Справа № 826/891/17
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2018-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 січня 2018 року № 826/891/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії: головуючого судді Федорчука А.Б., суддів Качура І.А., Келеберди В.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Громадянки Російської Федерації ОСОБА_2
до третя особаДержавної міграційної служби України Головне управління ДМСУ в м. Києві
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії ,

На підставі ч. 3 ст. 194 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася Громадянка Російської Федерації ОСОБА_2 (далі - позивач) з позовом до Державної міграційної служби України (надалі - відповідач), за участю третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві (надалі - третя особа), в якому просить: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №616-15 від 02.12.2016 року про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю рішення відповідача від 02.12.2016 року №616-16, на підставі якого ГУ ДМС України в м. Києві склало та видало позивачу письмове повідомлення від 20.12.2016 року №304 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає, що інформація, яку вона надавала при зверненні та в ході співбесід перевірялася поверхово та необ'єктивно, ситуація в країні походження її чоловіка належним чином не вивчалася. Зокрема, працівниками ДМС України та ГУ ДМС України в м. Києві не були враховані посилання позивача на те, що він має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за ознакою віросповідання, а саме релігійну діяльність свого чоловіка. Таким чином, оскільки підставами для залишення в Україні є загроза життю, безпеці та свободі, то позивач відповідає передбаченим п. 1 або п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» умовам для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача та третьої особи проти задоволення позову заперечував, підтримавши доводи, викладені у письмових запереченнях проти позову, в яких зазначено про правомірність та обґрунтованість рішення ДМС України від 02.12.2016 року №616-16, яким було відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі п. 4 ст. 122 КАС України (в редакції, чинній станом на момент переходу до розгляду справи в порядку письмового провадження), суд з урахуванням думки представників сторін ухвалив здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

При цьому, суд враховує вимоги пункту 10 ч. 1 Перехідних положень КАС України (тут і надалі в редакції Закону України №2147- VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»), яким установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка Російської Федерації, народилась в Республіці Дагестан, м. Каспійськ, за національністю даргінка, за релігійними переконаннями - мусульманка.

Легально перетнула Державний кордон України 29.07.2015 року.

Як повідомлено представником відповідача та третьої особи, згідно із заявою про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту від 27.10.2015 року, проведеною співбесідою від 06.11.2015 року та зібраними матеріалами справи встановлено, що позивач залишила країну громадянської належності 15.06.2014 року.

Відповідно до наявної в матеріалах справи анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №388 від 27.10.2015року, позивач повідомила, що боїться повертатись до країни свого походження - Російської Федерації з політичних та сімейних причин, оскільки її чоловік переслідувався співробітниками ФСБ за участь в благодійному фонді «Солідарність».

Відповідно до наказу №1006 від 16.11.2015 року ГУ ДМС України в м. Києві прийняті в оформлення документи позивача для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 та поданої заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС України в м. Києві 18.10.2016 року оформлено висновок із рекомендацією відмовити їй у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який підтримано рішенням ДМС України №616-16 від 02.12.2016 року.

Як наслідок, ГУ ДМС України в м. Києві на адресу позивача було відправлено повідомлення №308 від 20.12.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Правовою підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись із зазначеним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно із ст. 14 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (текст ратифіковано із заявами та застереженнями 17.07.1997) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Правовий статус біженця в Україні, порядок його надання, втрати та позбавлення цього статусу, а також питання державних гарантій захисту біженців регулюються Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон №3671-VІ).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VІ, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону визначено, що особою, яка потребує додаткового захисту, є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні (ч. 1 ст. 6 Закону №3671-VІ).

Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до ч. 1 і 7 ст. 7 Закону №3671-VІ оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Відповідно до положень Закону України «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.2004 № 1629 -ІV, метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства Європейського Союзу є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Зважаючи на Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи № 2015 KYIV 0390, позивач у своїй заяві-анкеті від 27.10.2015 №388 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, поданої до органу міграційної служби зазначила, що вона не може повернутися до Російської Федерації через те, що її там будуть переслідувати за релігійні переконання, а саме через релігійну діяльність свого чоловіка, який був одним із лідерів мусульман в місті Каспійськ в Дагестані, де викладав вчення про іслам, відвідував мечеть та читав священний Коран, а також внаслідок систематичного порушення прав людини.

В ході проведених співбесід з працівниками профільного управління ГУ ДМС України в м. Києві (копія протоколу співбесіди від 06.11.2015 року надані представником відповідача до матеріалів справи) заявник повідомила наступне.

Так, за її словами, у травні 2011 року чоловіка вибрали керівником фонду «Солидарность», який займався наданням матеріальної, юридичної та моральної допомоги тим, хто опинився у складній життєвій ситуації (зокрема, тих, хто опинився в немилості держави, а саме - силових структур). Крім того, позивач повідомила, що при фонді діяв кваліфікований адвокат. Також, фонд допомагав проводити похоронні процеси родичам тих, кого викрадали, а потім знаходили мертвими. У серпні 2011 року в квартирі чоловіка позивачки провели обшук працівники МВС, а через декілька днів викликали у відділок на допит. Допит проводили під моральним тиском, допитуючись про роботу фонду. Згодом чоловік заявниці помітив стеження за собою. 25.11.2011 року чоловік прийняв участь у мітингу, присвяченому беззаконню влади, а також викраденням, тортурам і вбивствам тих, хто неугодний владі. 21.01.2012 року вбили трьох волонтерів, працівників фонду, а 21.04.2012 року затримано прихожан мечеті, в т.ч. і чоловіка позивачки. Вдруге чоловіка затримали 26.06.2012 року, а втретє - 06.12.2012 року, внаслідок чого він разом з позивачкою переїхав до її батьків у приватний будинок.

Додатково позивач повідомила, що з червня по серпень 2013 року її чоловік спробував організувати круглий стіл за участю начальника МВС Мустангіром Мумінова, однак всі спроби були безрезультатні.

Також у ході проведення цієї ж співбесіди позивач зазначила, що її чоловік під приводом паломництва почав готувати документи для виїзду до Туреччини. Позивач з дочкою вилетіли до Туреччини після того, як чоловік орендував квартиру та оселився там. Зі слів позивачки, в Туреччині почались арешти громадян Росії з подальшою депортацією на батьківщину. Через побоювання бути поверненими на батьківщину прийнято рішення виїхати в Марокко (Касабланка). 07 квітня позивач прилетіла в аеропорт Касабланка і оселилась в м. Фес, де відкрили виробництво жіночого одягу.

В подальшому, як зазначила позивач, на початку липня 2015 року до них в дім прийшли поліцейські та попросили чоловіка зібрати всі документи і пройти з ними. Його допитували три дні, чоловік розповів про причини їхнього приїзду в Марокко. Співробітники поліції запевнили, що у них відсутні будь-які претензії до них і вони допоможуть з оформленням документів та проживанням, а також попередили, що їм потрібно виїхати і заїхати для поновлення візи. Позивач із сім'єю вилетіли в Туніс, а 24.05.2015 року при поверненні в Марокко у них забрали документи. Маючи підозру, що їх планують депортувати на батьківщину, родичі купили квитки в Україну, куди 29.07.2015 року і прилетіли позивач та її чоловік.

За результатами вивчення матеріалів особової справи заявника та аналізу інформації по країні походження, ГУ ДМС України в м. Києві сформувало висновки від 18.10.2016 року та від 25.11.2016 року про те, що відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», заявницею не доведено обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, та вирішено про доцільність рекомендувати ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Російської Федерації ОСОБА_2.

В обґрунтування своїх негативних висновків щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (висновки від 18.10.2016 року та від 25.11.2016 року в особовій справі № 2015 KYIV 0390), ГУ ДМС України в м. Києві навела наступні міркування:

- при подачі заяви, шукач захисту на підтвердження своїх слів не додав до матеріалів особової справи жодних матеріалів, документів, які б підтверджували викладені в заяві твердження, що свідчить про досить низьку вірогідність зазнати шкоди про поверненні до країни громадянської належності;

- аналіз матеріалів особової справи в контексті ситуації в країні громадянської належності дозволяє зробити висновок, що заявниця не обґрунтувала неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками, визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Серед тверджень, які надала заявниця, вона не навела реальних фактів свого переслідування в країні громадянської належності;

- особова справа чоловіка заявниці була припинена у зв'язку з залишенням території України. Відповідно до листа благодійного фонду «Право на захист» від 15.08.2016 року №317 зазначено, що чоловік заявниці (о/с №2015 KYIV039) ОСОБА_6 знаходиться за межами України, а саме в Республіці Сербія. Аналізуючи вчинок чоловіка заявниці можна зробити висновок, що родина залишила країну громадянської належності, лише для покращення матеріального становища, а не через наведену заявницею ситуацію. Тобто, немає підстави вважати, що заявниця має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

- у заявниці не було жодних проблем із владою Російської Федерації, тому можна вважати, що їй не загрожує застосування смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання від провладних структур. Заявниця не навела жодних конкретних фактів поганого поводження з боку будь-якого агента на території РФ, як і не довела фактів особистої загрози або переслідування.

- проаналізувавши інформацію по країні походження з відкритих джерел, можна вважати, що дійсно в Російській Федерації є ризик піддаватися переслідуванню і покаранню за вчинені дії по політичним переконанням, однак за результатами розгляду матеріалів, наявних в особовій справі, співбесід, заявниця не довела реальної загрози для неї в країні громадянського походження.

Проаналізувавши доводи позивача, суд не знаходить підстав вважати, що вона переслідувалася в Російській Федерації за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

В ході розгляду справи у суді позивач не надала суду аргументованих доводів чи важливих фактів, які б підтверджували її побоювання у релігійних та/або політичних переслідуваннях та наявності загрози її життю чи здоров'ю з цих підстав. Посилання позивача на матеріали із загальнодоступних засобів масової інформації (повідомлення (звіти) міжнародних неурядових правозахисних організацій та ін.) суд відхиляє, оскільки наведена в них інформація про негативну оцінку правлячого режиму в Дагестані та випадки порушення прав людини носить або загальний неопосередкований характер, або не стосується конкретно позивача. В матеріалах справи відсутні документальні підтвердження фактів ведення позивачем активної опозиційної діяльності на території країни походження, а тому виникають сумніви щодо того, що суб'єктивні переконання останньої могли призвести до переслідувань на політичному або релігійному підґрунті.

Також суд звернув увагу на те, що ОСОБА_2 не відразу звернулася по прибутті до України до органу міграційної служби за визнанням її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Пояснення про причини зволікання у зверненні у встановлений ч. 1 ст. 5 Закону № 3671 строк із заявою для легалізації свого перебування на території України позивач суду не надала.

У зв'язку з цим суд не вбачає підстав для висновку, що позивач заслуговує довіри, крім того, позивачем не надано відомостей про її утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у неї склались умови, які зазначені у п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671.

Пленум Вищого адміністративного суду України звернув увагу та чітко зазначив, що об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

В матеріалах справи містяться копії заяв-анкет, реєстраційного листка позивача, протоколів співбесід, висновків спеціалістів третьої особи щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З аналізу особової справи позивача вбачається відсутність у останньої об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

Частиною 7 ст. 7 Закону № 3671 передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до п. 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Натомість інформація про побоювання переслідувань, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження.

Виходячи зі змісту ст. 10 Закону №3671 спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 4.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 року №649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону; б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

В той же час, відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25.06.2009 № 1, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Судом встановлено, що відповідач в порядку, встановленому чинним законодавством, провів перевірку наявності чи відсутності у позивача підстав для отримання додаткового захисту.

При цьому, також враховує те, що ч. 3 ст. 10 Закону № 3671 передбачено, що у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

З метою забезпечення конфіденційності інформації про заявників та захисту членів їхніх сімей, які можуть залишатися в країні їх походження, органи державної влади під час проведення зазначених заходів повинні уникати надсилання запитів з персональними даними заявників до спеціальних правоохоронних органів (служб) країни походження заявників.

Згідно ст. 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Як вбачається з висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є очевидним факт, що позивач мала реальну можливість внутрішнього переміщення, де б його життю нічого не загрожувало.

З аналізу матеріалів особової справи та пояснень позивача, суд вбачає в діях ОСОБА_2 ознаки економічного мігранта, яка добровільно залишив свою країну, керуючись причинами особистого характеру.

З огляду на зазначені пояснення та докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку про те, що позивач підпадає під ознаки економічного мігранта.

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію по країні його походження.

На підставі вказаного та, з урахуванням імперативних приписів ст. 6 Закону № 3671, суд дійшов висновку, що відповідач правомірно відмовив позивачу у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Крім того суд зазначає, що за результатами вивчення матеріалів особової справи позивача ГУ ДМС України в м. Києві складено вмотивований висновок щодо відсутності відповідно до абз. 5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якої встановлено, що загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону обставин, у тому числі тих, що вказав позивач.

Тобто, як встановлено матеріалами справи, відповідачем і третьою особою при вирішенні питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, всебічно та повно вивчено всі обставини справи, встановлено відсутність умов, передбачених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону щодо позивача.

Таким чином, суд вважає, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі положеннями Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому підстави для задоволення позову в частині визнання протиправним та скасування рішення ДМС України від 02.12.2016 року №616-16 відсутні.

Враховуючи, що судом встановлено правомірність дій відповідача щодо прийняття оскаржуваного рішення, то позовні вимоги в частині зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства також не підлягають задоволенню.

Водночас, частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Частиною 5 ст. 139 КАС України визначено, що у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суд зазначає, що відповідно до норм КАС України у редакції, що діяла до 15.12.2017 року, розгляд справи здійснювався колегією суддів, а тому і рішення у даній справі прийнято колегією суддів у складі трьох суддів.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77,139, 143, 243-246, 255 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя Федорчук А.Б.

Суддя Качур І.А.

Суддя Келеберда В.І.