Справа № 822/2166/17
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2018-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/2166/17

Головуючий у 1-й інстанції: Ковальчук О.К.

Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.

23 січня 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Курка О. П. Совгири Д. І. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Томашук А.В.,

представника третьої особи: ОСОБА_2,

представника позивача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 (далі - позивач 1, 2) до Державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" (далі - третя особа) про визнання протиправними дій та скасування рішення про державну реєстрацію,

В С Т А Н О В И В :

Позивач 31.07.2017 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом в якому просив: визнати протиправними дії відповідача щодо проведення реєстрації права власності за ТОВ "Кей-Колект" на житловий будинок АДРЕСА_1 та скасувати рішення відповідача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексовий номер 32223818 від 04.11.2016.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 26.06.2017 адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни щодо проведення реєстрації права власності за ТОВ "Кей-Колект" на житловий будинок АДРЕСА_1.

Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень № 32223818 від 04.11.2016.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, третя особа ТОВ "Кей-Колект" подало апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представник третьої особи в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі та просив колегію суддів її задовольнити.

Представники позивача заперечив проти апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.06.2006 акціонерний комерційний інноваційний банк "УкрСиббанк" та ОСОБА_7 (позичальник), уклали договір про надання споживчого кредиту № .

Згідно з пунктом 1.1 розділу 1 вказаного договору, банк зобов'язується надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) у формі поновлюваної кредитної лінії в іноземній валюті в сумі ліміту поновлюваної кредитної лінії, що дорівнює 20000,00 дол. США у порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 101000,00 грн. за курсом Національного банку України на день укладання цього договору.

01.06.2006 ОСОБА_4, ОСОБА_5, які є майновими поручителями боржника ОСОБА_7, та акціонерний комерційний інноваційний банк "УкрСиббанк" в забезпечення виконання зобов'язань по договору споживчого кредиту уклали договір іпотеки, відповідно до якого позивачі (іпотекодавці) передають в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 що належить іпотекодавцям на праві спільної часткової власності (по 1/2).

У зв'язку з укладанням договору іпотеки за заявою акціонерного комерційного інноваційного банку "УкрСиббанк" до Державного реєстру речових прав внесений запис про заборону на майно, що є предметом іпотеки - будинку АДРЕСА_1

12.12.2011 згідно договору факторингу № 1 та договору відступлення права вимоги ПАТ "Укрсиббанк" передав ТОВ "Кей-Колект" свої права вимоги за зобов'язаннями по кредитному договору та договору іпотеки.

Відповідно до п. 1.1 договору факторингу № 1 від 12.12.2011, ПАТ "УкрСиббанк" (клієнт) зобов'язується передати у власність ТОВ "Кей-Колект" (фактор), а фактор - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.

Згідно п. 1.2 цього договору обсяг (сума) прав вимоги станом на дату укладення цього договору визначений у додатку №1 до цього договору.

Пунктом 3.1 договору факторингу передбачено, що права вимоги переходять від ПАТ "УкрСиббанк" до ТОВ "Кей-Колект" у дату відступлення, після його останній одержує право вимагати від боржників і гарантів виконання усіх зобов'язань за первинними договорами і договорами забезпечення.

01.11.2016 представник ТОВ "Кей-Колект" подала державному реєстратору - приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Кобелєвій Аллі Михайлівні заяву про реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 До заяви додала довіреність ТОВ "Кей-Колект" від 14.09.2016, копію паспорта і довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, договір про надання споживчого кредиту № 0 від 01.06.2006, додаткову угоду № 2 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 05.02.2009, додаткову угоду № 3 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 05.02.2009, договір іпотеки від 01.06.2006, договір іпотеки від 02.08.2007, договір факторингу № 1 від 12.12.2011, договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011, звіт про оцінку житлового будинку, копії вимог про усунення порушень основного зобов'язання № 732483/У8, № 732483/У9, 732484/У12 від 01.07.2016 з копіями рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення.

04.11.2016 розглянувши подані документи, державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва Алла Михайлівна прийняла рішення №32223818 про державну реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 за ТОВ "Кей-Колект" на підставі договору іпотеки № 2588 від 01.06.2006.

Дізнавшись про наявність у Державному реєстрі прав права власності ТОВ "Кей-Колект" на вказаний будинок, позивачі звернулися із цим позовом до суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що документи, подані ТОВ "Кей-Колект" для державної реєстрації права власності на будинок АДРЕСА_1 за ТОВ "Кей-Колект" на підставі договору іпотеки № 2588 від 01.06.2006, не відповідають вимогам, встановленим Законом № 1952-IV та Порядком № 1127, а тому, не можуть бути підставою для державної реєстрації права власності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з таких підстав.

Згідно ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону № 1952-IV Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Частиною 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" від 05.06.2003 №898-IV (далі - Закон № 898-IV) вказано, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 3 ст. 33 Закону № 898-IV).

У разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (ч. 1 ст. 35 Закону № 898-IV).

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання (ч.1 ст. 37 Закону № 898-IV).

Згідно ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України вказано, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно матеріалів справи, у зв'язку з укладанням 12.12.2011 договорів факторингу та відступлення права вимоги між ПАТ "Укрсиббанк" та ТОВ "Кей-Колект" до останнього перейшло право вимоги за договором іпотеки від 01.06.2006 в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цього права.

Згідно п. 4.2 договору іпотеки 13.04.2007 звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса, або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або за договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 5.2-5.4 договору іпотеки у разі настання обставин, зазначених у пункті 4.1 договору (зокрема, у випадку неналежного виконання зобов'язань по договору) іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодержавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в якому зазначає, який із способів задоволення вимог іпотекоджателя застосовується останнім для задоволення своїх вимог. У разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя (абзац 2 частини 3 статті 36 Закону України "Про іпотеку") цей договір є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок № 1127) визначено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу) (п. 61).

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав (п. 12 Порядку № 1127).

Судом першої інстанції вірно вказано на висновок Верховного суду України викладений у постанові від 11.04.2017 у справі № 21-1458а16, де зазначено, що підтвердженням отримання позивачами письмових вимог про усунення порушень основного зобов'язання має бути повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" від 12.05.2006 № 211.

При цьому, для проведення державної реєстрації права власності на будинок АДРЕСА_1 представник ТОВ "Кей-Колект" надав державному реєстратору рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення № 516 з відміткою про отримання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 22.07.2016 вимог про усунення порушень основного зобов'язання.

Судом першої інстанції встановлено, що подані повідомлення про вручення поштового відправлення не можуть бути доказом вручення позивачам вимог ТОВ "Кей-Колект", оскільки відповідно до витягу із системи Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" дані про відправлення за номером 516 відсутні, тому, що не зареєстровані в системі.

Разом з тим, інших доказів на підтвердження вручення позивачам вимог ТОВ "Кей-Колект" ні до суду І інстанції ні до апеляційного суду скаржником не подавалось.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги пункту 61 Порядку № 1127 щодо надання документа, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги іпотекодержателя, не виконано.

При цьому, ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV вказано, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом.

Щодо невчинення відповідачем нотаріальних дій колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 5 ст. 3 Закону № 1952-IV вказано, що державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Частиною 1 ст. 19 Закону № 1952-IV зазначено, що державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії нотаріусом проводиться невідкладно після завершення нотаріальної дії, але не пізніше строків, встановлених абзацами першим і другим цієї частини.

Вказані норми були чинними на момент вчинення відповідачем оскаржуваних дій та прийняття рішення.

Отже, судом першої інстанції вірно вказано, що приватний нотаріус набуває повноваження державного реєстратора прав на нерухоме майно лише під час вчинення нотаріальної дії з цим нерухомим майном.

Таким чином, відповідач не вчиняв нотаріальної дії з нерухомим майном - будинком АДРЕСА_1, пов'язаної з переходом права власності, тому, відповідно, не має повноважень щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності і здійснення державної реєстрації за ТОВ "Кей-Колект" права власності на вказаний будинок на підставі договору іпотеки № 2588 від 01.06.2006.

Щодо доводів апелянта, що вказаний спір не підсудний адміністративним судам, слід зазначити наступне.

Частиною 1 ст. 2 КАС України (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови) вказано, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ч. 1 ст. 3 КАС України (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови), справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Пунктом 1 та 2 ч. 2 ст. 17 КАС України (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови) передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Правова позиція з даного питання викладена у Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів" №8 від 20.05.2013, відповідно до п. 3 якої вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, суди повинні враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема, за змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

При цьому, умови та порядок здійснення державної реєстрації прав на нерухоме майно встановлені нормами Закону №1952-VI.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та норми Закону №1952-VI, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки суб'єктний склад спірних відносин свідчить про публічно-правовий характер даного спору, який виник та пов'язаний зі здійсненням державним реєстратором-нотаріусом владних управлінських функцій у зв'язку з виконанням делегованих повноважень та завдань, покладених на нього законом, то даний спір повинен розглядатись у порядку та у спосіб, передбачений КАС України.

Поряд з цим, під час вирішення такого спору суд має надати оцінку виключно діям та рішенню суб'єкта владних повноважень, не втручаючись в оцінку цивільно-правових правовідносин.

Щодо посилань апелянта на постанову Верховного Суду України від 14.06.2016 у справі №21-41а16 апеляційний суд зазначає наступне.

У вказаній постанові Верховний Суд України дійшов висновку, що спір у справі не є публічно-правовим, так як спірні правовідносини пов'язані із невиконанням, на думку позивача, умов цивільно-правової угоди.

Однак, висновки щодо застосування норм права, викладені у вказаній постанові Верховного Суду України безпосередньо не можуть бути застосовані до правовідносин між сторонами у даній адміністративній справі та не вказують на необхідність закриття провадження у даній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 157 КАС України, оскільки у справах, які були представлені Верховному Суду України на підтвердження неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї й тієї ж норми права, судами вирішувалось питання щодо належності способу звернення стягнення на предмет іпотеки, що застосований іпотекодержателем, належності порядку набуття останнім такого права за укладеними договорами та в подальшому набуття ним права власності на нерухоме майно, що було зареєстровано приватним нотаріусом.

Основні доводи позивача ґрунтуються на протиправності дій відповідача, як суб'єкта, наділеного владними управлінськими функціями приймати рішення про державну реєстрацію прав, та полягають у тому, що відповідач не мав права вчинити спірну реєстраційну дію.

Тобто, у даній справі спір про право відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії відповідача, який у межах спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги та скасовано рішення про вчинення реєстраційної дії, оскільки у державного реєстратора (приватного нотаріуса) не було підстав здійснювати державну реєстрацію прав та їх обтяжень та приймати оскаржуване рішення.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення позовних вимог.

Оскільки доводи апеляційної скарги третьої особи не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" залишити без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 30 січня 2018 року.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Курко О. П. Совгира Д. І.