Справа № 331/8446/17
Суддя: Антоненко М. В.
Дата ухвалення: 2018-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

29.01.2018 2а/331/17/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2017 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний м. Запоріжжя області у складі:

головуючого - судді Антоненка М.В.

за участю секретаря Андрієнко С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 Вагіфа до Олександрівського РВ у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 Вагіф звернувся до суду із адміністративним позовом, в якому вказує на те, що 09 листопада 2017 року відносно нього Олександрівським РВ у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області - відповідачем по справі було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МЗП 134836, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 203 КУпАП, а саме порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в'їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення, з 08.03.2017 року позивач перебуває на території України без документа на право проживання в Україні, чим порушує правила перебування в Україні іноземців та порушує п. 20 Постанови Кабінету Міністрів України № 251 від 28.03.2012 року.

17.11.2017 року позивачем сплачено штраф в повному розмірі, що підтверджується копією квитанції № 0.0.895605138.1 від 17.11.2017 року.

09.11.2017 року головним спеціалістом Олександрівського РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області ОСОБА_2 прийнято рішення № 23 про примусове повернення за межі України позивача та зобов'язано позивача покинути територію України до 08.12.2017 року, позивачу заборонено в'їзд в Україну строком на три роки, тобто до 09.11.2020 року.

Позивач прибув до України у серпні 2012 року та вступив до Запорізького Державного Університету на факультет «Фінанси та Кредит». 20.09.2012 року позивачу як громадянину ОСОБА_3 Азербайджан видано посвідку на тимчасове проживання, строком до 15.09.2013 року.

05.05.2014 року позивачу, як студенту університету видано посвідку на тимчасове проживання, строком дії до 31.03.2018 року.

У 2016 році позивачем отримано диплом про базову вищу освіту за напрямом підготовки «Фінанси та кредит», кваліфікація бакалавр.

В 2016 року позивач вступив до Запорізького національного університету за напрямом підготовки «Управління фінінсово-економічною безпекою» за кваліфікаційним рівнем «Магістр», однак закінчити університет не видалось можливим, у зв'язку із скрутним матеріальним становищем, через що позивача 02.02.2017 року було відраховано з університету (наказ ЗДМУ №158-с).

Посвідка на тимчасове проживання від 05.05.2014 року терміном дії до 31.03.2018 року була скасована 08.02.2017, а позивач повинен був покинути території України до 08.03.2017 року.

Відповідно до ст. 53 Конституції України, кожен має право на освіту.

У визначений законодавством строк покинути територію України не зміг, оскільки мав скрутне матеріальне становище, мав намір поновити навчання в Запорізькому національному університеті, також за період перебування на території України позивач має певні соціальні зв'язки, а саме цивільну дружину.

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці мають ті самі права і свободи та виконують ті самі обов'язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Слід зазначити, що позивач є громадянином ОСОБА_3 Азербайджан, зовсім не володіє українською мовою, якою складені всі матеріали відносно нього, однак при складанні Протоколу про адміністративне правопорушення ПР МЗП 134836 від 09.11.2017 p., Постанови про накладення адміністративного стягнення ПН МЗП 134794 від 09.11.2017 p., Рішення № 23 від 09.11.2017 р. «Про примусове повернення за межі України громадянина ОСОБА_3 Азербайджан ОСОБА_1 Вагіфа, ІНФОРМАЦІЯ_1, грубо порушені норми ст. 63 Конституції України, а саме позивач був позбавлений права на перекладача, та спеціаліста в області юридичної допомоги, позивачу не було роз'яснено вимоги ст. 268 КУпАП.

Відповідно до п. 2.5 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства рішення про примусове повернення за межі України оголошується іноземцю в присутності перекладача та законного представника (на вимогу затриманого) під підпис та обліковується посадовою особою територіального органу, територіального підрозділу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у Журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

Дії відповідача, якими порушено норми 271, 274 КУпАП, призвели до того, що позивач був позбавлений права зазначити та довести наявність поважних причин перевищення терміну перебування на території України, позивач не зміг прочитати рішення та зрозуміти його суть, оскільки він не знає та не розуміє українську мову, а тому протокол про адміністративне правопорушення ПР МЗП 134836 від 09.11.2017 p., постанова про накладення адміністративного стягнення ПН МЗП 134794 від 09.11.2017 р. та рішення №23 є незаконними.

Рішенням № 23 від 09.11.2017 року заборонено в'їзд позивачу на територію України строком на три роки, до 09.09.2020 р. Рішення прийнято на підставі скоєного правопорушення за ч. 1 ст.203 КУпАП, та порушення ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», із застосуванням ст.26 вказаного Закону, однак на момент прийняття даного рішення постанова про вчинення адміністративного правопорушення ПН МЗП 134794 від 09.11.2017 року не набрала законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня.

Частиною 2 Закону визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Вищого адміністративного суду України, висвітленими в п. 18 Постанови № 1 від 25 червня 2009 року "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (в редакції Постанови від 16.03.2012 року), при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в'їзду в Україну слід враховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною 2 статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". При цьому необхідність заборони в'їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов'язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в'їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в'їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, дії яких порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Таке рішення може бути оскаржене разом або окремо від рішення про примусове повернення.

Частиною 1 статті 13 Закону встановлений вичерпний перелік заборони в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства. Вказаний перелік підстав для заборони в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Тобто, уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону), приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов'язані одночасно приймати рішення й про заборону в'їзду цієї особи на територію України. Встановлена ч. 2 ст. 26 Закону можливість прийняття рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень, тобто суб'єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень. Виходячи з конструкції правової норми, закріпленої в ч. 2 ст. 26 Закону рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну є не обов'язковою, а являється факультативною санкцією, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення

Статтею 26 Закону не визначено підстави для заборони в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

Факт перевищення встановленого законодавством терміну перебування в Україні позивачем не заперечується та в день винесення постанови про накладення адміністративного стягнення ПН МКО №081297 від 15 серпня 2017 року позивачем було сплачено штраф у розмірі 510,00 грн. за порушення вимог п.2 ст.2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 203 КУпАП, що підтверджується відміткою про виконання постанови та квитанцією №19578770-1 від 15 серпня 2017 року.

Позивач, не підпадає під жодний із зазначених критеріїв для застосування до нього надто суворого покарання як заборона в'їзду на території України строком на три роки, до 09.11.2020 p., що вказує на протиправність винесеного рішення в цій частині, також в рішенні не наведено наявності відповідних підстав.

На думку позивача при прийнятті рішення про заборону в'їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб'єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в'їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, визначені в ст.13 Закону.

Позивач до кримінальної відповідальності не притягувався, в розшуку не перебуває , а тому обставин, які б забороняли в'їзд в Україну не має.

Також, на теперішній час позивач має цивільну дружину, роз'єднання її з сім'єю стане для позивача моральними стражданнями, що з огляду на положення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, втручання держави у здійснення права позивачки на сімейне життя в даному випадку не є необхідним в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Посилаючись на вищенаведені обставини, ОСОБА_1 Вагіф просить суд визнати протиправним та скасувати рішення головного спеціаліста Олександрівського РВ у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області ОСОБА_4 №23 від 09 листопада 2017 року про примусове повернення з України громадянина ОСОБА_3 Азербайджану ОСОБА_1 Вагіфа в частині заборони громадянину ОСОБА_3 Азербайджан ОСОБА_1 Вагіфу в'їзду в Україну терміном на 3 (три) роки.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства визначені ст. 288 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 288 КАС України адміністративні справи, визначені цією статтею, розглядаються судом за обов'язкової участі сторін.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечували, вважали оскаржуване рішення законним, та просили суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Взявши до уваги пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини справи підтверджуються письмовими доказами, вивченими та оголошеними в судовому засіданні: протоколом про адміністративне правопорушення від 09.11.2017 р., квитанцією про сплату штрафу , рішенням № 23 від 09.11.2017 року, згідно з яким позивачу заборонено в'їзд на територію України строком на три роки, а саме до 09.09.2020 р., копіями паспорту та диплому ОСОБА_1

Твердження представника позивача про те, що ОСОБА_1 не володіє українською мовою спростовується додатком до диплому позивача, згідно з яким він вивчав українську мову та отримав залік з вказаного предмету.

Відповідно до частин 1, 3 статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду-виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду-виїзду.

Рішення про заборону в'їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону. Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до частини 2 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення.

Аналізуючи вищенаведені норми закону, суд дійшов висновку про те, що у разі прийняття повноважним органом, за наявності законодавчо визначених підстав, рішення про примусове повернення іноземця в країну походження або третю країну, можлива строкова заборона щодо подальшого в'їзду в Україну регламентується саме нормами статті 26 «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», оскільки безпосередньо пов'язана з цим рішенням.

Заборона в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства на визначений законом строк є не обов'язком, а правом відповідача. Тобто, є нормою яка може бути застосована до особи з урахуванням обставин її перебування на території України, дотримання вимог законодавства України, соціальну небезпеку, тощо.

В спірному рішення від 09 листопада 2017 №23 не зазначено жодного обґрунтування для застосування такого заходу як заборона для позивача в'їзду на територію України на три роки, а тому позов ОСОБА_1 Вагіфа підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 288,242-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 Вагіфа до Олександрівського РВ у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та скасування рішення задовольнити.

Визнати дії протиправним та скасувати рішення головного спеціаліста Олександрівського РВ у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області ОСОБА_4 №23 від 09 листопада 2017 року про примусове повернення з України громадянина ОСОБА_3 Азербайджану ОСОБА_1 Вагіфа в частині заборони громадянину ОСОБА_3 Азербайджан ОСОБА_1 Вагіфу в'їзду в Україну терміном на 3 (три) роки.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: М.В. Антоненко