Справа № 815/4138/17
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2018-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/4138/17

Категорія: 8.3 Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю. В. Час і місце ухвалення: 12:13, м.Одеса, 19.09.2017р. Дата складання повного тексту: 19.09.2017р.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді : Бойка А.В.,

суддів : Бітова А.І.,

Єщенка О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року та додаткову постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

08.08.2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 28.04.2017 року №45663-1305, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб в сумі 13074,03 грн.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19.09.2017 року позов задоволено.

Додатковою постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 9600 грн.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями суду першої інстанції, Головне управління ДФС у м. Києві 11.10.2017 року подало апеляційну скаргу на постанову та додаткову постанову суду.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Апелянт наголошує на правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 28.04.2017р. №45663-1305, оскільки фізична особа-підприємець - платник єдиного податку, яка придбала будівлю, споруду (їх частину), нежиле приміщення (їх частину) у багатоквартирному жилому будинку, але право власності на таку земельну ділянку не оформила, сплачує земельний податок на загальних підставах з урахуванням прибудинкової території незалежно від обраного нею виду господарської діяльності.

Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції при винесенні додаткової постанови протиправно не було застосовано граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу, у зв'язку з чим з апелянта неправомірно стягнуто 9600 грн. судових витрат.

У зв'язку з викладеним, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року та додаткової постанови від 26 вересня 2017 року та прийняття нової постанови - про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Представник ОСОБА_2 - адвокат Карацхелія М.Г. 16.01.2018 року подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що висновки суду першої інстанції є правомірними, а викладені доводи в апеляційній скарзі їх не спростовують.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду учасники справи в судове засідання не прибули, а тому, на підставі п.2 ч.1 ст.311 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 28.04.2017 року Головним управлінням ДФС у м.Києві, відповідно до п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54, п.286.5 ст.286 Податкового кодексу України, винесено податкове повідомлення-рішення №45663-1305, яким ОСОБА_2 визначено податкове зобов'язання по земельному податку з фізичних осіб за 2017 рік у розмірі 13074,03 грн.

Не погодившись із означеним податковим повідомленням-рішенням ОСОБА_2 оскаржила його в судовому порядку.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що всупереч вимог чинного законодавства відповідачем, при нарахуванні земельного податку, не використано дані державного земельного кадастру, містобудівна та землевпорядна документація, а також не враховувалась пропорційна частина площі об'єкта нерухомості, яка належить позивачу до площі прибудинкової території.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як фізична особа-підприємець та з 01.04.2016 року перебуває на спрощеній системі оподаткування, другій групі платника єдиного податку зі ставкою податку 20% до розміру мінімальної заробітної плати, що підтверджується наявним у матеріалах справи Витягом з реєстру платників єдиного податку.

Відповідно до наявного у матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №16471902 від 21.01.2014 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить 1/2 нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, приміщення 420, літера А, загальною площею 453,2 кв.м.

01.04.2016 року між ФОП ОСОБА_4 (власник-1 або орендодавець) та ФОП ОСОБА_2 (власник-2 або орендатор) укладено Договір №3, за умовами якого сторони домовилися визначити порядок володіння та користування загальним нежитловим приміщенням, шляхом надання кожній стороні частини майна в натурі, яка відповідає частці сторони в праві спільної часткової власності - по 1/2 частини спільного нежитлового приміщення, що складається з нежилих приміщень загальною площею по 226,6 кв.м., згідно з позначеннями в Експлікації до технічного паспорту.

Згідно п.п.2.1.1.Договору Співвласник-1 передає, а Співвласник-2 приймає у тимчасове платне користування (оренду) для здійснення торгівельної діяльності (в тому числі комісійної торгівлі товарами Співвласника-1) частину спільного нежитлового приміщення загальною площею 226,6 кв.м., яка передана Співвласнику-1 у володіння і користування.

На виконання умов вказаного Договору від 01.04.2016 року №3 між ФОП ОСОБА_4 (Орендодавець) та ФОП ОСОБА_2 (Орендар) укладено акт приймання-передачі до договору №3 від 01.04.2016 року, відповідно до якого Орендодавцем передано, а Орендарем прийнято в тимчасове платне користування нежитлові приміщення загальною площею 226,6 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, приміщення №420, літ. «А».

Статтею 206 Земельного кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до п.«в» ч.1 ст.96 ЗК України землекористувачі зобов'язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Відповідно до п.п.14.1.72 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Згідно ст.269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Статтею 270 ПК України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, а також земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Пунктом 271.1 статті 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (п.274.1 ст.274 ПК України).

Відповідно до п.286.1 ст.286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Статтею 289 ПК України встановлено, що для визначення розміру податку використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Пунктом 286.5 статті 286 цього Кодексу встановлено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

За змістом норм п.286.6 ст.286 ПК України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

Також, відповідно до п.287.8 ст.287 ПК України, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Частинами 1, 2 статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

З аналізу вищенаведених норм слідує, що власники будівель, споруд (їх частини), що розташовані на земельній ділянці, сплачують податок за земельні ділянки на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку. При цьому, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Колегія суддів з матеріалів справи вбачає, що належне позивачу нежитлове приміщення знаходяться на першому поверсі багатоповерхового жилого будинку, співвласником якого є інша фізична особа. При цьому, право власності на земельні ділянку, на якій розташоване нежиле приміщення позивача, останнім не оформлено.

Колегія суддів звертає увагу на те, що обов'язок по нарахуванню сум земельного податку фізичним особам покладено саме на контролюючий орган - орган державної фіскальної служби, яким, для визначення розміру вказаного податку, необхідно встановити базу оподаткування, наявність грошової оцінки землі, інші відомості для визначення суми податкового зобов'язання.

Порядок визначення нормативної грошової оцінки земель міста Києва затверджений рішенням Київради від 26.07.2007 року № 43/1877 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва та Порядку її визначення», відповідно до якого КП «Київський інститут земельних відносин» видано ОСОБА_2 довідку №Н-01458/2015 про розмір нормативної грошової оцінки частини земельної ділянки (код ділянки 88:135:014) від 03.03.2015р. №155. У вказаній довідці зазначено, що площа частини земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, літера А, яка належить ОСОБА_2, становить 133,85 кв.м.; економіко-планувальна зона №38; базова вартість 1кв.м. землі - 875,77грн./кв.м.; коефіцієнт на функціональне використання землі - 2,50; локальні коефіцієнти на місцезнаходження земельної ділянки у межах економіко-планувальної зони: в зоні пішохідної доступності громадських центрів - 1,20, в зоні магістралей підвищеного місто формуючого значення - 1,20; узагальнюючий локальний коефіцієнт - 1,44; коефіцієнт індексації грошової оцінки: ст. 289 Податкового кодексу України, Лист Державного агентства земельних ресурсів України від 10.01.2008р. №14-22-6/55 - 1,028, лист Держкомзему України від 09.01.2009р. №14-22-6/87 - 1,152, лист Держкомзему України від 11.01.2010р. №641/22/6-10 - 1,059, лист Держземагенства від 14.01.2015р. №6-28-0 22-215/2-15 - 1,249; нормативна грошова оцінка частини земельної ділянки становить 661020,51 грн.

Визначаючи ОСОБА_2 спірним податковим повідомленням-рішенням від 28.04.2017р. №45663-1305 суму земельного податку з фізичних осіб, відомості про площу земельної ділянки (133,85кв.м.), котра належить позивачу, Головним управлінням ДФС у м.Києві взято з Довідки №Н-01458/2015 про розмір нормативної грошової оцінки частини земельної ділянки (код ділянки 88:135:014) від 03.03.2015р. №155, а не з державного земельного кадастру, як того вимагають положення п.286.1 ст.286 ПК України.

Пунктом 269.2 статті 269 Податкового кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).

Згідно п.291.2 ст.291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справлення податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 Податкового кодексу.

Відповідно до п.п.297.1.4 п.297.1 ст.297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського кодексу України, господарська діяльність - це діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Отже, з урахуванням вищенаведених законодавчих приписів, судом встановлено, що умовою несплати платником єдиного податку земельного податку є використання таким платником земельної ділянки для провадження власної господарської діяльності.

Як вже зазначалось колегією суддів, ОСОБА_2 є платником єдиного податку другої групи, власником 1/2 нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, приміщення 420, літера А, загальною площею 453,2кв.м., та здійснює роздрібну торгівлю в неспеціалізованих магазинах (згідно з КВЕД 47.19) у належному їй нежитловому приміщені.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що позивач не може бути платником земельного податку під нежитловим приміщенням (його частиною) у багатоквартирному жилому будинку з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території, оскільки це приміщення та земельна ділянка використовується ним виключно для здійснення господарської діяльності.

Проаналізувавши наведений в тексті апеляційної скарги розрахунок земельного податку у сукупності з іншими матеріалами справи, колегія суддів доходить висновку про неможливість встановлення правильності та достовірності визначення площі земельної ділянки, з якої проведено нарахування позивачу земельного податку в сумі 13 074,03 грн., оскільки у такому розрахунку відсутні: дані щодо площі всієї земельної ділянки, яку займає багатоповерховий нежилий будинок з урахуванням прибудинкової території, а також дані щодо площі земельної ділянки, яка розташована під нежитловими приміщеннями саме позивача; дані щодо площі приміщень зазначеного будинку з урахуванням частки позивача та відповідно вирахуваної пропорційної частки прибудинкової території, яка припадає на позивача, що не дає можливості суду перевірити дотримання відповідачем вимог п.286.6 ст.286 ПК України та правильність обрахунку суми податкового зобов'язання по земельному податку.

У зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, під час розгляду адміністративної справи не доведено правомірність нарахування позивачу грошового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у розмірі 13 074,03 грн. з огляду на відсутність в розрахунку такого податку всіх складових, необхідних для визначення земельного податку.

А відтак, суд першої інстанції обґрунтовано визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 28.04.2017 року №45663-1305.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та ґрунтуються на помилковому тлумаченні апелянтом норм матеріального права.

Також, позивачем було заявлено позовну вимогу про стягнення з Головного управління ДФС у м.Києві на користь ОСОБА_2 понесених нею витрат на правову допомогу у загальному розмірі 9600 грн.

Задовольняючи позовні вимоги у вказаній частині, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем та його представником надано до суду докази надання правової допомоги, розрахунок витраченого часу, докази оплати послуг адвоката, крім того, визначені суми відповідають вимогам чинного законодавства.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно частини 1 статті 90 КАС України (в редакції, чинній на момент вчинення процесуальної дії) витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Колегію суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 31.07.2017 року між ОСОБА_2 (Клієнт) та Кварацхелія Максимом Геннадійовичем (Адвокат) укладено Договір про надання правової допомоги, за умовами якого Адвокат зобов'язується за дорученням Клієнта надати правову допомогу, а Клієнт зобов'язується прийняти та оплатити послуги. Адвокат зобов'язується надати Клієнту правову допомогу згідно з дорученнями, оформленими Сторонами у формі Додатків до Договору.

На виконання умов укладеного 31.07.2017 року договору Адвокат зобов'язався надати правову допомогу по представництву інтересів Клієнта з метою скасування податкового повідомлення-рішення, складеного ГУ ДФС у м.Києві №45663-1305 від 28.04.2017 року.

13.09.2017 року між ОСОБА_2 (Клієнт) та Кварацхелія М.Г. (Адвокат) підписано Акт приймання-передачі послуг, у якому зазначено, що станом на дату складання даного акту Адвокатом надано Клієнту правову допомогу шляхом вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням у загальному обсязі 15 годин.

При прийнятті рішення про стягнення з Головного управління ДФС у м.Києві на користь ОСОБА_2 понесених нею витрат на правову допомогу у загальному розмірі 9600 грн. суд першої інстанції керувався положеннями Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011року №4191-VI, відповідно до ст.1 якого розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

В апеляційній скарзі ГУ ДФС у м.Києві зазначає про невірний розрахунок граничного розміру компенсації, оскільки у відповідності до приписів Постанови КМУ №590 від 27.04.2006 року особі, що надає правову допомогу, виплачується 5% розміру мінімальної заробітної плати за повний день роботи.

Проте, колегією суддів встановлено, що в редакції Постанови КМУ №590 від 28.02.2012 року (яка діяла на час вчинення процесуальної дії) відсутня зазначена норма.

Зважаючи на підтвердження позивачем понесених витрат на правову допомогу та відповідність визначеної суми вимогам чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ГУ ДФС у м.Києві понесених ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у загальному розмірі 9600 грн.

Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Також, представником позивача - адвокатом Кварацхелія М.Г. у відзиві на апеляційну скаргу заявлено клопотання про здійснення судом розподілу судових витрат, а саме: стягнення з апелянта на користь ОСОБА_2 понесених витрат на правову допомогу на стадії апеляційного розгляду справи на суму 2 000 грн.

Відповідно до приписів ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Разом з тим, ч.7 ст.139 КАС України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Колегія суддів зазначає, що жодних доказів (договорів, розрахунку витраченого часу, доказів оплати правової допомоги) не надано, у зв'язку з чим відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 понесених витрат на правову допомогу на стадії апеляційного розгляду справи в сумі 2 000 грн.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року та додаткову постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25.01.2018р.

Головуючий суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.І. Бітов

Суддя: О.В. Єщенко