Справа № 826/16511/16
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2018-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 січня 2018 року № 826/16511/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кармазіна О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1
доУповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банк "Фінанси та Кредит"
третя особаФонду гарантування вкладів фізичних осіб
про зобов'язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся із позовом в якому, з урахуванням заяви (а.с.25), просить суд:

- зобов'язати Уповноважену особу Фонду на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб доповнення щодо включення відомостей про ОСОБА_1 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

- зобов'язати Уповноважену особу Фонду внести зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів, а саме включити кредиторські вимоги ОСОБА_1 в четверту чергу, що станом на 21.10.2016 було включено до сьомої черги.

Позивач зазначає, що 18.01.2016 ним на ім'я Уповноваженої особи Фонду було подано заяву про включення вимог кредитора до реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Довідкою від 21.04.2015 № 3-071110/5433 позивача було повідомлено, що згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду від 07.04.2016 за № 488 затверджено реєстр акцептованих вимог кредиторів Банку, однак у зазначеному реєстрі міститься інформація про включення кредиторських вимог позивача на суму 607 950,01 грн., які включено до сьомої черги вимог кредиторів.

Позивач вважає таке рішення необґрунтованим та таким, що порушує його законні права та інтереси.

Так, позивач зазначає, що 17.10.2012 у відділенні Банку у місті Донецьк ним було укладено депозитний договір у банківському металі № 131181/24-12. У квітні 2014 розпочалась антитерористична операція, про що свідчить Указ Президента України № 405/2014 від 14.04.2014. Доступ до документальних архівів став неможливим. У зв'язку з цим, як зазначає позивач, співробітниками Банку його фактично було зобов'язано формально переукласти договір на тих самих умовах. Таким чином, як зазначається у позові, ним було підписано договір про банківський строковий вклад (депозит) у банківському металі (золото) без фізичної поставки № 300131/122910/6-14. Відповідно до цього договору Банк відкриває депозитний рахунок у банківському металі золото, а клієнт розміщує на цей рахунок без фізичної поставки та без фіксації номіналу зливків банківський метал загальною вагою 23,73 тройських унцій або 738 грам металу на строк з 24.10.2014 по 24.04.2015 з виплатою 3,00 % річних.

17.12.2015 Правління НБУ прийнято постанову № 898 про відкликання банківської ліцензії у Банку, а виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 18.12.2015 № 230 про початок процедури ліквідації банку.

Позивач звертає увагу, що на момент укладення депозитного договору 17.10.2012 діяв Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якого вклади у банківських металах відшкодовувались вкладникам при ліквідації Банку до внесення змін у цей Закон 11.07.2014.

Позивач акцентує увагу на тому, що відповідно до ст. 58 Конституції України закони не мають зворотної сили.

Позивач також викладає у позові обставини, які на його думку свідчать про перерозміщення вкладу та фактично, на думку позивача, відбулась пролонгація договору від 17.10.2012.

Враховуючи вищевикладені обставини та положення профільного Закону, позивач просить задовольнити позов.

Уповноважена особа Фонду заперечила проти задоволення позову.

Зазначено у запереченнях, що 24.10.2014 між позивачем та Банком укладено вищезгаданий договір.

З 17.09.2015 Банк віднесено до категорії неплатоспроможних, а з 17.12.2015 відкликано банківську ліцензію.

Як зазначає відповідач, згідно з п. 10 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд не відшкодовує кошти за вкладами у банківських металах.

Відтак, на думку відповідача, позивач не має права на відшкодування коштів за рахунок коштів Фонду.

Відносно черговості, відповідач зазначає, що у четверту чергу задовольняються вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом. Однак, як зазначає відповідач, визначення вкладу не включає в себе вкладу в банківських металах, у зв'язку з чим відсутні підстави для включення позивача до 4 черги.

Відтак, відповідач не вбачає підстав для задоволення позову.

Фонд гарантування вкладів заперечував проти задоволення позову з аналогічних підстав.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду м. Києва Качура І.А. від 16.12.2016 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено судовий розгляд.

На підставі розпорядження про повторний автоматичний розподіл судових справ від 10.10.2017 року №6290 та відповідно до пункту 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду справу повторно автоматично розподілено на суддю Окружного адміністративного суду м. Києва Кармазіна О.А.

Ухвалою судді Кармазіна О.А. від 24.10.2017 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду по суті на 13.12.2017. На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України у судовому засіданні 13.12.2017 ухвалено про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Враховуючи те, що 15.12.2017 набрала чинності нова редакція КАС України, слід зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Враховуючи наведене, справа розглянута з урахуванням положень пункту 10 ч. 1 ст. 4, ч. 5 ст. 250 КАС України в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI.

До внесення змін 11.07.2014 до цього закону законом від 4 липня 2014 року № 1586-VII частиною 1 ст. 26 Закону № 4452-VI встановлювалось, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Зобов'язання з виплати відсотків за вкладами, нарахованих під час здійснення тимчасової адміністрації, задовольняються відповідно до черговості, встановленої пунктом 4 частини першої статті 52 цього Закону.

Частиною 1 ст. 26 Закону № 4452-VI в редакції Закону № 1586-VII встановлювалось, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 2 Закону встановлювалось, що вклад - кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.

Відповідно до положень пункту 4 ч.1 ст. 2 Закону вкладник - фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Відповідно до Декрету КМ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 N 15-93: банківські метали - золото, срібло, платина, метали платинової групи, доведені (афіновані) до найвищих проб відповідно до світових стандартів, у зливках і порошках, що мають сертифікат якості, а також монети, вироблені з дорогоцінних металів; валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону гарантії Фонду не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у випадках, передбачених цим Законом.

З аналізу вказаних норм можна дійти до висновку, що як до внесення змін законом від 4 липня 2014 року № 1586-VII, на який посилається позивач, так і після, Закон № 4452-VI передбачав, що вкладом є виключно кошти в готівковій або безготівковій формі, зокрема, у валюті України, що, однак, не передбачало розширеного застосування визначення цього терміну («вклад») та поширення його режиму на банківські метали та, відповідно, поширення на нього у такому випадку дії гарантій, передбачених ч. 1 ст. 26 Закону № 4452-VI.

В контексті наведеного слід зазначити, що ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що зумовлювало обов'язок Уповноваженої особи діяти та застосовувати Закон № 4452-VI, як зазначено вище.

Із внесенням змін до Закону № 4452-VI законом від 04.07.2014 № 1586-VII, який набрав чинності 11.07.2014, по суті було деталізовано зазначені положення та доповнено частину 4 статті 26 Закону пунктом 10 відповідно до якого Фонд не відшкодовує кошти за вкладами у банківських металах.

У взаємозв'язку з наведеним та в контексті доводів позивача відносно того, що договір від 17.10.2012 фактично був пролонгований, переукладений шляхом укладання договору від 24.10.2014, а відтак, як вважає позивач, на відносини за договорами поширюються гарантії Фонду, слід зазначити, що хоча до матеріалів справи і надано платіжні документи про перерахування з рахунку за першим договором на рахунок за другим договором, однак, положення договору від 24.10.2014 не містять жодної згадки про застосування правил, реалізацію прав і зобов'язань за попереднім договором, який по суті вичерпав свою дію, а сторонами було укладений новий договір, не пов'язаний будь-яким чином з попереднім. Наведене зумовлювало застосування до договору від 24.10.2014 правил та обмежень, передбачених п. 10. ч. 4 ст. 26 Закону № 4452-VI.

Таким чином, суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивача щодо поширення на його вклад у банківських металах гарантій Фонду, передбачених ч. 1 ст. 26 Закону, та, відповідно, про виплату йому відшкодування за вкладом за рахунок Фонду. У зв'язку з наведеним, позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Що стосується позовних вимог відносно зміни черговості задоволення вимог кредитора з сьомої черги до четвертої, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у такій черговості, зокрема:

4) вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов'язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом;

7) вимоги інших вкладників, які не є пов'язаними особами банку, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов'язаними особами банку.

Із матеріалів справи вбачається, що Уповноваженою особою Фонду складено Реєстр акцептованих вимог кредиторів банку. Позивача було включено до 7 черги задоволення вимог в частині вимог щодо відшкодування вкладів у банківських металах з урахуванням тієї обставини, що за даним договором Фондом сума гарантованого відшкодування не виплачується.

Як вже зазначалося, банківські метали не є вкладами у розумінні вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» для цілей поширення на них гарантій Фонду.

У даному випадку гарантована сума відшкодування позивачу не виплачувалась та, як дійшов висновку суд, за таким вкладом така гарантія Законом не передбачається, у зв'язку з чим відсутні кваліфікуючи ознаки для включення позивача до четвертої черги задоволення вимог кредиторів, що у свою чергу зумовлює висновок суду про безпідставність позовних вимог у цій частині та наявність підстав для відмову у задоволенні позову також і у цій частині.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

За правилами частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи з боку Уповноваженої особи Фонду судом не встановлено поршень прав позивача та чинного законодавства України в контексті заявлених вимог та обґрунтування позову, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

У даному випадку, враховуючи вищевикладене у сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та керуючись положеннями статтями ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, ст. ст. 241 - 246, 250, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя О.А. Кармазін