Справа № 669/495/17
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2018-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 669/495/17

Головуючий у 1-й інстанції: Бараболя Н.С.

Суддя-доповідач: Сторчак В. Ю.

24 січня 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Курка О. П. Совгири Д. І.

за участю секретаря судового засідання: Аніщенко А.О.

позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Августенюка Олега Миколайовича

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Білогірського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Хмельницької області на постанову Білогірського районного суду Хмельницької області від 25 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Білогірського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Хмельницької області про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

В травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Білогірського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Хмельницької області (далі Білогірське ОУПФУ) про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Білогірського районного суду Хмельницької області від 25 липня 2017 року позов задоволено, а саме: визнано неправомірною відмову Білогірського ОУПФУ в зарахуванні ОСОБА_2 уродженцю с.Ординці Волочиського району, Хмельницької області до пільгового стажу період роботи з 04 березня 1996 року по 04 серпня 1996 року на посаді провізора-аналітика; зобов'язано відповідача Білогірське ОУПФУ зарахувати до пільгового стажу роботи позивача, період роботи з 04 березня 1996 року по 04 серпня 1996 року на посаді провізора-аналітика; зобов'язано відповідача призначити ОСОБА_2 пенсію на пільгових умовах, за вислугу років з урахуванням віку та пільгового стажу роботи з 04 березня 1996 року по 04 серпня 1996 року на посаді провізора-аналітика.

Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати постанову з мотивів порушення судом норм матеріального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що згідно трудової книжки позивача, останній в період з 04.03.1996 року по 04.08.1996 року працював на посаді «хіміка-аналітика». Зазначена посада не відноситься до таких, що дають право на призначення пенсії відповідно до ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. В свою чергу, позивач запечував щодо задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу та перевіривши доводи апеляційної скарги за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 лютого 2017 року ОСОБА_2 звернувся до органу пенсійного фонду з з заявою про призначення пенсії за вислугу років. Однак відповідач листом № 1265/02 від 14 лютого 2017 року відмовив позивачу в призначенні пенсії, посилаючись на те, що у нього відсутній необхідний трудовий стаж, оскільки наданими ним документами, з необхідних 26 років спеціального стажу, підтверджено лише 25 років 10 місяців 04 дні.

Вважаючи таку відмову Білогірського ОУПФУ протиправною, ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відмовляючи в призначенну пенсії позивачу, відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, передбачений законодавством України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та надаючи правову оцінку обставинам справи, виходить зі слідуючого.

Порядок обчислення спеціального стажу та умов, за яких визначається право на пенсію за вислугу років, регламентовані Законом України від 05.11.91 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-XII).

Пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Аналіз наведених вище норм свідчить, що підставою для призначення пенсії за вислугу років є наявність двох невід'ємних критеріїв, зазначених в пункті «е» статті 55 Закону №1788-XII, а саме: достаній спеціальний стаж роботи та наявність посади, що дає право на призначення пенсії у переліку, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» затверджено перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Згідно вказаного переліку до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховуються періоди роботи на посадах провізорів, фармацевтів (незалежно від найменування посад), лаборантів в аптеках, аптечних кіосках, аптечних магазинах, контрольно-аналітичних лабораторіях.

Визначення аптечного закладу наведено в статті 16 Закону України від 19 листопада 1992 року № 2801-ХІІ «Основи законодавства України про охорону здоров'я», згідно з якою безпосередню охорону здоров'я населення забезпечують санітарно-профілактичні, лікувально-профілактичні, фізкультурно-оздоровчі, санаторно-курортні, аптечні, науково-медичні та інші заклади охорони здоров'я. Відповідно до частини другої цієї статті заклади охорони здоров'я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами при наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців. Порядок і умови створення закладів охорони здоров'я, державної реєстрації та акредитації цих закладів, а також порядок ліцензування медичної та фармацевтичної практики визначаються актами законодавства України.

Відповідно до статті 3 Закону № 2801-ХІІ заклад охорони здоров'я - юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, основним завданням яких є забезпечення медичного обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

При цьому, відповідно до пункту 3 наказу Міністерства охорони здоровя України від 28.10.2002 року № 385 «Про затвердження переліків закладів охорони здоровя, лікарських, провізорських посад та посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою у закладах охорони здоров»я»до фармацевтичних (аптечних) закладів відносяться: аптека, аптечна база (склад), база (склад) медичної техніки, база спеціальною медичного постачання (центральна, республіканська, обласна), контрольно-аналітична лабораторія, лабораторія з аналізу якості лікарських засобів, магазин (медичної техніки, медичної оптики).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що посада провізора у закладі, віднесеному до закладів охорони здоров'я, відноситься до посад, що дає право на призначення пенсії, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII.

Між тим, відповідно до статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, в тому числі і спеціальний, є трудова книжка.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній визначено Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі Порядок № 637).

Пунктом 3 цього Порядку встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_2 НОМЕР_1, виданої 10 серпня 1981 року, останній, в спірний період з 04 березня1996 року по 04 серпня 1996 року працював на посаді хіміка-аналітика на період декретної відпустки.

Як видно з Постанови № 909, посада хіміка-аналітика не відноситься до посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. Однак, позивач стверджує, що у вищезазначений період він працював провізором-аналітиком на період перебування у відпустці по догляду за дитиною ОСОБА_5, а не на посаді, яка вказана в його трудовій книжці.

Судом першої інстанції, під час розгляду справи в судовому засіданні, була допитана свідок ОСОБА_5, яка показала, що працювала в Білогірській центральній районній аптеці на посаді провізора-аналітика з 02 серпня 1993 року. В період з 04.03.1996 року по 01.08.1996 року перебувала у декретній відпустці та на період такої відпустки на її посаді працював ОСОБА_2

Так, пунктом 18 Порядку № 637 дійсно передбачено, що за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що показаннями свідків може бути підтверджено лише трудовий стаж роботи, а не пільговий характер роботи та окрім того, суд першої інстанції допитав тільки одного свідка, тоді як їх має бути не менше двох.

Отже, апеляційний суд вважає, що показання свідка ОСОБА_5 не може бути належним доказом у даній справі.

В матеріалах справи також міститься виписка з наказу №10 від 04 березня 1996 року, видана КП Білогірська центральна районна аптека, без дати видачі та без номера, відповідно до якого ОСОБА_2 переведено на посаду провізора-аналітика тимчасово. При цьому, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що комунальне підприємство, яке посвідчило виписку, є правонаступником Білогірської центральної районної аптеки та має право видавати такий документ. Також зі змісту наказу неможливо встановити, на період декретної відпустки якого саме працівника, позивача переведено на посаду провізора-аналітика, а отже копія трудової книжки ОСОБА_5, не може слугувати доказом того, що ОСОБА_2 в спірний період працював саме на цій посаді.

З метою належного з'ясування всіх обставин у справі, апеляційним судом ухвалою від 06.12.2017 року, зобов'язати Білогірське об'єднане управління Пенсійного фонду України Хмельницької області здійснити зустрічну перевірку достовірності видачі виписки з наказу №10 від 04 березня 1996 року, виданої КП Білогірська центральна районна аптека, без дати видачі та без номера, а також надати суду інформацію про те, чи здійснювались органом пенсійного фонду заходи для отримання відомостей, необхідних для з'ясування того на якій саме посаді працював ОСОБА_2 в спірний період.

На виконання вказаної вище ухвали, відповідачем здійснено зустрічну перевірку достовірності видачі виписки з наказу №10 від 04 березня 1996 року.

З матеріалів зустрічної перевірки слідує, що згідно опису №1 справ з особового складу за 1966-2011 роки внесено перелік первинних документів, а саме: розрахунково-платіжні відомості, особові рахунки по заробітній платі, особові рахунки по аптечних пунктах, накази з особового складу за цей період. Однак провести звірку достовірності видачі виписки з наказу № 10 від 04.03.1996 року виданої ОСОБА_2 немає можливості, так як накази по КП Білогірська центральна аптека № 33 з 29 грудня 1995 року по 05 березня 1997 року до Білогірського районного трудового архіву на зберігання не надходили.

Окрім того, Білогірським ОУПФУ було проведено перевірку достовірності видачі документів про стаж та заробітну плату для призначенні пенсії, що підтвержується актом № 489 від 28,11.2016 року. В результаті перевірки встановлено що накази по Білогірській центральній районій аптеці з 02.01.1996 року по 05.03.1997 року в архів на постійне місце зберігання не поступали. Вказане також підтвержується довідкою Білогірського районого трудового архіву від 28.11.2016 року № 483 та довідкою № 741 від 21.12.2017 року. На запит управління від 07.03.2017 року № 1931/02 до районої архівної установи про надання довідки про штатний розпис Білогірської центральної районої аптеки за 1996 рік надійшла відповідь від 10.03.2017 року № 152 про те що такі документи в архів на зберігання не надходили.

Таким чином, зважаючи на відсутність належних доказів на підтвердження того, що в спірний період роботи позивач працював на посаді, робота на якій дає право на пенсію за вислугу років, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, передбачений законодавством України.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги є суттєвими і дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи .

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів, вважає за необхідне, скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Білогірського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Хмельницької області задовольнити повністю.

Постанову Білогірського районного суду Хмельницької області від 25 липня 2017 року скасувати.

Прийняти нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_2, відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова складена в повному обсязі 31 січня 2018 року.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Курко О. П. Совгира Д. І.