Справа № 826/17792/16
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2018-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 січня 2018 року № 826/17792/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., при секретарі судового засідання Новик В.М.,

за участі представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1,

від відповідача - Якубець В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

за позовомОСОБА_3
до 3-тя особаКиївської міської ради виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація)
прозобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_3 з позовом до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) про зобов'язання Київської міської ради утриматись від розгляду будь-якого проекту рішення щодо прийняття та затвердження Генерального плану розвитку міста Києва та його приміської зони до 2025 року у відповідності до рішення від 18.09.2008 №262/262 «Про розробку нового Генерального плану розвитку міста Києва та його приміської зони до 2025 року».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.11.2017 адміністративну справу №826/17792/16 прийнято до свого провадження суддею Скочок Т.О.

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням додаткових пояснень від 20.12.2016, зазначено, що у силу п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», генеральні плани населених пунктів, затверджені до набрання чинності цим Законом, є безстроковими. Відтак, з урахуванням того, що станом на момент прийняття вказаного Закону діяв Генеральний план міста Києва та проект планування його приміської зони на період до 2020 року, затверджений рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 №370/1804, Київська міська рада наділена повноваженнями лише щодо внесення змін до діючого Генерального плану, а розробка нового, що передбачено рішенням від 18.09.2008 №262/262, положеннями Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не передбачена, а тому є незаконною і суперечить ст.ст. 1, 8, ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

У призначене судове засідання з'явились представники позивача та відповідача.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням уточнень.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, підтримавши доводи, викладені у письмових запереченнях проти позову, в яких зазначено, що діючими положеннями законодавства Київську міську раду наділено повноваженнями щодо затвердження Генерального плану м. Києва та внесення змін до нього. При цьому, у судовому засіданні представником відповідача наголошено на тому, що форма розробки Генерального плану розвитку міста Києва та його приміської зони до 2025 року, тобто або шляхом затвердження нового плану, або шляхом внесення змін до вже чинного, наразі не вирішена.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Рішенням Київської міської ради від 18.09.2008 №262/262, керуючись законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про столицю України - місто-герой Київ», «Про охорону культурної спадщини», «Про планування і забудову територій», «Про основи містобудування», на виконання Указу Президента України №157/2008 «Про невідкладні заходи щодо розвитку міста Києва», з метою створення належних умов для виконання містом Києвом функцій столиці, забезпечення прав громадян на сприятливі умови перебування та життєдіяльності у місті Києві, збереження історико-культурного середовища, забезпечення ефективної роботи і розвитку транспортної та інженерної інфраструктури, побутового обслуговування, вирішення інших нагальних проблем розвитку міста Києва Київська міська рада вирішено, зокрема, розробити новий Генеральний план розвитку міста Києва та його приміської зони на період до 2025 року.

За твердженнями представника відповідача, що не заперечувалось представником позивача під час судового розгляду даної справи, розробка Генерального плану розвитку міста Києва та його приміської зони на період до 2025 року наразі триває.

У той же час, позивачем в обґрунтування позовних вимог вказано, що розробка нового Генерального плану розвитку міста Києва та його приміської зони на період до 2025 року суперечить положенням п.п. 2 та 3 Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки станом на момент прийняття вказаного Закону діяв Генеральний план міста Києва та проект планування його приміської зони на період до 2020 року, затверджений рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 №370/1804, а тому, за твердженням позивача, відповідач наділений повноваженнями лише щодо внесення змін до діючого Генерального плану, а розробка нового порушує наведені законодавчі положення.

Вважаючи на підставі викладеного порушеними власні інтереси, позивач звернувся з позовом до суду.

Слід одразу зазначити про необґрунтованість заявленого представником відповідача клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, з огляду на пропуск позивачем строку звернення з даним позовом до суду, враховуючи наступне.

Так, в обґрунтування вказаного клопотання зазначено, що рішення Київської міської ради від 18.09.2008 №262/262 «Про розробку нового Генерального плану розвитку міста Києва та його приміської зони до 2025 року» було опубліковано у газеті «Хрещатик» №99 за 29.10.2008, а тому позивачем пропущено шестимісячний строк для звернення з даним позовом до суду, встановлений ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, чинній станом на момент звернення з даним позовом до суду.

Разом з тим, суд звертає увагу, що предметом оскарження у межах даної адміністративної справи не виступає рішення Київської міської ради від 18.09.2008 №262/262 «Про розробку нового Генерального плану розвитку міста Києва та його приміської зони до 2025 року», а дії Київської міської ради з реалізації даного рішення, які тривають станом на момент розгляду даної справи судом, що підтверджено представником позивача під час судового розгляду справи.

Розглядаючи справу по суті, суд входить з наступного.

У силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналогічні за змістом положення викладено також у ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», за змістом якої органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Так, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать такі власні (самоврядні) повноваження як координація на відповідній території діяльності суб'єктів містобудування щодо комплексної забудови населених пунктів (пп. 8 п. «а» ч. 1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Приписами ч.ч. 1 та 2 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Виконавчі органи сільських, селищних і міських рад, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації є замовниками, організовують розроблення, внесення змін та подання генерального плану населеного пункту на розгляд відповідної сільської, селищної, міської ради (ч. 5 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Рішення про розроблення генерального плану приймає відповідна сільська, селищна, міська рада (ч. 6 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Виконавчі органи сільських, селищних і міських рад, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації в установлений строк: 1) подають пропозиції до проекту відповідного місцевого бюджету на наступний рік або про внесення змін до бюджету на поточний рік щодо потреби у розробленні містобудівної документації; 2) визначають в установленому законодавством порядку розробника генерального плану населеного пункту, встановлюють строки розроблення та джерела його фінансування; 3) звертаються до обласної державної адміністрації, Ради міністрів Автономної Республіки Крим (для міст обласного та республіканського Автономної Республіки Крим значення), центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування (для міст Києва та Севастополя), щодо визначення державних інтересів для їх урахування під час розроблення генерального плану населеного пункту; 4) повідомляють через місцеві засоби масової інформації про початок розроблення генерального плану населеного пункту та визначають порядок і строк внесення пропозицій до нього фізичними та юридичними особами; 5) забезпечують попередній розгляд матеріалів щодо розроблення генерального плану населеного пункту архітектурно-містобудівними радами відповідного рівня; 6) узгоджують проект генерального плану населеного пункту з органами місцевого самоврядування, що представляють інтереси суміжних територіальних громад, з метою врегулювання питань планування територій у приміських зонах (ч. 7 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Згідно з ч. 9 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», зміни до генерального плану населеного пункту можуть вноситися не частіше, ніж один раз на п'ять років.

Такі зміни вносяться органом місцевого самоврядування, який затверджував генеральний план населеного пункту. Питання про дострокове внесення змін до генерального плану населеного пункту може порушуватися за результатами містобудівного моніторингу перед відповідною сільською, селищною, міською радою відповідною місцевою державною адміністрацією.

З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що положеннями Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачена можливість як затвердження нового Генерального плану населеного пункту, так і внесення змін до вже існуючого.

При цьому, положення п.п. 2 та 3 Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», якими передбачено, що Закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону. Генеральні плани населених пунктів, затверджені до набрання чинності цим Законом, є безстроковими; не є свідченням наявності заборони на затвердження нового Генерального плану населеного пункту, а вказують лише про продовження чинності вже існуючого станом на момент набрання чинності Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» Генерального плану населених пунктів.

Крім того, слід зазначити, що рішення від 18.09.2008 №262/262 «Про розробку нового Генерального плану розвитку міста Києва та його приміської зони до 2025 року» прийнято Київською міською радою на виконання Указу Президента України №157/2008 «Про невідкладні заходи щодо розвитку міста Києва», п. 2 якого постановлено вжити в установленому порядку невідкладних заходів щодо збереження, відтворення та охорони історико-культурного середовища в місті Києві, зокрема, щодо перегляду Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року з метою визначення територій, що мають особливу історико-культурну цінність, історичних ареалів міста та встановлення режиму використання цих територій.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що дії відповідача в частині розгляду будь-якого проекту рішення щодо прийняття та затвердження Генерального плану розвитку міста Києва та його приміської зони до 2025 року у відповідності до рішення від 18.09.2008 №262/262 «Про розробку нового Генерального плану розвитку міста Києва та його приміської зони до 2025 року» вчиняються у межах наданих Київській міській раді повноважень та виконання нормативно-правового акту вищої юридичної сили - Указу Президента України №157/2008 «Про невідкладні заходи щодо розвитку міста Києва», який є чинним станом на момент розгляду даної справи судом.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Приписами п. 8 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Разом з тим, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак, обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Разом з тим, в обґрунтування наявного у позивача порушеного «охоронюваного законом інтересу» позивачем та його представником не зазначено у чому саме полягає такий інтерес позивача у межах спірних правовідносин.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 (02002, м. Київ, вул. Луначарського, ?, кв. 135) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Т.О. Скочок

Повний текст рішення складено 31.01.2018