Справа № 820/5483/17
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2018-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Сліденко А.В.

22 січня 2018 р. м. ХарківСправа № 820/5483/17

Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Калиновського В.А.

суддів: Кононенко З.О. , Бондара В.О.

за участю секретаря судового засідання Цибуковська А.П.

представник позивача ОСОБА_1

представник відповідача та третьої особи Кезля М.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою громадянина ОСОБА_3 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07.12.2017, м. Харків, по справі № 820/5483/17

за позовом громадянина ОСОБА_3

до Державної міграційної служби України

треті особи ГУ ДМСУ в Харківській області , УДМСУ в Київській області

про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання щодо громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, 11.05.1971р.н.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, громадянин ОСОБА_3, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, 3-ті особи: ГУ ДМСУ в Харківській області, УДМСУ в Київській області, в якому просив суд скасувати п. 2 (п.п. 2.1-2.3) Наказу Державної міграційної служби України №149 від 08.06.2017 р. з приводу скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання щодо громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

В обгрунтування позову зазначив, що оскаржуваний наказ порушує конституційні норми та закони. Стверджував, що під час перебування на території України законів не порушував, злочинів не вчиняв, має двох рідних дітей - громадян України. Наголошував, що спірний наказ суперечить ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", бо має на меті розлучити родину. Посилаючись на ці міркування просив позов задовольнити.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 07.12.2017 року адміністративний позов громадянина ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 19, 26, 55 Конституції України, постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку формування квоти імміграції", Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання" від 26.12.2002 р. № 1983, Закону України «Про іммігацію», Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст. 2, ч. 1 ст. 72 КАС України, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості постанови суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи, ГУ ДМСУ в Харківській області, наполягаючи на законності та обґрунтованості постанови суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

В судове засідання представник третьої особи, УДМСУ в Київській області, не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України, справа розглядається за відсутності представник третьої особи, УДМСУ в Київській області.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач 21.05.2003 р. звернувся до Васильківського МВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням з приводу видачі посвідки на постійне проживання.

Підставами для одержання посвідки зазначив обставини громадянства Соціалістичної Республіки В'єтнам, прибуття до України у 1989 році з метою працевлаштування, роботи на підприємстві-резиденті України, наміру залишитись проживати в Україні.

Керівництвом ВГІРФО ГУМВС Укрїани в Київській області 23.05.2003 року на підставі заяви вказаного іноземця було прийнято рішення щодо документування його посвідкою №7375/47327 на постійне проживання відповідно до абзацу четвертого пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію».

26.07.2016 р. позивачу було здійснено обмін посвідки у зв'язку із досягненням ним 45-річного віку, видано нову посвідку на постійне проживання ІН 126428.

10.11.2017 р. позивач отримав в ГУ ДМС України у Харківській області копію спірного наказу №149 від 08.06.2017 р., прийнятого Державною міграційною службою України в п.2 якого зазначено:

- п.п. 2.1. скасувати повністю рішення відділу ГІРФО ГУМВС України в Київській області від 23.05.2003 р. про документування посвідкою на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- п.п. 2.2. видану на підставі цього рішення посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 23.05.2003 р. визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню;

- п.п. 2.3. начальникові ГУДМС у Харківській області Гузю В.В. за місцем проживання іноземця забезпечити вилучення зазначених в підпункті 24.2 пункту 24 цього наказу посвідок на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Не погодившись з такими діями відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що спірне рішення відповідача було прийнято в межах повноважень, на підставах та у спосіб, що визначені законом, судження відповідача про очевидну необґрунтованість заяви про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, є юридично вірним та фактично обґрунтованим.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію".

Так, відповідно до ст. 1 вищенаведеного Закону, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" (в редакції, чинній до 15.11.2015 року - на момент видачі позивачу посвідки НОМЕР_1 від 23.05.2003 року посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Як свідчать матеріали справи, видача посвідки на постійне проживання позивачу була здійснена відповідно до абз. 3 п.4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".

У відповідності до п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" №2491-ІІІ від 07.06.2001 року слід вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, зокрема, іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону.

Статтею 12 Закону України "Про імміграцію" передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

У відповідності до п. 18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 р. № 251 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) (далі по тексту - Порядок № 251) посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію".

Посвідка на тимчасове проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі:

1) отримання від органу внутрішніх справ, іншого органу виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів;

2) отримання вмотивованого клопотання приймаючої сторони про скасування посвідки (у тому числі в разі звільнення іноземця та особи без громадянства із займаної посади) або припинення діяльності приймаючої сторони - юридичної особи;

3) коли іноземця та особу без громадянства засуджено в Україні до позбавлення волі;

4) коли дії іноземця та особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров'ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні;

5) коли уповноваженим органом прийнято рішення про примусове повернення іноземця та особи без громадянства або їх примусове видворення за межі України;

6) інших випадках, передбачених законами (п.19 Порядку № 251).

Колегія суддів зазначає, що перелік підстав для скасування посвідки на постійне проживання, встановлений статтею 12 Закону України "Про імміграцію" та пунктом 19 Порядку № 251, є вичерпним.

Судова колегія відзначає, що такої підстави для скасування довідки на постійне проживання, як пропуск шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством не передбачено.

Крім того, Порядок формування квоти імміграції, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання, було затверджено Постановою Кабінету Міністрів України лише 26 грудня 2002 року, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абз.3 п.4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відсутні підстави вважати протиправним рішення ВГІРФО ГУМВС України в Київській області від 23.05.2003 року про надання позивачеві посвідки на постійне проживання.

Таким чином, при наданні позивачу посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 23.05.2003 року та, в подальшому, при здісненні обміну посвідки у зв'язку із досягненням ним 45-річного віку та видачі нової посвідки на постійне проживання, серії НОМЕР_3 від 26.07.2016 р. на підставі абз. 3 п. 4 Розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", ВГІРФО ГУМВС України в Київській області та ГУ ДМСУ в Харківській області проводили перевірку підстав залишення на постійне проживання в Україні позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну не виявили та надали позивачу посвідку на постійне проживання в Україні.

При цьому, ані судом першої, ані судом апеляційної інстанції не встановлено, що з дати видання посвідки виникли обставини, передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію", які б тягли за собою скасування дозволу на імміграцію (посвідки на постійне проживання в Україні) ОСОБА_3.

Доказів того, що посвідки на постійне проживання громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 від 23.05.2003 року та серії НОМЕР_3 від 26.07.2016 р., видані ВГІРФО ГУМВС України в Київській області та ГУ ДМСУ в Харківській області відповідно, отримані позивачем у не передбаченому законом порядку, відповідачами не надано.

Разом з тим, відповідач тією ж нормою закону - абз. 3 п. 4 Розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" у 2016 році обґрунтовує прийняття протилежного рішення - висновку від 11.04.2017 року про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, та зазначає, що оформлення посвідки здійснено безпідставно.

Однак, доказів притягнення до відповідальності посадових осіб, які складали, затверджували та видали посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 23.05.2003 року за прийняття безпідставного рішення не надано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем як суб'єктом владних повноважень не надано доказів обґрунтованості прийнятого ним наказу № 149 від 08.06.2017 року, яким скасовано як рішення відділу ГІРФО УМВС України в Київській області від 23.05.2003 року про документування посвідкою на постійне проживання позивача, так і видану на підставі цього рішення посвідку на постійне проживання серії серії НОМЕР_2 від 23.05.2003 року.

Відповідно ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Колегія суддів зазначає, що надання позивачеві дозволу на імміграцію в Україні і отримання їм посвідки на постійне проживання в Україні є підтвердженням знаходження його на території країни на законних підставах.

При наданні позивачу посвідки на постійне проживання у 2003 році та при подальшому її обміні у 2016 році ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області та ГУ ДМС України в Харківській області будь-яких заперечень щодо законності перебування позивача на території України не висловлювали.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач, при прийнятті оскаржуваного наказу, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Законом України «Про імміграцію», необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття таких рішень, без дотримання необхідного балансу між наслідками спірних рішенням для прав позивача та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з порушенням вимог ч.2 ст.2 КАС України.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги є законними, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п.4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови було неправильно застосовано норми матеріального права, і як наслідок апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нової про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 243, 250, 310, 315, 321 , 317 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_3 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07.12.2017р. по справі № 820/5483/17 задовольнити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07.12.2017 по справі № 820/5483/17 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги громадянина ОСОБА_3 задовольнити. Скасувати п. 2 (п.п. 2.1-2.3) наказу Державної міграційної служби України №149 від 08.06.2017 р. про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання щодо громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

.

Головуючий суддя (підпис)В.А. Калиновський
Судді(підпис) (підпис) З.О. Кононенко В.О. Бондар
Повний текст постанови складено 29.01.2018.

/