Справа № 2а-2521/10/1370
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2018-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.01.2018 Київ К/9901/512/18 справа № 2а-2521/10/1370
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Пасічник С.С., суддів Васильєвої І.А., Юрченко В.П., здійснивши попередній розгляд справи за позовом Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 до Державної податкової інспекції у Сихівському районі міста Львова про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення, касаційне провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Державної податкової інспекції у Сихівському районі міста Львова на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду у складі суддів Онишкевич Т.В., Попка Я.С., Сапіги В.П. від 29 лютого 2012 року,

В С Т А Н О В И В:

Львівське комунальне автотранспортне підприємство № 1 (далі - Підприємство) звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Сихівському районі міста Львова (далі - Інспекція) про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень від 6 жовтня 2008 року №/0, від 15 грудня 2008 року №002571501/1, від 24 лютого 2009 року №/2, від 13 травня 2009 року №/3.

Обґрунтовуючи позовну заяву, вказувало, що висновки відповідача про порушення позивачем положень пункту 7.8.2 пункту 7.8 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» є безпідставними, оскільки протягом перевіряємого періоду не здійснювалось ані нарахування, ані виплата дивідендів, а повністю задекларовано та сплачено до Державного бюджету відрахування чистого прибутку, що передбачені статтею 61 «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2010 року у задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач, не здійснивши нарахування та сплату до бюджету авансового внеску при виплаті частини чистого прибутку, допустив порушення підпункту 7.8.2 пункту 7.8 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Львівський апеляційний адміністративний суд 29 лютого 2012 року з рішенням суду першої інстанції не погодився; апеляційну скаргу Підприємства задовольнив; рішення суду першої інстанції скасував та визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення від 6 жовтня 2008 року №/0, від 15 грудня 2008 року №/1, від 24 лютого 2009 року №/2, від 13 травня 2009 року № /3.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи постанову, керувався тим, що платежі, встановлені підпунктом 7.8.2 пункту 7.8 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та статтею 61 «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», мають різну правову природу, що обумовлює й різний правовий режим регулювання їх сплати, а тому відсутні підстави для нарахування та сплати позивачем авансового внеску з податку на прибуток внаслідок відрахувань частини чистого прибутку.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, Інспекція подала касаційну скаргу, в якій просила його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що відображена позивачем в декларації частина чистого прибутку, безпідставно розцінена судами як така, що не може прирівнюватися до дивідендів, а відтак висновок про відсутність у позивача обов'язку сплачувати авансовий внесок суперечить вимогам чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства.

Позивач не скористався процесуальним правом надіслати заперечення на касаційну скаргу.

Справу згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 січня 2018 року передано для розгляду касаційної скарги колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Пасічник С.С. (суддя-доповідач), Васильєвої І.А., Юрченко В.П.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що Інспекцією за результатами проведеної перевірки Підприємства складено акт від 30 вересня 2008 року №610/105/15-1/23884071, згідно з яким позивачем порушено вимоги підпункту 7.8.2 пункту 7.8 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємства», а саме за результатами нарахування та сплати частини чистого прибутку не здійснено відповідні платежі з авансового внеску на суму дивідендів.

На підставі акта перевірки Інспекцією прийнято податкове повідомлення-рішення від 6 жовтня 2008 року № /0, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання на суму 22 050 грн., в тому числі: 7 350 грн. основний платіж, 14 700 грн. - штрафні санкції.

За результатами адміністративного оскарження скасовано податкове повідомлення рішення в частині донарахування 3 517,50 грн. основного платежу та прийнято податкові повідомлення-рішення від 15 грудня 2008 року № /1, від 24 лютого 2009 року № /2, від 13 травня 2009 року № /3.

Згідно з підпунктом 7.8.2 пункту 7.8 статті 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» крім випадків, передбачених підпунктом 7.8.5 цього пункту, емітент корпоративних прав, який приймає рішення про виплату дивідендів своїм акціонерам (власникам), нараховує та вносить до бюджету авансовий внесок з податку на прибуток у розмірі ставки, встановленої пунктом 10.1 статті 10 цього Закону, нарахованої на суму дивідендів, призначених для виплати, без зменшення суми такої виплати на суму такого податку. Зазначений авансовий внесок вноситься до бюджету до/або одночасно із виплатою дивідендів.

Обов'язок із нарахування та сплати авансового внеску з цього податку за визначеною пунктом 10.1 статті 10 цього Закону ставкою покладається на будь-якого емітента корпоративних прав, що є резидентом, незалежно від того, чи такий емітент або отримувач дивідендів є платником податку на прибуток або має пільги зі сплати податку на прибуток, надані цим Законом або іншими законодавчими актами, чи у вигляді застосування ставки податку іншої, ніж встановлена пунктом 10.1 статті 10 цього Закону (крім платників цього податку, які підпадають під дію пункту 7.2 статті 7 чи підпункту 10.2.3 пункту 10.2 статті 10 цього Закону).

Пунктом 1.9 статті 1 цього закону передбачено, що дивіденд - платіж, який здійснюється юридичною особою - емітентом корпоративних прав чи інвестиційних сертифікатів на користь власника таких корпоративних прав (інвестиційних сертифікатів) у зв'язку з розподілом частини прибутку такого емітента, розрахованого за правилами бухгалтерського обліку.

До дивідендів прирівнюється також платіж, який здійснюється державним некорпоратизованим, казенним чи комунальним підприємством на користь відповідно держави або органу місцевого самоврядування у зв'язку з розподілом частини прибутку такого підприємства, платіж, який виплачується власнику сертифіката фонду операцій з нерухомістю в результаті розподілу доходу фонду операцій з нерухомістю.

Статтею 61 Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» встановлено, що державні унітарні підприємства (крім державного підприємства обслуговування повітряного руху України "Украерорух" відповідно до Закону України "Про приєднання України до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів") та їх об'єднання сплачують до Державного бюджету України частину чистого прибутку (доходу) в розмірі 15 відсотків, зменшеного на суму нарахованих і сплачених дивідендів відповідно до пункту 7.8 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств». Порядок відрахування частини чистого прибутку (доходу) встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також наведеною статтею визначено, що комунальні унітарні підприємства та їх об'єднання сплачують до загального фонду місцевих бюджетів частини чистого прибутку (доходу) відповідно до порядків і нормативів, які встановлюються відповідними радами. Частина чистого прибутку (доходу) сплачується до Державного бюджету України або місцевих бюджетів наростаючим підсумком щоквартальної фінансово-господарської діяльності у 2008 році у строки, встановлені для сплати податку на прибуток підприємств.

Наведені норми підтверджують висновок про те, що поняття «частина чистого прибутку (доходу)» та «сума нарахованих і сплачених дивідендів» не є тотожними; обов'язку платника податків сплачувати передбачений підпунктом 7.8.2 пункту 7.8 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» авансовий внесок передує прийняття рішення про виплату дивідендів своїм акціонерам (власникам).

З огляду на недоведення відповідачем обставини прийняття позивачем у відповідний період рішення про виплату дивідендів акціонерам, необґрунтованими є висновки відповідача та суду першої інстанції про необхідність сплати авансового внеску з податку на прибуток підприємств.

Оскільки Інспекцією не доведено факту порушення позивачем положень законодавства, підстави для застосування штрафних санкцій також відсутні.

В касаційній скарзі податковий орган посилається на неврахування судом апеляційної інстанції при прийнятті рішення позиції Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 2 березня 2010 року по справі за позовом ЗАТ ТФПНК «Укранафта» до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції у Полтавській області про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень. Разом з тим, у вказаній справі спір полягав у вирішенні питання про необхідність сплати платниками податків до Державного бюджету частини прибутку (доходу), натомість у даній справі спір стосується правомірності нарахування платнику податків на підставі відповідного рішення авансового внеску з податку на прибуток та штрафних санкцій за результатами нарахування та сплати до бюджету частини прибутку (доходу).

Підсумовуючи наведене, колегія суддів констатує, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано скасував податкові повідомлення-рішення від 6 жовтня 2008 року № /0, від 15 грудня 2008 року № /1, від 24 лютого 2009 року № /2, від 13 травня 2009 року № /3 та прийняв рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно з частиною третьою статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Сихівському районі міста Львова залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду - без змін.

Постанова набирає законної сили в порядку визначеному статтею 359 Кодексу адміністративного судочинства України та оскарженню не підлягає.

Суддя - доповідач С.С. Пасічник

Судді: І.А. Васильєва

В.П. Юрченко