Справа № 804/4633/17
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2017-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 листопада 2017 р. Справа № 804/4633/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Тулянцевої І.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до відповідача-1 Військової частини НОМЕР_1 , відповідача-2 Військової частини НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ) про скасування наказу та виплату грошового забезпечення, -
19.07.2017 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача-1 Військової частини НОМЕР_1 , відповідача-2 Військової частини НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ), в якому з врахуванням уточненої позовної заяви від 15.08.2017 року позивач просить:
- визнати не чинним (незаконним) пункт 2 наказу № 1518 від 12 серпня 2015 року військової частини пп НОМЕР_3 в частині «самовільно залишив військову частину»;
- визнати не чинним (незаконним) пункт 3 наказу № 1518 від 12 серпня 2015 року військової частини пп НОМЕР_3 в частині «за фактом самовільного залишення частини»;
- визнати не чинним (незаконним) пункт 7 наказу № 171 від 13 серпня 2015 року військової частини пп НОМЕР_3 в частині «самовільно залишив взводний опорний пункт»;
- зобов`язати відповідачів внести в пункт 2, 3 наказу № 1518 від 12 серпня 2015 року військової частини пп НОМЕР_3 , в пункт 7 наказу № 171 від 13 серпня 2015 року військової частини пп НОМЕР_3 формулювання «у зв`язку зі зникненням без вісті»;
- зобов`язати відповідачів нарахувати та виплатити грошове забезпечення ОСОБА_2 у зв`язку з його зникненням без вісті з 27 липня 2015 року по 27 квітня 2017 року відповідно до пункту 12. 2 Наказу Міністра оборони України за № 260 від 11 червня 2008 року. Нарахування та виплати здійснити його дружині - ОСОБА_1 .
В обґрунтування позову позивачкою зазначено, що її чоловік - ОСОБА_2 в квітні 2015 року був призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період. 05.05.2015 року ОСОБА_2 був зарахований до складу Військовій частині пп НОМЕР_3 в район виконання завдання за призначенням в зоні проведення антитерористичної операції. 28.07.2015 року зв`язок із чоловіком перервався. За твердженням командира військової частини пп НОМЕР_3 , ОСОБА_2 27.07.2015 року зник у невідомому напрямку. За фактом зникнення чоловіка військовою частиною пп НОМЕР_3 було проведено службове розслідування, за результатами якого складено акт від 12.08.2015 року, на підставі висновків якого командиром прийнято накази №1518 від 12.08.2015 року «Про результати службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини молодшим сержантом ОСОБА_2 » та № 171 від 13.08.2015 року про звільнення ОСОБА_2 від займаної посади та виключено з усіх видів забезпечення., як такого, що самовільно залишив частину. При цьому, на думку позивачки, командиром військової частини пп НОМЕР_3 не взято до уваги обставини, встановлені СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області в рамках досудового розслідування кримінального провадження, яке проводилось за фактом зникнення безвісти ОСОБА_2 . Тобто, службове розслідування було проведено необ`єктивно та поверхнево, а прийняті спірні накази позбавили її, як дружину військовослужбовця, який визнаний рішенням Верхньодніпровського районного суду 27 квітня 2017 року у справі №173/1538/16-ц безвісно відсутнім, відповідних виплат.
В судове засідання 29.11.2017 року позивач не з`явився, представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити із викладених у позові підстав.
Відповідач-1 Військова частина НОМЕР_1 у судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, подав до суду заперечення, які залучені до матеріалів справи та в яких відповідач пояснив, що військовослужбовець ОСОБА_2 не проходив службу в військовій частині НОМЕР_1 і у списках частини не значиться. Натомість, з наданих позивачем доказів, ОСОБА_2 являється військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ) та перебуває в списках цієї частини на всіх видах забезпечення, зокрема, фінансовому, а тому, Військова частина НОМЕР_1 не порушувала права, свободи та законні інтереси позивача у сфері публічно-правових відносин, у зв`язку із чим, просить відмовити у задоволенні позовних вимог, заявлених до військової частини НОМЕР_1 .
Відповідач-2 Військова частина НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ) у судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, надав до суду матеріали службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини молодшим сержантом ОСОБА_2 та клопотання про перенесення судового засідання через неможливість бути присутнім у зв`язку з участю в іншому судовому процесі, проте жодних доказів на підтвердження вказаної обставини не надав.
З огляду на приписи ст.41, ч. 4 ст. 122, ч. 4 та ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, а також на строки розгляду адміністративних справ, встановлені ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе здійснити судовий розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі доказами, які повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, оскільки не вбачає потреби заслуховувати свідків та експертів. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.
Розглянувши подані документи, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступне.
08 квітня 2015 року ОСОБА_2 , 1978 року народження, Дніпродзержинським ОМВК Дніпропетровської області призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період.
На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ) №94 від 05 травня 2015 року ОСОБА_2 було зараховано до списків вказаної військової частини та призначено на посаду стрілець-санітар 5 механізованої роти 2 механізованого батальйону.
28 липня 2015 року ОСОБА_2 , знаходячись безпосередньо в зоні проведення антитерористичної операції біля населеного пункту Мар`їнка Донецької області, під час несення ним військової служби зник у невідомому напрямку і з того часу його місце знаходження невідоме.
Для з`ясування причин та обставин, що призвели до даного факту, наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 №1517 від 12.08.2015 року було призначено службове розслідування.
12 серпня 2015 року командиром військової частини польової пошти НОМЕР_3 прийнято наказ № 1518 «Про результати службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини молодшим сержантом ОСОБА_2 », згідно з пунктами 2-4 якого, зазначено: «вважати молодшого сержанта ОСОБА_2 таким, що 28.07.2015 року самовільно залишив військову частину, увільнити від займаної посади, виключити з усіх видів забезпечення та зарахувати у розпорядження командира військової частини; офіцеру юридичної групи військової частини польова пошта НОМЕР_3 копію матеріалів службового розслідування за фактом самовільного залишення частини молодшим сержантом ОСОБА_2 направити військовому прокурору першого відділу військової прокуратури Донецького гарнізонну Південного Регіону; начальнику фінансово - економічної служби військової частини польова пошта НОМЕР_3 здійснити перерахунок грошового забезпечення молодшого сержанта ОСОБА_2 та утримати надмірно виплачені кошти при його поверненні у зону проведення антитерористичної операції».
На підставі пункту 7 наказу командира військової частини польової пошти НОМЕР_3 (по стройовій частині) № 171 від 13.08.2015 року, молодшого сержанта ОСОБА_2 , стрільця-санітара 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу 5 механізованої роти 2 механізованого батальйону, який 28.07.2015 року самовільно залишив взводний опорний пункт, звільнено від займаної посади, виключено з усіх видів забезпечення, як такого, що самовільно залишив частину та зараховано у розпорядження командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 .
Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2017 року у справі №173/1538/16-ц (провадження №2-о/173/6/2017) заяву ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Верхньодніпровської районної адміністрації про визнання фізичної особи безвісно відсутньою задоволено: визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровськ, безвісно відсутнім в зоні проведення антитерористичної операції на території Донецької області в період проходження ним військової служби з 27 липня 2015 року. Рішення суду набрало законної сили 07.05.2017 року.

Після набрання даним судовим рішенням законної сили позивач звернулась до відповідача-1 Військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 , посилаючись на пункт 12. 2. Наказу Міністра оборони України № 260 від 11 червня 2008 року «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та іншим особам».

Як вбачається з матеріалів справи, 07 червня 2017 року відповідач-1 отримав вказану заяву, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, проте, доказів направлення відповіді на неї на адресу заявниці до суду надано не було.

Вважаючи дії відповідачів щодо визначення в наказах № 1518 від 12.08.2015 року та № 171 від 13.08.2015 року причини зникнення ОСОБА_2 та не розгляду заяви про виплату належної компенсації неправомірними, позивачка звернулась до суду із вказаним позовом.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість доводів відповідачів і винесених на їх підставі спірних актів індивідуальної дії на відповідність вимогам ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши положення законодавчих актів, якими врегульовані спірні правовідносини, суд зауважує на наступному.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі Закон України №2232-XII), Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24.03.1999 року №551-XIV (далі Дисциплінарний статут Збройних Сил України), Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 року (далі Закон № 2011-ХІІ), Інструкцією про порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №82 від 15.03.2004 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 30.03.2004 за №385/8984 (далі- Інструкція №82), постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх».

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами (частини1 та 4 ст. 2 Закону).

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а

також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг врегульовано Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України».

Відповідно до статті 1 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 р. № 551 XIV, військова дисципліна це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна грунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Підстави, порядок призначення і проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, які допустили правопорушення (порушення військової дисципліни та громадського порядку) врегульовані Інструкцією про порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №82 від 15.03.2004 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 30.03.2004 за №385/8984 (далі Інструкція № 82).

Відповідно до пункту 1.2. розділу 1 Інструкції №82 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), службове розслідування проводиться у разі: невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, що загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення або заподіяло матеріальну чи моральну шкоду; невиконання або недбалого ставлення до виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини; неправомірного застосування військовослужбовцем фізичної сили, зброї або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільного населення; порушення правил несення вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити тяжкі наслідки; недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів. Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових осіб. Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Пунктом 1.5 Інструкції №82 передбачено, що службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який вирішив притягнути військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. У наказі зазначаються підстави для призначення розслідування, особа (якщо вона встановлена), стосовно якої воно має бути проведено, термін проведення та посадові особи, яким доручено його провадження. Службове розслідування може бути проведено особисто командиром (начальником) чи доручено іншій посадовій особі

Службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено посадовою особою, якою він призначений, або старшим начальником, але не більше як на один місяць. У термін службового розслідування не включається час перебування військовослужбовця, стосовно якого проводиться розслідування, у відпустці або на лікуванні (пункт 1.6 Інструкції №82).

Як вбачається з матеріалів справи, 12.08.2015 року командиром військової частини польова пошта НОМЕР_3 полковником ОСОБА_3 для з`ясування обставин залишення 28.07.2015 року на посту зброї та зникнення солдата ОСОБА_2 було винесено наказ №1517 про призначення службового розслідування по факту самовольного залишення військової частини солдатом ОСОБА_2 . Проведення службового розслідування поручено заступнику командира 2 механізованого батальйону по роботі з особовим складом майору ОСОБА_4 (п. 1 наказу). Матеріали службового розслідування повинні були бути надані командиру до 07.08.2015 року (п. 2 наказу).

За результатами службового розслідування складається акт, у якому, крім положень, що визначені пунктом 3 цієї Інструкції, обов`язково зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді особи, стосовно якої проведено службове розслідування; підстави службового розслідування; час, місце, суть порушення, який нормативний акт порушено (його назва, дата прийняття); обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність чи знімають вину; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення; пропозиція щодо притягнення винних осіб до відповідальності; інші заходи, які пропонується здійснити (п. 4.1 Інструкції № 82).

12.08.2015 року заступником командира 2 механізованого батальйону по роботі з особовим складом майором ОСОБА_4 складено Акт проведення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини молодшим сержантом ОСОБА_2 , з якого вбачається, що в ході службового розслідування було встановлено, що 28.07.2015 року близько 00:30 год. залишив на посту ВОП зброю та зник в невідомому напрямку молодший сержант ОСОБА_2 . На дзвінки не відповідає. Зброя військовослужбовця на місці. На момент проведення службового розслідування місцезнаходження молодшого сержанта ОСОБА_2 невідоме. Вказані обставини підтвердили опитані в ході службового розслідування капітан ОСОБА_5 та старший лейтенант ОСОБА_6 .

Відповідно до п. 4.2. 4.3 Інструкції № 82, Акт службового розслідування підписується особами, якими воно проводилося. Кожен учасник розслідування має право викласти свою окрему думку. Після підписання акт службового розслідування подається на розгляд посадовій особі, яка призначила розслідування. До акта додаються всі матеріали розслідування. Посадова особа, яка призначала службове розслідування, розглядає у 10-денний термін акт та всі інші матеріали службового розслідування і приймає відповідне рішення (п. 5.1 Інстркції № 82).

12.08.2015 року командиром військової частини польова пошта НОМЕР_3 полковником ОСОБА_3 вказаний акт службового розслідування було затверджено.

Крім того, в той же день - 12.08.2015 року командиром військової частини польової пошти НОМЕР_3 полковником ОСОБА_3 прийнято наказ № 1518 «Про результати службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини молодшим лейтенантом ОСОБА_2 », згідно якого наказано вважати молодшого сержанта ОСОБА_2 таким, що 28.07.2015 року самовільно залишив військову частину, увільнити від займаної посади, виключити з усіх видів забезпечення та зарахувати у розпорядження командира військової частини (п. 2 наказу), наказано офіцеру юридичної групи військової частини копію матеріалів службового розслідування за фактом самовільного залишення частини молодшим сержантом ОСОБА_2 направити військовому прокурору першого відділу військової прокуратури Донецького гарнізону Південного Регіону (п. 3 наказу), начальнику фінансово економічної служби військової частини польова пошта НОМЕР_3 здійснити перерахунок грошового забезпечення молодшого сержанта ОСОБА_2 та утримати надміру виплачені кошти при його поверненні у зону проведення антитерористичної операції.

Судом також встановлено, що 13.08.2015 року командиром військової частини польової пошти НОМЕР_3 полковником ОСОБА_3 на виконання наказу від 12.08.2015 року № 1518 було прийнято наказ № 171 (по стройовій частині), п. 7 якого молодшого сержанта ОСОБА_2 , стрільця санітара з механізованого відділення 3 механізованого взводу 5 механізованої роти 2 механізованого батальону, який 28.07.2015 року самовільно залишив взводний опорний пункт, було звільнено від займаної посади, виключено зі всіх видів забезпечення, як такого, що самовільно залишив частину та зарахувати у розпорядження командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 .

У відповідності до п. 5.5 Інструкцї № 82, рішення за результатами службового розслідування може бути оскаржено зацікавленими особами в порядку, встановленому розділом 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Пунктом 110 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що усі військовослужбовці мають право надсилати письмові звернення або особисто звертатися до посадових осіб, органів

військового управління, органів управління Служби правопорядку, органів досудового розслідування та інших державних органів у разі: незаконних рішень, дій (бездіяльності) щодо них командирів чи інших військовослужбовців, порушення їх прав, законних інтересів та свобод; незаконного покладення на них обов`язків або незаконного

притягнення до відповідальності.

З урахуванням наведеного суд зазначає, що з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що відповідачем 2 - Військовою частиною НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ) при призначенні та проведенні службового розслідування стосовно факту самовільного залишення військової частини ОСОБА_2 були дотримані вимоги Інструкції про порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №82 від 15.03.2004 року і підстави вважати, що службове розслідування проведено необ`єктивно та неповно, відсутні.

Той факт, що службове розслідування було проведено протягом одного дня ще не свідчить про неповне з`ясування обставин за яких ОСОБА_2 зник з місця проходження служби, у зв`язку із чим, доводи позивача в цій частині не можуть бути прийняті до уваги судом.

Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що з аналізу положень п. 5.5 Інструкцї № 82 та п. 110 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України свідчить, що оскаржити результати службового розслідування може тільки військовослужбовець відносно якого проведено службове розслідування, а не члени його сім`ї.

Таким чином, позивачем обрано неналежний спосіб захисту, у зв`язку із чим, у задоволенні позову щодо визнання протиправними та скасування пунктів 2 і 3 наказу командира військової частини НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ) від 12 серпня 2015 року № 1518 «Про результати службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини молодшим лейтенантом ОСОБА_2 », слід відмовити.

Що стосується позовних вимог про визнання протиправним та скасування пункту 7 наказу командира військової частини НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ) від 13 серпня 2015 року № 171 (по стройовій частині), слід зазначити, що вказаний наказ був винесений відповідачем 2 в результаті реалізації наказу від 12 серпня 2015 року № 1518 «Про результати службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини молодшим лейтенантом ОСОБА_2 ». У зв`язку із тим, що відсутні підстави для скасування пунктів 2 і 3 наказу від 12 серпня 2015 року № 1518, суд вважає, що відсутні і підстави для скасування п. 7 наказу від 13 серпня 2015 року № 171.

Суд також зазначає, що не знаходить підстав для задоволення вимог позивача про зобов`язання відповідачів внести в пункт 2, 3 наказу № 1518 від 12 серпня 2015 року військової частини пп НОМЕР_3 та в пункт 7 наказу №171 від 13 серпня 2015 року військової частини пп НОМЕР_3 формулювання «у зв`язку зі зникненням без вісті», оскільки ним обрано невірний спосіб захисту своїх прав, а суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Що стосується позовних вимог в частині зобов`язання відповідача 1 Військову частину НОМЕР_1 та відповідача-2 Військову частину НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , як дружині військовослужбовця ОСОБА_2 , визнаного безвісно відсутнім в зоні проведення антитерористичної операції на території Донецької області в період проходження ним військової служби з 27 липня 2015 року, грошового забезпечення військовослужбовця за період з 27 липня 2015 року по 27 квітня 2017 року, суд зазначає наступне.

Преамбулою Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 року (далі Закон № 2011-ХІІ) передбачено, що цей Закон відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті 6-1 Закону № 2011-ХІІ, членам сімей військовослужбовців, які проходять військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», гарантується виплата грошового забезпечення цих військовослужбовців у разі неможливості ними його отримання під час участі у бойових діях та операціях. У такому разі виплата грошового забезпечення здійснюється членам сімей військовослужбовців, зазначеним у пункті 6 статті 9 цього Закону.

Відповідно до частини 5 статті 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

За приписами абзацу першого пункту 6 статті 9 Закону №2011-XII, за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України визначені в Інструкції «Про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України», затвердженої наказом Міністра оборони України №260 від 11.06.2008 року (далі Інструкція №260).

Відповідно до пункту 1.2. Інструкції №260, грошове забезпечення військовослужбовців визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання.

За правилами пункту 12.2. розділу XII Інструкції №260, за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно), а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інших видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років і норм грошового забезпечення відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №884 від 30.11.2016.

Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі якщо її (його) немає, - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей (пункт 12.3 розділу XII Інструкції №260).

На виконання абзацу першого частини шостої статті 9 Закону № 2011-ХІІ Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №884 від 30.11.2016 року, якою затверджено Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (далі Порядок №884).

Відповідно до вимог пункту 4 вказаного Порядку №884, виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації). До заяви додаються: копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування); довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті); копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності); копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності); копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, - копія сторінки паспорта з такою відміткою).

Пунктом 5 Порядку №884 передбачено, що командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі. У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.

З аналізу наведених норм вбачається, що рішення про виплату грошового забезпечення, або відмову у виплаті приймається командиром тієї військової частини, в якій проходив службу військовослужбовець, а не будь яким іншим органом чи посадовою особою.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , 1978 року народження, з травня 2015 року проходив службу в військовій частині НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ). Військова частина НОМЕР_1 відповідач 1 у справі, є органом військового управління якому підпорядкована військова частина польова пошта НОМЕР_3 . Військова частина НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ) є окремою військовою частиною і не є структурним підрозділом військової частини НОМЕР_1 .

Тобто, рішення щодо виплати грошового забезпечення, або про відмову у виплаті могло бути прийнято тільки командиром військової частини НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ).

Судом встановлено, що рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2017 року у справі №173/1538/16-ц (провадження №2-о/173/6/2017) ОСОБА_2 визнано безвісно відсутнім в зоні проведення антитерористичної операції на території Донецької області в період проходження ним військової служби з 27 липня 2015 року. Рішення набрало законної сили 07.05.2017 року.

З матеріалів справи також вбачається, що 31.05.2017 року позивачка звернулась до відповідача 1 військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату їй, як дружині особи, яка визнана безвісно відсутньою, грошового забезпечення її чоловіка ОСОБА_2 за період з 27.07.2015 року по 27.04.2017 року. До заяви також було додано копію рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2017 року, що набрало законної сили., копії витягів з наказів та свідоцтво про шлюб. Вказане звернення було отримано відповідачем 07.06.2017 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Між тим, суд зазначає, що оскільки позивачка звернулась не до того органу, який вправі розглядати питання щодо виплати грошового забезпечення, крім того, нею не були дотримані вимоги п. 4 Порядку №884 щодо переліку документів, що подаються разом із заявою, а командиром військової частини НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ) взагалі не отримувались документи, звернення до суду із вимогою про зобов`язання нарахувати та виплатити грошове забезпечення є передчасним, оскільки той орган (посадова особа), який вправі був вирішувати таке питання, відповідного звернення взагалі не отримував і рішень з цього питання не виносив.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За приписами ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням наведеного суд зазначає, що в ході розгляду справи не було встановлено порушень прав, свобод та інтересів позивача з боку суб`єктів владних повноважень, у зв`язку із чим, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат слід здійснити у відповідності до положень ч. 2 ст. 94 КАС України.

Керуючись статтями 11, 70-72, 86, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до відповідача-1 Військової частини НОМЕР_1 , відповідача-2 Військової частини НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ) про скасування наказу та виплату грошового забезпечення відмовити.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева