Справа № 408/2861/17-а
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2018-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.01.2018
Київ

справа № 408/2861/17-а

провадження № К/9901/642/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Бучик А.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Гімона М.М., Мороз Л.Л.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Марківське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області,

розглянувши у письмовому провадження касаційну скаргу Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на постанову Біловодського районного суду Луганської області від 12 вересня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2017 року, -

встановив:

ОСОБА_1 через свого представника звернулася до суду з адміністративним позовом про визнання неправомірними дій Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо ненарахування та невиплати пенсії; зобов'язання з 01 травня 1999 року нарахувати та виплатити пенсію за віком та надалі виплачувати пенсію довічно згідно чинного законодавства.

Позов обґрунтовано тим, що позивачу з 1998 року призначено пенсію за віком. У жовтні 1998 року разом із сім'єю виїхала до Німеччини на постійне місце проживання, та отримала пенсію за 6 місяців, тобто по 30 квітня 1999 року. В подальшому виплату пенсії припинено, проте у зв'язку з визнанням неконституційними положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування», які передбачали, що під час перебування особи за кордоном пенсія виплачується у тому разі, якщо це передбачено міжнародними договорами України, згода на обов'язковість якої надана Верховною Радою України, просить відновити виплату пенсії.

Постановою Біловодського районного суду Луганської області від 12 вересня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2017 року позовні вимоги задоволено.

Визнано неправомірними дії Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 пенсії.

Зобов'язано Марківське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області з 01 травня 1999 року нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком та виплачувати її в подальшому довічно згідно чинного законодавства.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що відсутні підстави для відновлення виплати пенсії позивачу, яка виїхала за кордон на постійне місце проживання. Вказано на порушення строків звернення до суду з позовом.

У відзиві на касаційну скаргу представник позивача вказує на дотримання строків звернення до суду із позовом та відсутність підстав для скасування законних рішень судів.

Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження за вищевказаною скаргою.

Заслухавши суддю - доповідача, колегія суддів прийшла до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон. Остання постійно проживає в ФРН. Позивач перебувала на обліку в Марківському ОУПФ та отримувала пенсію за віком з вересня 1998 року. З 01.05.1999 року виплата пенсії припинена через виїзд на проживання за кордон.

Представник позивача 18 травня 2017 року звернувся до Марківського ОУПФ із заявою про здійснення нарахування та виплати довірителю пенсії з 01 травня 1999 року з подальшою її довічною сплатою з необхідним коригуванням.

Листом від 16 червня 2017 року за № 1/Г-14 відповідач відмовив у нарахуванні і виплаті пенсії з 01 травня 1999 року, вказавши, що громадянам, які виїхали за кордон, пенсії не виплачуються, з посиланням на норми Закону України «Про пенсійне забезпечення». Також, Управління у відповіді зазначило, що пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09 липня 2003 року виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІVщодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІVвтратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-ІVдержава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Отже, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що безумовно позивач як громадянин України має право на виплату призначеної їй пенсії, проте не погоджується з визначенням дати її відновлення.

Колегія суддів звертає увагу, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, тобто з 07.10.2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. З цього часу відповідач був зобов'язаний відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Проте наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права. Отже, після прийняття та опублікування Рішення № 25-рп/2009 та невідновлення виплати пенсії позивачу, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду.

Згідно з ч.2 ст. 99 КАС України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 100 КАС України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Частина 2 цієї статті передбачає, що позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Колегія суддів вказує, що до вказаних правовідносин слід застосувати положення ст. 99, 100 КАС України. Вказана позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 08 грудня 2015 року (справи №№ 21-5440а15, 21-5653а15) та від 08.06.2016 року (справа № 505/2135/14-а).

Позовна заява направлена до суду 19 червня 2017 року, що підтверджується відбитком поштового штемпеля на конверті, отже позов підлягає задоволенню з 19 грудня 2016 року, а вимоги за період з 01 травня 1999 року по 18 грудня 2016 року слід залишити без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

В свою чергу, частиною 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню частково та адміністративний позов за період з 01 травня 1999 року по 18 грудня 2016 року - залишенню без розгляду.

Керуючись ст.ст. 343, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

постановив:

Касаційну скаргу Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області задовольнити частково.

Постанову Біловодського районного суду Луганської області від 12 вересня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2017 року скасувати в частині зобов'язання Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком за період з 01 травня 1999 року по 18 грудня 2016 року.

Адміністративний позов за період з 01 травня 1999 року по 18 грудня 2016 року залишити без розгляду.

В решті судові рішення залишити без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А.Ю. Бучик

судді М.М. Гімон

Л.Л. Мороз