Справа № 826/19243/15
Суддя: Сорочко Є.О.
Дата ухвалення: 2018-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 січня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Губської Л.В.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Комбіо» Додусенка Володимира Івановича на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2016 року, що прийнята о 10 год 00 хв у місті Києві, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Комбіо» Додусенка Володимира Івановича, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

- зобов'язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) на ліквідацію ПАТ «Банк Комбіо» Додусенка В.І. (далі - Уповноважена особа) надати до Фонду додаткову інформацію стосовно збільшення кількості вкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Банк Камбіо» за рахунок Фонду, а саме, відносно позивача;

- зобов'язати Фонд включити дані позивача до загального реєстру вкладників ПАТ «Банк Камбіо», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, відповідно до наданої Уповноваженою особою додаткової інформації стосовно збільшення кількості вкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Банк Камбіо» за рахунок Фонду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2016 року позов задоволено частково: зобов'язано Уповноважену особу подати до Фонду додаткову інформацію про ОСОБА_5 як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами у ПАТ «Банк Камбіо» за рахунок Фонду. Позов в іншій частині залишено без задоволення.

Уповноважена особа в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що кошти на рахунок, відкритий на ім'я позивача надходили внаслідок так званого «дроблення» великої суми коштів іншого клієнта з метою відшкодування грошових коштів за рахунок Фонду. Зазначене, на думку скаржника, свідчить про правомірність оскаржуваної бездіяльності Уповноваженої особи щодо невключення позивача до переліку вкладників.

Скаржником до суду апеляційної інстанції також було подано клопотання про закриття провадження у справі у зв'язку з неналежністю розгляду даного спору в порядку адміністративного судочинства та заперечення, в яких Уповноважена особа зазначає про те, що інформацію про позивача як вкладника банку було включено до повного переліку вкладників банку.

Фондом до суду апеляційної інстанції були подані письмові пояснення, в яких він просить закрити провадження у справі, посилаючись на те, що відповідачем були виправленні оскаржувані позивачем порушення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що між ПАТ «Банк Камбіо», як банком, та позивачем, як вкладником, 25 вересня 2014 року укладено договір №КР_164 строкового банківського вкладу (депозиту) "Classic" в іноземній валюті, зі сплатою процентів наприкінці строку, без права поповнення, за умовами якого банк приймає від вкладника грошову суму в розмірі 14 542,44 дол. США та відкриває рахунок вкладнику НОМЕР_1.

Факт внесення позивачем коштів на рахунок, відкритий за цим договором, підтверджується наявним в матеріалах справи меморіальним ордером №164 від 25 вересня 2014 року, з якого вбачається, що позивач з власного рахунку перерахувала на зазначений вище вкладний рахунок кошти у розмірі 14 542,44 дол. США.

В подальшому, на підставі постанови правління Національного банку України від 04 грудня 2014 року №782 «Про віднесення публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 04 грудня 2014 року №140 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк Камбіо".

Постановою правління Національного банку України від 27 лютого 2015 року №144 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" відкликано банківську ліцензію та ліквідовано ПАТ "Банк Камбіо". Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 02 березня 2015 року №46 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Банк Камбіо" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку" розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Банк Камбіо" з відшкодуванням з боку Фонду коштів за вкладами фізичних осіб.

З метою отримання виплати гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом в ПАТ "Банк Камбіо", позивач 21 травня 2015 року звернулася до відповідачів із відповідними заявами, за наслідками розгляду яких Уповноважена особа листом від 04 червня 2015 року №19/3159 повідомила позивача про те, що за результатами проведеної перевірки операцій на рахунку позивача встановлено наявність в них ознак нікчемності, а тому після отримання відповіді про законність операцій по рахунку позивача, Фондом будуть вжиті заходи щодо розблокування виплат та включення їх до відповідного реєстру.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що Уповноваженою особою не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували недобросовісність позивача або його обізнаність щодо можливих неправомірних дій третіх осіб.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що доводи апеляційної скарги не стосуються рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог, заявлених до Фонду, у задоволенні яких судом було відмовлено, то колегія суддів суду апеляційної інстанції оскаржувану постанову в цій частині не переглядає.

Щодо клопотання про закриття провадження у справі з підстав неналежності розгляду даного спору в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Акти, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність) можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб'єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Аналіз норм КАС дає підстави для висновку, що цей законодавчий акт регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

При розмежуванні юрисдикційних форм захисту порушеного права основним критерієм є характер (юридичний зміст) спірних відносин.

В обсязі конкретних обставин цієї справи зміст (суть) спірних правовідносин обмежується встановленням реальної правової природи правовідносин, що склалися між позивачем та Фондом і Уповноваженою особою, визначення яких лежить через з'ясування прав позивача та змісту його дій, статусу Фонду, мети його створення, завдання, поставлених перед ним, повноважень та обов'язків Фонду та його уповноважених осіб, функцій, які на нього покладаються, порядок здійснення контролю за його діяльністю

За статтею 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 №4452-VI (далі - Закон №4452-VI) цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Згідно з частинами першою, другою статі 3 цього Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб'єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії, що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює низку функцій, як-от: веде реєстр учасників Фонду; здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом (частина перша, пункти 1, 4 частини другої статті 4 Закону № 4452-VI).

У межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами (частини перша, друга статі 6 Закону № 4452-VI).

Наведе нормативне визначення дає підстави стверджувати, що оскільки Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, то спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами КАС України.

У справі, що розглядається, спір виник через те, що під час дії тимчасової адміністрації в банку Уповноважена особа не зарахувала банківський рахунок позивача до сформованого нею переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

Як зазначив заявник, відмову виконати ці дії уповноважена особа Фонду обґрунтувала посиланням на встановлену статтями 38 Закону № 4452-VI і 228 ЦК нікчемність спірного правочину.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Закону № 4452-VI саме уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку. Вона ж протягом 15 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку формує: 1) перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню; 2) перелік рахунків вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до пунктів 4 - 6 частини четвертої статті 26 цього Закону; <…>.

За частиною третьою цієї статті виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду.

Згідно з частиною другою статті 38 Закону № 4452-VI Фонд протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Частина третя цієї статті містить перелік підстав, за яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними.

Отож, обсяг та зміст конкретних обставин цієї справи та їх нормативне регулювання дають підстави вважати, що невключення рахунку зацікавленої особи до переліку рахунків, за яким вона зможе отримати відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, а також незгода з рішенням уповноваженої особи Фонду про віднесення правочину до переліку нікчемних, підстави визнання яких встановлені законом, спричиняють публічно-правовий спір, пов'язаний зі здійсненням владних управлінських функцій, що підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.

Правовідносини, які складаюся між позивачем та Уповноваженою особою з приводу зазначених та подібних їм обставин, є публічними, за яких ця особа на підставі регулятивного акта реалізує владні управлінські повноваження (функції).

Таким чином, саме за правилами адміністративного судочинства особа, яка оскаржує дії Фонду чи її уповноваженої особи, вправі (за наявності для цього підстав та з дотриманням процедури розгляду) домагатися визнання протиправним дій чи рішення Уповноваженої особи щодо віднесення правочину банківського вкладу до нікчемних, у разі коли таке рішення прийнято не на підставі закону, який містить перелік підстав, за яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними (частина 3 статті 38 Закону № 4452-VI).

З наведених підстав колегія суддів суду апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення клопотання про закриття провадження у справі з підстав порушення правил юрисдикції.

Щодо суті позовних вимог та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

За змістом частини першої статті 26 Закону №4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Виконання зобов'язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов'язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам у строк, встановлений цим Законом.

Гарантії Фонду не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у випадках, передбачених цим Законом.

Частинами першою-третьою, п'ятою статті 27 Закону №4452-VI закріплено, що Уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Протягом шести днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур'єр» або «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Частиною шостою статті 27 Закону №4452-VI передбачено, що уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої статті 26 цього Закону.

Пунктами 2, 4, 6 розділу IV Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженим рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.08.2012 № 14, Фонд складає на підставі Переліку Загальний Реєстр вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, за формою, наведеною у додатку 11 до цього Положення.

Виконавча дирекція Фонду приймає рішення про відшкодування коштів за вкладами та затверджує Загальний Реєстр протягом шести днів з дня отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

На підставі рішення виконавчої дирекції за розпорядженням директора-розпорядника Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів (здійснює перерахування гарантованої суми за Загальним Реєстром, передачу Загального Реєстру банку-агенту) не пізніше семи днів з дня прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Аналіз викладених положень дає підстави для висновку, що Уповноважена особа наділена повноваженнями на формування повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами банку, що ліквідується, за рахунок коштів Фонду.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону №4452-VI вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

Вкладником, згідно з пункту 4 частини першої статті 2 Закону №4452-VI, є фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону №4452-VI вкладом є кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.

Таким чином, передбачені Законом №4452-VI гарантії за вкладом поширюються на осіб, які мають правовий статус вкладника неплатоспроможного банку (у розумінні статті другої Закону №4452-VI). Такий статус передбачає, з-поміж іншого, наявність у банку вкладу, залученого, зокрема, на умовах договору банківського рахунку або договору банківського вкладу (депозиту).

Відповідно до частин першої та другої статті 1058 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно частини першої статті 1062 ЦК на рахунок за банківським вкладом зараховуються грошові кошти, які надійшли до банку на ім'я вкладника від іншої особи, якщо договором банківського вкладу не передбачено інше. При цьому вважається, що вкладник погодився на одержання грошових коштів від іншої особи, надавши їй необхідні дані про рахунок за вкладом.

За змістом пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року №492 (далі Інструкція) банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки.

Вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей, що передаються клієнтом в управління на встановлений строк або без зазначення такого строку під визначений процент (дохід) і підлягають поверненню клієнту відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до пункту 10.1 Інструкції якщо фізична особа не має рахунків у цьому банку, то відкриття вкладного (депозитного) рахунку здійснюється в такому порядку: фізична особа має пред'явити паспорт або інший документ, що посвідчує особу <…> між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок; <…>.

Відповідно до абзацу другого пункту 10.12 Інструкції на вкладний (депозитний) рахунок фізичної особи можуть зараховуватися кошти, які надійшли на ім'я власника рахунку від іншої особи, якщо договором банківського вкладу не передбачено інше. У цьому разі вважається, що власник рахунку погодився на одержання грошових коштів від іншої особи, надавши їй необхідні дані про свій вкладний (депозитний) рахунок.

Відповідно до пунктів 1.5, 1.6 Інструкції умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не повинні суперечити вимогам цієї Інструкції.

Порядок проведення операцій за рахунками клієнтів, відкритих у національній та іноземних валютах, регулюється законодавством України, у тому числі нормативно-правовими актами Національного банку. Операції за рахунками здійснюються за допомогою платіжних інструментів за формами, установленими банківськими правилами (нормативно-правовими актами Національного банку, внутрішніми положеннями банку тощо).

Судячи зі змісту наведених вище положень ЦК та Інструкції, при відкритті депозитного рахунку за договором банківського вкладу кошти на такий вкладний (депозитний) рахунок фізичної особи (вкладника) можуть зараховуються від цієї особи (у будь-який спосіб: готівкою через касу банку або ж шляхом безготівкового перерахунку, але з власного банківського рахунку такої особи) або від іншої особи (якщо договором банківського вкладу прямо не встановлено на це заборону).

Як зазначалося, між ПАТ «Банк Камбіо», як банком, та позивачем, як вкладником, 25 вересня 2014 року укладено договір №КР_164 строкового банківського вкладу (депозиту) "Classic" в іноземній валюті, зі сплатою процентів наприкінці строку, без права поповнення, за умовами якого банк приймає від вкладника грошову суму в розмірі 14 542,44 дол. США та відкриває рахунок вкладнику НОМЕР_1. На підставі вказаного договору, позивач на депозитний рахунок з іншого власного рахунку перерахував кошти у розмірі 14 542,44 дол. США.

Наведене свідчить, що позивач є вкладником банку, на якого розповсюджуються гарантії на відшкодування вкладу за рахунок коштів Фонду у межах гарантованої суми у розмірі 200 000 грн.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, на час подання позову та розгляду справи в суді першої інстанції, позивача не було включено до переліку вкладників банку у зв'язку тим, що на думку Уповноваженої особи операції по банківському рахунку позивача підпадають під ознаки, які перевірялися у відповідності до частини другої статті 38 Закону №4452-VI.

Пунктами 4, 6 частини другої статті 37 Закону №4452-VI закріплено, що Уповноважена особа Фонду має право, зокрема, повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів, а також звертатися до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення в разі виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій працівників банку або інших осіб стосовно банку

Відповідно до частини другої статті 38 Закону №4452-VI протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно частини третьої статті 38 Закону №4452-VI правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України; 9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що Уповноважена особа дійсно наділена правом перевірки правочинів на предмет виявлення серед них нікчемних, але це право не є абсолютним та кореспондується обов'язком встановити обставини, з якими закон пов'язує нікчемність правочину. Висновок про нікчемність правочину має ґрунтуватися виключно на встановлених та доведених обставинах, які за законом тягнуть за собою застосування певних наслідків, зокрема щодо не включення особи до переліку вкладників банку для цілей отримання в подальшому гарантованої суми вкладу.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції наголошує на тому, що матеріали справи не містять доказів здійснення Уповноваженою особою перевірки правочинів (договорів та операцій) вчинених позивачем на предмет їх нікчемності саме з підстав, визначених частиною третьою статті 38 Закону №4452-VI. Відсутні докази також і того, що такі правочини Уповноважена особа виявила як такі, що є нікчемними з підстав, наведених вище.

Поряд із цим, матеріали справи свідчать, що комісією з перевірки вкладів фізичних осіб під час тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Камбіо» була проведена перевірка документів, пов'язаних з укладанням ПАТ «Банк Камбіо» протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, договорів банківського вкладу (депозиту) та договорів банківського рахунку (поточних рахунків, в тому числі карткових) з вкладниками, а також обставин зарахування коштів на рахунки таких осіб.

Перевіркою було виявлено факти перерахування грошових коштів з банківських рахунків юридичних та фізичних осіб на банківські рахунки фізичних осіб в ПАТ «Банк Камбіо» у серпні-вересні 2014 року. Призначення платежу по цим операціям, на думку комісії, свідчить про їх нетиповий характер. У зв'язку із цим, комісія рекомендувала Уповноваженій особі обмежити на час тимчасової адміністрації виплати таким вкладникам.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції звертає увагу на відсутність доказів того, що вказані висновки комісії стосувалися банківських рахунків позивача та здійснених ним операцій. Слід також акцентувати увагу, що норми Закону №4452-VI не пов'язують обмеження права фізичних осіб на отримання ними гарантованої суми відшкодування вкладу у зв'язку із виявленням Уповноваженою особою чи будь-ким іншим так званих «нетипових операцій».

У листі, що був направлений позивачу Уповноваженою особою, остання наголошує на тому, що операції по рахунку позивача підпадають під ознаки: безготівкового перерахування грошових коштів з банківських рахунків юридичних та фізичних осіб на банківські рахунки фізичних осіб в тому самому банку; безготівкового перерахування грошових коштів з поточних рахунків юридичних осіб на рахунки фізичних осіб, відкриті в одному банку, з призначенням платежу відмінним від платежу, пов'язаним із трудовими відносинами фізичної особи з такою юридичною особою; безготівкового перерахування грошових коштів з поточних рахунків фізичних осіб на рахунки інших фізичних осіб, відкриті в одному банку, призначення платежу яких свідчать про нетиповий характер операції, в тому числі надання та повернення фінансової допомоги (позики), залучення коштів на рахунок іншої фізичної особи, перерахування коштів без зазначення підстав перерахування тощо, якщо це призвело до збільшення розміру гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами; безготівкового перерахування грошових коштів з поточних рахунків юридичних та фізичних осіб на рахунки фізичних осіб із неналежним призначенням платежу; проведення банківських операцій, в позаопераційний час банку; проведення банківських операцій, в період застосування обмежень щодо певних категорій операцій відповідно до постанови правління Національного банку України про віднесення банку до категорії проблемних; проведення банком касових операцій без фактичного внесення/отримання фізичними особами готівкових грошових коштів.

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що норми Закону №4452-VI чи будь-якого іншого нормативно-правового акту безпосередньо не пов'язують обмеження прав фізичних осіб на отримання ними гарантованої суми відшкодування вкладу за наявності встановлених вище фактів. Окрім того, у зазначеному листі Уповноважена особа не зазначає яка (які) саме операція (операції) свідчить (свідчать) про наведені факти та який (які) саме факт (факти) було встановлено відносно цієї (цих) операції (операцій). Тобто відомості у зазначеному листі є узагальненими та не свідчать про перевірку чи виявлення Уповноваженою особою конкретних правочинів, вчинених за участю позивача, що обмежують його право на отримання гарантованої суми вкладу або на підставі яких таке право не виникає.

Наявність зареєстрованого кримінального провадження без відповідного вироку суду не свідчить про вчинення позивачем чи будь-ким іншим злочинних дій, спрямованих на порушення норм чинного законодавства.

Оскільки у суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в частині, що стосується бездіяльності Уповноваженої особи щодо невключення позивача до переліку вкладників банку, то судом також не можуть бути прийняті до уваги доводи про наявність рішення суду про накладення арешту на рахунки позивача, яке на час допущення оскаржуваної бездіяльності не існувало. Крім того, це не скасовувало обов'язок Уповноваженої особи включити позивача до переліку вкладників банку.

Суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи Уповноваженої особи щодо нікчемності операції з переказу коштів, як такої, що мала на меті штучне створення умов для отримання коштів від Фонду, оскільки на час укладання відповідного договору та здійснення транзакцій згідно його умов, позивач не знав та не міг знати про прийняття у майбутньому рішення про ліквідацію банку та введення у ньому тимчасової адміністрації.

Доводи про наявність у працівників банку, позивача та третіх осіб спільного умислу на неправомірні, на думку Уповноваженої особи, дії є виключно припущенням, яке не підтверджуються жодними доказами.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що кошти на вкладний рахунок позивача надійшли з іншого банківського рахунку позивача, відкритого у ПАТ «БАНК КАМБІО», що не заборонено нормами чинного законодавства.

Матеріли справи не містять доказів того, що під час тимчасової адміністрації у банку відповідною комісією з перевірки правочинів чи безпосередньо Уповноваженою особою було встановлено так зване «дроблення вкладу» іншого клієнта банку, на що скаржник посилається в апеляційній скарзі, а тому такі доводи в силу приписів частини другої статті 77 КАС не можуть бути прийняті судом.

Положення Закону №4452-VI не пов'язують визначення статусу вкладника банку та виникнення у нього права на отримання гарантованої суми відшкодування вкладу із походженням чи належністю саме йому розміщених на відповідному вкладному (депозитному, поточному) рахунку коштів. Підставою для розповсюдження на особу гарантій, передбачених Закону №4452-VI щодо відшкодування вкладу та відповідно виникнення обов'язку у Уповноваженої особи щодо включення такої особи до переліку вкладників банку є наявність у останньої залишку коштів на банківському рахунку, що відкритий на її ім'я.

Уповноваженою особою не надано доказів, які б свідчили, що спірний правочин є таким, що порушує публічний порядок чи спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна держави. Варто зауважити, що в матеріалах справи відсутнє судове рішення про визнання недійсним спірного договору.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що Уповноважена особа протиправно не включила позивача до переліку владників, які мають право на відшкодування вкладу за рахунок коштів Фонду.

Щодо обраного позивачем та застосованого судом першої інстанції способу захисту порушених прав позивача.

Засіб захисту, що вимагається статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

«Ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

У даному випадку, право позивача є порушеним саме у зв'язку із не включенням Уповноваженою особою даних про нього до переліку вкладників банку, а не у зв'язку із прийняттям рішення (наказу) про виявлення нікчемного правочину чи про обмеження виплат на час тимчасової адміністрації банку. Тобто найбільш доцільним з точки зору ефективності, у даному випадку, є оскарження до суду саме зазначеної бездіяльності Уповноваженої особи, що безпосередньо впливає з боку тимчасової адміністрації банку (ліквідатора банку) на право позивача на отримання гарантованої суми вкладу.

Звернення до суду з вимогою про скасування рішення (наказу), яким було виявлено нікчемний правочин чи обмежено виплати коштів на час тимчасової адміністрації, є допустимим, проте, на думку колегії суддів, такий спосіб не є цілком ефективним у розумінні 13 Конвенції при захисті порушеного права особи щодо не включення відомостей про неї до переліку вкладників.

Відмова у задоволенні позову з підстав не оскарження такого рішення свідчитиме про формальний підхід до розгляду справи та не відповідатиме принципу верховенства права, загальному спрямуванню адміністративного судочинства на захист прав фізичних та юридичних осіб від протиправних посягань з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону №4452-VI Уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІІ Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09 серпня 2012 року №14 (далі -Положення) уповноважена особа Фонду протягом одного робочого дня (у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», - протягом 15 робочих днів) з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує та подає до Фонду: перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду (далі - Перелік) (додаток 8), із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

У відповідності до пункту 5 розділу ІІІ Положення протягом процедури ліквідації уповноважена особа Фонду може надавати до Фонду додаткову інформацію про вкладників стосовно: зменшення (збільшення) кількості вкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування; зміни розміру належних їм сум; зміни особи вкладника; змін реквізитів вкладників; змін розміру сум разом із змінами реквізитів вкладників.

Таким чином, зобов'язання Уповноваженої особи подати до Фонду додаткову інформацію про позивача є належним та допустимим способом захисту порушених прав останнього у межах спірних правовідносин.

Що стосується наданих Фондом та Уповноваженою особою відомостей про те, що останньою було подано додаткові відомості про позивача для включення до загального реєстру вкладників банку, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 319 КАС судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

За змістом пункту 8 частини першої статті 238 КАС суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб'єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

Таким чином, при встановленні під час розгляду справи виправлення відповідачем оскаржуваних позивачем порушень, суд має вирішити питання можливості закриття провадження у справі. При цьому, варто акцентувати увагу, що вирішуючи зазначене питання, суд має з'ясувати чи не призведе закриття провадження у справі до того, законні права та інтереси позивача не будуть відновлені навіть після виправлення відповідачем оскаржуваних порушень.

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

За змістом частини першої статті 2 КАС (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Із прийняттям Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII ці завдання адміністративного судочинства не зазнали суттєвих змін.

Згідно частини першої статті 55 Конституції України та пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 (справа за зверненням жителів міста Жовті Води) будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Тобто, право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Пунктом 8 частини першої статті 3 КАС (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) та пункту 8 частини першої статті 4 КАС (у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII) позивача визначено, зокрема, як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.

Таким чином до адміністративного суду вправі звернутися з позовом особа, яка має суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні її прав чи свобод.

Звертаючись до суду із позовом, що розглядається у даній справі, позивач вважав порушеними свої права на отримання гарантованої суми відшкодування вкладу внаслідок бездіяльності Уповноваженої особи у процедурі отримання такого відшкодування, що полягала у невключенні відомостей про позивача до переліку вкладників банку.

Як зазначалося, у ході розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що така бездіяльність дійсно мала місце, була необґрунтованою, протиправною та порушувала права позивача. При цьому, обраний судом першої інстанції та позивачем спосіб захисту порушеного права останнього визнано судом апеляційної інстанції правильним.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів наголошує на тому, що позивач, який має безумовне та гарантоване Основним Законом право на звернення до суду за захистом своїх прав (факт порушення яких було встановлено) не повідомив суду про повне їх відновлення та не вказав про те, що рішення суду у даній справі вже не зможе повністю відновити його законних прав та інтересів.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для закриття провадження у даній справі за пунктом 8 частини першої статті 238 КАС, оскільки позивачем не повідомлено, а у суду відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача можливе без визнання оскаржуваної бездіяльності протиправною та без зобов'язання Уповноваженої особи вчинити дії на відновлення таких порушених прав позивача.

Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що доводи та вимоги апеляційної скарги, у межах яких здійснюється апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції, не стосуються закриття провадження у справі у зв'язку з усуненням оскаржуваних позивачем порушень. Скаржник в апеляційній скарзі просить виключно скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову, тобто вирішити спір по суті.

Відповідно до частин першої та другої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо: справу розглянуто неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими; справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, які не були залучені до участі у справі; судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги викладені норми, колегія суддів зазначає, що під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, які є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції констатує, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2016 року залишити без змін.

Керуючись статтями 34, 238, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Комбіо» Додусенка Володимира Івановича залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2016 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя Л.В. Губська

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 29.01.2018.