідно свідоцтва платника єдиного податку серії А № 380154 є платником єдиного податку третьої групи з 1 січня 2012 року, ставка єдиного податку 5 %; місце провадження господарської діяльності: АДРЕСА_2; за видом господарської діяльності - здавання в оренду власного нерухомого майна (код згідно КВЕД 70.2).

Позивач зазначає, що належне йому нежиле приміщення використовуються ним виключно для здійснення господарської діяльності, а саме: передано в оплатну строкову оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Фармастор» для розміщення аптеки. На підтвердження наведених обставин позивач надав суду копії наступних документів: договору оренди нежитлового приміщення від 01.01.2015, укладеного між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (як орендодавцем) і ТОВ «Фармастор» (як орендарем), та додаткових угод від 27.05.2015 №1, від 05.08.2015 № 2, від 30.04.2016 № 4, від 14.09.2016 № 5 до такого договору оренди.

25.04.2016 Державною податковою інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення № 631-1305, яким позивачу відповідно до п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України визначено до сплати суму податкового зобов'язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у сумі 32 076,96 грн.

З тексту письмових заперечень відповідача проти позову, що наявні у матеріалах справи, вбачається, що вказана сума податкового зобов'язання по земельному податку за 2016 рік визначена позивачу, як користувачу земельної ділянки площею 50,67 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Розрахунок суми земельного податку здійснений на підставі витягу з державного земельного кадастру станом на 05.05.2016, згідно якого ОСОБА_1 внесений до переліку користувачів земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1. Також в якості обґрунтування правомірності проведеного розрахунку спірної суми податку відповідач посилається на витяг з технічної документації № Ю-40816/2006 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки (кадастровий НОМЕР_2), виданий Головним управлінням земельних ресурсів від 19.12.2006 № 1016, де, зокрема, вказані відомості про розмір площі земельної ділянки (50,67 кв.м.), яка припадає на нежитлове приміщення.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Статтею 206 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до п. «в» ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно зі ст.ст. 125, 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до пп. 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (надалі - ПК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень Податкового кодексу України з урахуванням критеріїв, які визначені у розділі XIII такого Кодексу.

Згідно із ст. 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Статтею 270 ПК України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, а також земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Пунктом 271.1 ст. 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (п. 274.1 ст. 274 ПК України).

Відповідно до п. 286.1 ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Статтею 289 ПК Україниь встановлено, що для визначення розміру податку використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Пунктом 286.5 ст. 286 цього Кодексу встановлено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому він втратив право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому у нового власника виникло право власності.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Відповідно до п. 287.6 ст. 287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

За змістом норм п. 286.6 ст. 286 ПК України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

Також відповідно до п. 87.8 ст. 287 ПК України, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Поряд з цим, у ч. 1, 2 статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

За результатами аналізу вищенаведених норм у сукупності, з урахуванням пріоритету норм ПК України, можна дійти висновку про наступне. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

При цьому, власники будівель, споруд (їх частини), що розташовані на земельній ділянці, сплачують податок за земельні ділянки на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, натомість, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У судовому засіданні 30.11.2017 представник позивача визнав факт наявності у позивача, як власника нежилого приміщення у багатоквартирному жилому будинку, обов?язку по сплати земельного податку за частину земельної ділянки під таким нежилим приміщенням. Водночас представник позивача посилався на норми пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України, в силу яких позивача звільнено від сплати цього податку.

Дослідивши та проаналізувавши наявні у справі матеріали суд встановив наступне.

Відповідно до Земельного кодексу України, Закону України «Про оцінку земель», Методики нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1995 № 213, спільним наказом Держкомзему України, Мінагрополітики України, Мінбудархітектури України, Української академії аграрних наук від 27.01.2006 № 18/15/21/11 затверджений Порядок нормативної грошової оцінки земель сільськогоспо-дарського призначення та населених пунктів, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 05.04.2006 року за № 388/12262. Даний Порядок діяв у період спірних правовідносин.

Пунктом 1.7 вказаного Порядку встановлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться суб'єктами оціночної діяльності, які отримали ліцензії на проведення робіт із землеустрою.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про оцінку земель» від 11.12.2003 № 1378-IV технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою (зокрема, з 01.07.2015 рішенням Київської міської ради від 10.12.2014 № 565/565 введено в дію нову нормативну грошову оцінку земель міста Києва, затверджену рішенням Київської міської ради від 03.07.2014 № 23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва» та визнано такою, що втратила чинності: технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Києва, затверджену рішенням Київської міської ради від 26.07.2007 № 43/1877).

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 № 3613-VІ та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-ІV з 01.01.2013 ведення державного земельного кадастру покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, - Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадстр), який здійснює свої функції, втому числі через свої територіальні органи.

Відповідно до рішення Київської міської ради від 18.04.2013 № 194/9251 «Про ведення міського земельного кадастру» ведення міського земельного кадастру та надання довідок (витягів) з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельних ділянок покладено на Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА).

З системного аналізу викладеного слідує, що надання довідок (витягів) з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельних ділянок з зазначенням коефіцієнту індексації та коефіцієнту на функціональне використання землі покладено у даному випадку виключно на ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА).

В ході судового розгляду відповідачем надано суду копію витягу з технічної документації № Ю-40816/2006 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки (кадастровий НОМЕР_2), виданого Головним управлінням земельних ресурсів КМДА ОСОБА_2 19.12.2006.

Суд встановив, що при обчислені суми земельного податку позивачу відповідачем були використані відомості щодо розміру площі земельної ділянки (50,67 кв.м.) саме на підставі цього витягу № Ю-40816/2006, що виданої не ОСОБА_1, а іншій фізичній особі - ОСОБА_2 При цьому, обставини щодо того, що вказаний витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку був виданий на частину земельної ділянки, яка наразі знаходиться під належним позивачу нежилим приміщенням (магазином) відповідач належними документальними доказами не довів.

Також проаналізувавши наданий відповідачем розрахунок земельного податку позивача на 2016 рік у сукупності з іншими матеріалами справи суд дійшов висновку про неможливість встановлення правильності та достовірності визначення площі земельної ділянки, з якої проведено нарахування позивачу земельного податку у розмірі 32 076,96 грн., оскільки в такому розрахунку відсутні: дані щодо площі всієї земельної ділянки, яку займає багатоквартирний жилий будинок з урахуванням прибудинкової території, а також дані щодо площі земельної ділянки, яка розташована під нежитловим приміщенням саме позивача, а не третьої особи (ОСОБА_2); дані щодо площі приміщень будинку з урахуванням частки позивача, та відповідно вирахуваної пропорційної частки прибудинкової території, яка припадає на позивача, що не дає можливості суду перевірити дотримання відповідачем вимог п. 287.8 ст. 287 ПК України та правильність обрахунку суми податкового зобов'язання по земельному податку.

У зв?язку з цим суд приходить до висновку, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, під час розгляду адміністративної справи не доведено правомірність нарахування позивачу грошового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у розмірі 32 076,96 грн., з огляду на відсутність в розрахунку такого податку всіх складових необхідних для визначення земельного податку.

Крім того, суду враховує положення п. 269.2 ст. 269 ПК України, яким передбачено, що особливості справляння податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Так, відповідно до п. 291.2 ст. 291 ПК України, спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297. статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Зокрема, як визначено пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України, платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Тобто, якщо платник єдиного податку першої - третьої груп використовує земельні ділянки для провадження господарської діяльності, він вільний від обов'язку нараховувати, сплачувати та подавати податкову звітність із земельного податку.

Як було встановлено судом та не спростовано відповідачем, позивач використовує належне йому нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 у господарській діяльності, шляхом здавання останнього у строкову оплатну оренду (найм) згідно відповідного договору.

Правовий режим договору оренду (найму) визначений у парагр. 1 гл. 58 розд. ІІІ книги V Цивільного кодексу України. Зокрема, за змістом ч. 1 ст. 759, ч. 1 ст. 796 цього Кодексу за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також право користування земельною ділянкою, яка прилягає до будівлі або споруди, у розмірі, необхідному для досягнення мети найму.

Таким чином, з аналізу наведених норм права вбачається, що у разі надання в оренду будівель, споруд або їх частин за договором оренди, одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також тої, яка прилягає до будівлі або споруди, тобто, підприємницька діяльність наймодавців провадиться обов'язково за рахунок надання в оренду майна і земельної ділянки.

Враховуючи вищенаведене та те, що позивач є платником єдиного податку і використовує власне нежиле приміщення для провадження господарської діяльності, суд вважає визначення відповідачем суми податкового зобов'язання по земельному податку на земельну ділянку, яка знаходиться під таким приміщенням, суперечить приписам п. 297.1 ст. 297 ПК України.

При цьому, суд відхиляє правову позицію відповідачу щодо того, що фізична особа-підприємець - платник єдиного податку, який є власником нежилого приміщення у багатоквартирному жилому будинку та використовує вказане приміщення для провадження задекларованої господарської діяльності, звільняється від сплати земельного податку лише у випадку документального оформлення права користування відповідною земельною ділянкою, - як таку, що не відповідає змісту норми пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні даної справи також враховує правову позицію, висловлену у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції», яке згідно із Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права.

Так, у п. 110 вказаного рішення Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

Враховуючи вищевикладене, суд вважає податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві від 25.04.2016 № 631-1305, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб у розмірі 32 076,96 грн., таким, що є протиправним та підлягає скасуванню.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення останніх.

Керуючись статтями 77, 139, 245, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 25.04.2016 № 631-1305.

3. Присудити здійснені ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: 01032, АДРЕСА_1) документально підтверджені судові витрати у розмірі 551,20 грн. (п?ятсот п?ятдесят одна грн. 20 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (, адреса: 03056, м. Київ, провул. Політехнічний, 5а).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок