Справа № 823/1075/17
Суддя: Ісаєнко Ю.А.
Дата ухвалення: 2018-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 823/1075/17 Суддя (судді) першої інстанції: С.М. Гарань
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Ісаєнко Ю.А.,

суддів: Земляної Г.В., Сорочко Є.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 24.10.2017 у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" до Золотоніського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, третя особа - ОСОБА_3 про зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" звернулось до суду з позовом до Золотоніського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, третя особа - ОСОБА_3 про зобов'язання звільнити з-під арешту та зняти заборону на відчуження з квартири № 32, що знаходиться за адресою: Черкаська область, АДРЕСА_1, які накладені постановами відділу ДВС Золотоніського міськрайонного управління юстиції № 9234901 від 20.10.2008 та № 8824095 від 25.11.2008.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 24.10.2017 в задоволенні позові відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, позивачем було подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати оскаржувану постанову, та прийняти нову, якою задовольнити позов.

Справа розглянута у порядку письмового провадження відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, з огляду на неприбуття 23.01.2018 жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_3 (позичальник) уклала з АКБ "ТАС-Комерцбанк" (кредитор) кредитний договір № 2301/0207/88-767.

В забезпечення належного виконання зобов'язань по вказаному кредитному договору між сторонами був укладений іпотечний договір № 2301/0207/88-767-Z-1 від 08.02.2007.

За умовами іпотечного договору, в якості виконання забезпечення виконання основного зобов'язання іпотекодавець (ОСОБА_3.) передає в іпотеку іпотекодержателю (АКБ "ТАС-Комерцбанк") належну їй на праві власності квартиру під № 32, що знаходиться за адресою: Черкаська область, АДРЕСА_1 (предмет іпотеки).

28.11.2012 між ПАТ "Сведбанк", яке виступає правонаступником ВАТ "Сведбанк", яке в свою чергу виступає правонаступником акціонерного комерційного банку "ТАС-Комерцбанк" (Банк) та ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" (Фактор) укладено договір факторингу №15, за яким банк відповідно до умов даного договору відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у Реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі Документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним Договором.

Згідно витягу з Реєстру заборгованості боржників №1-Б від 28.11.2012, банк відступає фактору право вимоги заборгованості до боржника ОСОБА_3 за кредитним договором № 2301/0207/88-767 від 07.02.2007 на суму 104944,03 доларів США.

Відповідно до договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012, укладеного між ПАТ "Сведбанк", яке виступає правонаступником ВАТ "Сведбанк", яке в свою чергу виступає правонаступником акціонерного комерційного банку "ТАС-Комерцбанк" (Первісний Іпотекодержатель) та ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" (Новий Іпотекодержатель), сторони домовились, що разом з відступленням прав вимоги заборгованостей по кредитних договорах від боржників, що здійснюється на підставі договору факторингу від 28.11.2012 №15, укладеного між сторонами, одночасно відступаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим договором.

Згідно витягу договору про відступлення прав за іпотечним договором від 28.11.2012 новому іпотекодержателю передано право вимоги за іпотечним договором з ОСОБА_3 за договором від 07.02.2007.

10.02.2017 позивач, звернувшись до нотаріуса дізнався про те, що на майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором від 08.02.2007 № 2301/0207/88-767-Z-1, накладений арешт на підставі постанов відділу ДВС Золотоніського міськрайонного управління юстиції № 9234901 від 20.10.2008 та № 8824095 від 25.11.2008.

На підтвердження чого надано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 80068063 від 10.02.2017.

Посилаючись на те, що накладення арешту на іпотечне майно порушує його права, як іпотекодержателя, ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" звернулось з вказаним позовом до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що рішення про накладення арешту на іпотечне майно, а саме: квартиру під № 32, що знаходиться за адресою: Черкаська область, АДРЕСА_1, є правомірним та прийнятим на виконання вимог Закону України "Про виконавче провадження", з чим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За положеннями ст.1 Закону України від 05.06.2003 № 898-IV "Про іпотеку", іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно частиною першою ст.33 Закону № 898-IV, за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч.5 ст.3 Закону № 898-IV).

За змістом ч.6 ст.3 Закону № 898-IV, у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ч. 7 ст. 3 Закону № 898-IV, пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України "Про виконавче провадження" № 606-XIV від 21.04.1999 (далі - Закон № 606), який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" № 606-XIV від 21.04.1999, (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з абз. 6 ч. 3 ст. 5 Закону №606, державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону №606, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.

У разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржникові інше майно, за винятком майна, на яке згідно з законом не може бути накладено стягнення.

Згідно зі ст. 52 Закону №606, стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

З вищенаведеного вбачається, що існує чіткий перелік підстав, коли на заставлене майно боржника може бути звернено стягнення особою, яка не є заставодержателем.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до ст. 55 Закону № 606, арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Арешт застосовується: 1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; 2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; 3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб.

З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на час вчинення виконавчих дій та відкриття виконавчого провадження щодо ОСОБА_3 вимоги законодавства України покладали на державного виконавця обов'язок щодо накладення арешту на майно боржника для забезпечення реального виконання рішення.

Положення ст. 52 Закону № 606, надавали державному виконавцю право накладати арешт на все майно боржника без виключень, в т.ч. і на те, що перебуває в іпотеці.

Крім того, станом на час винесення державним виконавцем постанов про арешт майна боржника № 9234901 від 20.10.2008 та № 8824095 від 25.11.2008, права позивача жодним чином порушені не були, оскільки договір факторингу № 15 між ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" та ПАТ "Сведбанк" було укладено 28.11.2012, тобто після прийняття постанов про накладення арешту, а тому позовні вимоги необґрунтовані.

Враховуючи вказані обставини справи та положення Закону № 606, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що рішення про накладення арешту на іпотечне майно було правомірним та прийнятим на виконання вимог Закону України "Про виконавче провадження".

Крім того, колегія суддів вказує, що з прохальної частини позовної заяви, у межах даного спору позивачем не ставиться питання з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця, як того вимагають положення статті 181 КАС України (в редакції на момент подання позову), а ставиться вимога про зняття арешту та заборони на відчуження.

Натомість, позивач, не будучи ані учасником виконавчого провадження, ані особою, що залучена до проведення виконавчих дій у цьому провадженні, фактично вказує свою незгоду з накладенням арешту на майно на підставі постанов державного виконавця, щодо якого він виступає іпотекодержателем. А тому, колегія суддів вважає позовні вимоги необґрунтованими.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів також критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" залишити без задоволення, а постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 24.10.2017 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(Постанову у повному обсязі складено 30.01.2018)

Суддя-доповідач Ю.А. Ісаєнко

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Є.О. Сорочко