Справа № 2а-1015/11/1370
Суддя: Кухар Наталія Андріївна
Дата ухвалення: 2018-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

з питань залишення позовної заяви без розгляду

25 січня 2018 року № 2а-1015/11/1370

Львівський окружний адміністративний суд в складі :

головуючого - судді Кухар Н.А.

секретаря судового засідання Шавель М.М.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представників відповідачів - Гальчинського C.О., Бенцарука Р.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військового прокурора Західного регіону України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова про визнання рішення нечинним, визнання нечинним та скасування наказу та зобов'язання вчити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Західного оперативного командування в особі фінансово-економічного відділу з вимогами, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 20.03.2012 року, визнати нечинним рішення відповідача за вих.№114/2553 від 13 вересня 2010 року щодо відмови у донарахуванні та виплаті належної йому премії (з квітня по грудень 2008 року) в розмірі 50% до місячного грошового забезпечення згідно наказів військового прокурора Західного регіону України від 17.05.2008 року №97, від 11.06.2008 року №103, від 09.07.2008 року №128, від 05.08.2008 року №139, від 08.09.2008 року №157, від 05.10.2008 року №177, від 03.11.2008 року №192, від 12.12.2008 року № 224, від 16.01.2009 року №7 та різниці недоотриманого особистого грошового забезпечення за цей період в цілому із розрахунку вказаного обсягу премії (50% до місячного грошового забезпечення); визнати нечинним рішення відповідача за вих.№114/2553 від 13 вересня 2010 року щодо відмови у донарахуванні та виплаті належної йому премії за особистий вклад в загальні результати роботи у 2007 році, яка передбачена наказом військового прокурора Західного регіону України від 17.12.2007 року №139; стягнути з відповідача невиплачену йому в повному обсязі премію (з квітня по грудень 2008 року) в розмірі 50% до місячного грошового забезпечення згідно наказів військового прокурора Західного регіону України від 17.05.2008 року №97, від 11.06.2008 року №103, від 09.07.2008 року №128, від 05.08.2008 року №139, від 08.09.2008 року №157, від 05.10.2008 року №177, від 03.11.2008 року №192, від 12.12.2008 року № 224, від 16.01.2009 року №7 та різниці недоотриманого особистого грошового забезпечення за цей період в цілому із розрахунку вказаного обсягу премії (50% до місячного грошового забезпечення), з урахуванням індексу інфляції на час здійснення виплат; стягнути з відповідача невиплачену йому премію за особистий вклад в загальні результати роботи у 2007 році, яка передбачена наказом військового прокурора Західного регіону України від 17.12.2007 року №139, з урахуванням індексу інфляції на час здійснення виплат; визнати нечинним та скасувати наказ військового прокурора Західного регіону України від 09.11.2011 року №87К як незаконний та необґрунтований. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №268 від 09.03.2006 року, із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2007 року №700, а також Положення про преміювання працівників Генеральної прокуратури України, прокурорів Автономної Республіки Крим, областей, міста Києва, Севастополя та прирівняних до них прокурорів, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 20 березня 2006 року №623ц, військовим прокурором Західного регіону України упродовж 2008 - 2009 років щомісячно видавались накази про преміювання прокурорських працівників, відповідно до яких відповідач - Управління Західного оперативного командування та його фінансовий орган - фінансово-економічний відділ штабу Західного оперативного командування, зобов'язані були нараховувати премію у відсотках до місячного грошового забезпечення. Зазначив, що нарахування відповідачем та виплата його фінансовим органом премії за грудень 2007 року взагалі не було проведено, а за період з 1 березня по 31 грудня 2008 року, здійснювалось не у відповідності до наказів військового прокурора Західного регіону України, виходячи із місячного грошового забезпечення, а такий розрахунок здійснювався та виплата проводилась виходячи лише із посадового окладу. Вважає незаконним наказ військового прокурора Західного регіону України від 09.11.2011 року №87К щодо внесення змін до наказів про преміювання, з заміною слів «місячного грошового забезпечення»та «місячної заробітної плати»на слова «посадового окладу», оскільки такий суперечить чинному законодавству, яким не передбачено виплату премії у відсотках до посадового окладу або інших складових грошового забезпечення.

Позивачем подано до суду клопотання про зміну позовних вимог, у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Західного оперативного командування від 13 вересня 2010 року за № 114/2553;

- визнати протиправним і скасувати рішення - військового прокурора Західного регіону України (наказ від 09 листопада 2011 року № 87/К);

- зобов'язати Квартирно - експлуатаційний відділ м. Львова вчинити дії - нарахувати і виплатити недоотриману премію за березень - листопад 2008 року на загальну суму 9260 гривень 95 копійок (згідно наказів військового прокурора Західного регіону України від 03.04.2008 № 71, 17.05.2008 № 97, 11.06.2008 № 103, 09.07.2008 № 128, 05.08.2008 № 139, 08.09.2008 № 157, 06.10.2008 № 177, 03.11.2008 № 192, 12.12.2008 № 224) з урахуванням розмірів індексації вказаного доходу та компенсації втрат його частини (у зв'язку з порушенням виплати) по день фактичного розрахунку;

- зобов'язати Квартирно - експлуатаційний відділ м. Львова вчинити дії - нарахувати і виплатити премію у сумі 3291 гривень 00 копійок (згідно наказу військового прокурора Західного регіону України від 17 грудня 2007 року № 139 «Про преміювання прокурорських працівників військової прокурату Західного регіону України за особистий вклад в загальні результати роботи у 2007 році).

07 вересня 2017 року прокурором подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв'язку з пропущенням строку звернення до суду у відповідності до ч.5 ст.99, ст.100 КАС України. Дане клопотання обґрунтовано тим, що позивач про обставини про які зазначені у позовній заяві дізнався ще під час виникнення спірних відносин, зокрема під час отримання за кожний місяць в період з грудня 2007 року по січень 2009 року грошового забезпечення, оскільки при його нарахуванні та виплати, він отримував премію саме у 50 % від посадового окладу.

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримав повністю.

Позивач в судовому засіданні заперечував щодо клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, так як строк давності не застосовується до даних правовідносин.

Представник відповідача 2 поклався на думку суду.

Заслухавши думку сторін, суд вважає, що клопотання задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 10 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) (в редакції до 15.12.2017 року, що діяла на момент звернення позивача до суду) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачені статтею 100 КАС України(в редакції до 15.12.2017 року, що діяла на момент звернення позивача до суду), відповідно до частини першої якої адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Відповідно до статті 99 КАС України (в редакції до 15.12.2017 року, що діяла на момент звернення позивача до суду) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні підстави містяться і в ч.2, ч. 3 ст.122 КАС України, що набрав чинності з 15.12.2017 року. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 2 ст. 233 КЗпП України, зазначено що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 15.10.2013р. №8-рп/2013, зазначено, що положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. що інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Зі змісту позовної заяви слідує, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами щодо не нарахування та не виплати позивачу премії за березень - листопад 2008 року та виплати премії згідно наказу військового прокурора Західного регіону України від 17.12.2007 року №139.

Отже, вказані позовні вимоги стосуються порушення відповідачем законодавства про оплату праці, а тому при зверненні до суду із зазначеними позовними вимогами, строк звернення встановлюється іншим законом, зокрема ч. 2 ст. 233 КЗпП України, якою передбачено право працівника на звернення з вимогою про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, суд вважає, що оскільки на дані правовідносини розповсюджується ст. 233 КЗпП України, якою не обмежено строк звернення до суду за стягненням належної заробітної плати, то позивач не пропустив строк звернення до суду із даним позовом.

З огляду на вищевикладене та враховуючи наведені положень КАС України та КЗпП України суд не вбачає підстав для залишення позовної заяви без розгляду, а тому клопотання представника відповідача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 122, 240,241,248 КАС України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні клопотання - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Повний текст ухвали складений і підписаний 30 січня 2018 року.

Суддя Кухар Н.А.