Справа № 815/4355/17
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2018-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/4355/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді -Кравченка К.В.,
судді -Джабурія О.В.,
судді -Вербицької Н.В.
при секретарі -Величко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_6, яка дії в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2017 року ОСОБА_5 (надалі - позивач-1) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (надалі - відповідач, ДМС) в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати наказ ДМС №151 від 11.08.2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати ДМС прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У вересні 2017 року ОСОБА_6 (дружина позивача-1) (надалі - позивач-2), яка дії в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8, звернулась до суду з позовом до ДМС в якому просила:

- визнати неправомірним та скасувати наказ ДМС №159 від 22.08.2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати ДМС прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2017 року наведені вище позови було об'єднано в одне провадження.

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що позивачі звернулися до ДМС із заявами про звернення за захистом в Україні, але спірними наказами їм було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Позивачі вважають спірні накази протиправними, оскільки не мають можливості повернутись в країну походження - Росію внаслідок побоювань зазнати переслідувань через причетність позивачів до діяльності ісламської політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», а також внаслідок засудження позивача в Росії до тюремного ув'язнення за участь у такій партії.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просять постанову суду першої інстанції скасувати, та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Обставини справи полягають в наступному

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, стать чоловіча, громадянин Російської Федерації, місце народження - м. Нижньовартовськ, Ханти-Мансійського автономного округу, Тюменської області, Російської РФСР, СРСР, за національністю росіянин, за етнічною належністю башкир, за віросповіданням мусульманин-суніт, рідна мова російська, іншими мовами не володіє, одружений на ОСОБА_6, з якою має двох спільних дітей: сина - ОСОБА_7 та доньку - ОСОБА_8.

ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, стать жіноча, громадянка Російської Федерації, місце народження - смт. Чишми, Чишминського району, Республіки Башкорстан, за національністю татарка, віросповідання - іслам, перебуває у шлюбі з ОСОБА_5, з яким має двох спільних дітей: сина - ОСОБА_7 та доньку - ОСОБА_8.

В Російській Федерації позивачі проживали разом у м.Нижньовартовськ, Тюменської області, Ханти-Мансійського автономного округу.

Вироком Приволзького окружного військового суду Російської Федерації від 22.02.2017 року позивача-1 було засуджено за ч.2 ст.205.5, ст.282 КК РФ за участь у діяльності ісламської політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», яка визнана в Російській Федерації терористичною організацією, та призначено покарання у вигляді п'яти років позбавлення волі умовно, зі штрафом 150000,00 рублів (т.1 а.с.154-198).

В березні 2017 року зазначений вирок було оскаржено прокуратурою Російської Федерації до Верховного Суду РФ у зв'язку із м'якістю призначеного покарання.

Приблизно 22-23 березня 2017 року позивач-1 перетнув державний кордон України пішим шляхом поза межами пункту пропуску та переїхав до м.Одеса.

Позивач-2 04.05.2017 року разом із дітьми вибула з Російської Федерації до України авіарейсом Нижньовартовськ (РФ) - Москва (РФ) - Мінськ (Білорусь) - Київ (Україна). Державний кордон перетнула 04.05.2017 року на підставі паспортного документу для виїзду за кордон серії НОМЕР_1, паспортних документів дітей серій НОМЕР_2, НОМЕР_3 та запрошення на в'їзд від громадянки України на ім'я ОСОБА_9.

Ухвалою Верховного Суду РФ від 27.07.2017 року покарання ОСОБА_5 у вигляді п'яти років позбавлення волі було змінено з умовного на реальне, та було прийнято рішення про взяття його під варту (т.3 а.с.198-217).

31.07.2017 року позивач-1 звернувся до ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а 07.08.2017 року з такою заявою до ДМС звернулась і позивач-2.

Відповідно до матеріалів особових справ позивачів, які відповідачем були надані до матеріалів даної справи в копіях, заяви позивачів про надання їм захисту в Україні ґрунтувались на обставинах участі позивачів в діяльності ісламської політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», яка визнана в Російській Федерації терористичною організацією, а також на обставинах кримінального покарання позивача-1 в Російській Федерації за таку діяльність.

Стосовно кожного позивача відповідачем були прийняті окремі накази за №151 від 11.08.2017 року та №159 від 22.08.2017 року, якими відмовлено позивачам в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а позивачам були направлені відповідні повідомлення від 11.08.2017 року №5/1-245 (т.1 а.с.7-31) та від 22.08.2017 року №5/1-1255 (т.3 а.с.11-15).

Як зазначено в цих повідомленнях, рішення про відмову позивачам в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, були прийняті на підставі п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі - Закон).

Зі змісту направлених позивачам повідомлень слідує, що позивачам відмовлено в оформлені документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у позивачів відсутні підстави для такого визнання, які визначені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Так, в обґрунтування своєї позиції щодо позивача-1, ДМС у направленому позивачу повідомленні від 11.08.2017 року №5/1-245 (т.1 а.с.7-31) наводить такі основні аргументи:

- позивач-1 не зазнавав переслідувань за ознаками громадянства, національності або віросповідання; Росія є багатоконфесійною державою, в якій значна частина сповідує іслам, у тому числі й сунітського напрямку, до якого належить позивач-1;, позивач регулярно та безперешкодно відвідував мечеті, здійснював богослужіння, а тому мав можливість сповідувати іслам, не вступаючи до лав партії «Хізб ут-Тахрір»;

- кримінальне переслідування позивача-1 у Росії жодним чином не пов'язане із сповідуванням ним ісламської релігії, а обумовлено виключно участю останнього в забороненій на території Російської Федерації ісламської партії «Хізб ут-Тахрір»;

- діяльність позивача-1 в партії «Хізб ут-Тахрір» не містить ознак політичної; сама ця партія не входить до переліку партій країни громадянської належності позивача-1; знаючи, що діяльність «Хізб ут-Тахрір» заборонена в Російській Федерації, позивач-1 тим самим свідомо порушував положення законодавства своєї країни, а тому намагання позивача-1 уникнути покарання в своїй країні за участь у такій організації, на думку ДМС, не є підставою для визнання його біженцем.

Аналогічні за суттю обґрунтування наведені ДМС і в повідомленні позивачу-2 від 22.08.2017 року №5/1-1255 (т.3 а.с.11-15).

Вирішуючи питання про те, чи відповідають закріпленим у ч.2 ст.2 КАС України критеріям прийняті стосовно позивачів рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання їх біженцем або особами, які потребує додаткового захисту, колегія суддів виходить з наступного.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту може бути прийняти виключно з підстав, які наведені у ч.6 ст.8 Закону, а саме:

- заява особи, яка шукає притулку, є очевидно необґрунтованою, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону;

- якщо заява носить характер зловживання, тобто якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Даний перелік є вичерпним.

Як вже зазначено вище, в якості підстави для відмови в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач посилається на відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону, тобто на явну необґрунтованість заяв позивачів.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ст.1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Отже, заяви позивачів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту можуть бути визнані як явно необґрунтовані, якщо відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, тобто відсутність у позивачів побоювань стати жертвами переслідувань чи побоювань застосування до них насильства в країні своєї громадянської належності.

В своїх заявах про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачі зазначили про наявність однієї з умов, яка передбачена пунктом 1 частини першої статті 1 Закону, а саме - наявність побоювань стати жертвою переслідувань через належність до ісламської політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Стосовно цієї партії на загальнодоступному Інтернет ресурсі Вікіпедія (uk.wikipedia.org) міститься наступна інформація: Хізб ут-Тахрімр аль-Ісламім - міжнародна ісламська політична партія, заснована у 1953 році у Східному Єрусалимі суддею місцевого шаріатського апеляційного суду Такіуддіном ан-Набхані. Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі визнана терористичною організацією в Росії і Казахстані. Також члени партії переслідуються у деяких країнах Середньої Азії, однак за обвинуваченнями, не пов'язаними з тероризмом. В Німеччині діяльність організації також заборонена за невизнання Ізраїлю, однак ця заборона стосується тільки публічної діяльності партії, і німецькі правоохоронні органи не переслідують членів Хізб ут-Тахрір. В усіх інших країнах Європи та Америки партія діє легально та публічно. Декларована мета організації - відновлення справедливого ісламського образу життя і ісламської держави (халіфату) та втілення у ній ісламської системи.

Слід зазначити, що на даний час в Україні не існує офіційно встановленої заборони діяльності партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Сам факт участі позивачів в діяльності цієї партії, а також факт переслідування на даний час членів такої партії в Російській Федерації, у тому числі і факт кримінального переслідування позивача -1, відповідачем не заперечується та підтверджується матеріалами справи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що спірні рішення про відмову позивачам в оформленні документів для вирішення питань про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, були прийняті відповідачем ще на стадії попереднього розгляду заяв позивачів, яка передбачена ст..8 Закону.

Сама ж процедура розгляду таких заяв за Законом складається з наступних стадій:

- попереднього розгляду заяв (ст.8);

- розгляд заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ст.9);

- прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ст.10).

На стадії попереднього розгляду за поданою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту можливе прийняття двох видів рішень - рішення про оформлення або рішення відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ці рішення приймаються на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Як вже зазначено вище, відмова в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на попередній стадії приймається виключно в тому випадку, якщо заява є явно необґрунтованою, тобто в якій взагалі відсутні посилання на існування у заявника побоювань стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, і які можуть бути оцінені як підстави для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також у випадку, коли заявник видає себе за іншу особу, або повторно звертається із аналогічною заявою вже після того, як йому вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому слід враховувати, що оцінка обґрунтованості та реальності наведених заявником побоювань стати жертвою переслідувань в країні своєї громадянської належності, повинна здійснюватися міграційними органами вже на стадії після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Це витікає з положень ч.2 ст.9 Закону та п.5.1 Розділу V «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», які затверджені Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за №1146/19884 (надалі - Правила №649).

Так, відповідно до ч.2 ст.9 Закону працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до положень п.5.1 Правил №649 після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу):

- проводить співбесіди із заявником або його законним представником з метою виявлення додаткової інформації, що необхідна для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником під час подання заяви;

- у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів в установленому порядку звертається із відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжності фактів стосовно особи, заява якої розглядається;

Відомості та обставини, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника, та встановлена загальна правдоподібність заяви.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:

- всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування;

- відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об'єктом переслідування чи об'єктом завдання серйозної шкоди;

- особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об'єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Отже, оцінка обґрунтованості побоювань внаслідок повідомлених заявником обставин здійснюється уповноваженою посадовою особою територіального органу ДМС вже після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В той же час, у висновках ДМС за результатами розгляду заяв позивачів (т.1 а.с.194-205, т.3 а.с.171-180), на підставі яких приймались спірні рішення, робиться аналіз обґрунтованості тих побоювань, про які вказали позивачі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що подані позивачами заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не можна відносити до тих, про які йдеться у ч.6 ст.8 Закону, тобто до очевидно необґрунтованих, оскільки позивачі повідомили про наявність в них побоювань стати жертвою переслідування та про загрози бути ув'язненим в Російській Федерації внаслідок їх членства в ісламській політичній партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», а для підтвердження чи спростування обґрунтованості таких побоювань відповідачу слід провести передбачені Законом дії по перевірці справжності повідомлених позивачами обставин, але такі дії можливо здійснити тільки після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що прийняті відповідачем на стадії попереднього розгляду заяв позивачів рішення про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підлягають скасуванню як такі, що прийняті всупереч положенням законодавства, які регламентують порядок та підстави прийняття таких рішень.

Стосовно позовних вимог щодо зобов'язання відповідача прийняти відносно позивачів рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребують додаткового захисту, то необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ч.3 ст.245 КАС України (в редакції з 15.12.2017 року) у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Колегія суддів зазначає, що під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Проте спірні правовідносини не передбачають дискреційних повноважень відповідача під час розгляду заяв про визнання біженцем або особою, яка потребують додаткового захисту, оскільки відсутність визначених Законом виключних підстав для відмови в оформленні документів автоматично викликає у відповідача обов'язок прийняте конкретне рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи, що наведені відповідачем підстави для відмови позивачам в оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, були досліджені під час судового розгляду та визнані колегією апеляційної інстанції неправомірними, а інших підстав для такого рішення за матеріалами справи не вбачається і ДМС на їх наявність не вказує, тому колегія суддів вважає, що у ДМС є обов'язок по винесенню відносно позивачів конкретного рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями, та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-IV врегульовані відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України. Так, статтею 17 вказаного Закону передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людиниу справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п.59) зазначив, «що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується; спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце.

Конституційний Суд України в Рішенні від 30.01.2003 року №3-рп/2003 зазначив, що

правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення).

Враховуючи вищенаведене, з метою відновлення прав та інтересів позивачів, за захистом яких вони звернулись до суду, колегія суддів вважає за необхідне застосувати такий спосіб захисту прав позивачів як зобов'язання ДМС прийняти стосовно позивачів рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню як така, що ухвалена з порушенням норм матеріального права, з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Керуючись ст.315, ст.317, ст.321, ст.322, ст.325, ст.329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2017 року - скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_6, яка дії в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8, до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - задовольнити.

Визнати неправомірними та скасувати накази Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №151 від 11 серпня 2017 року та №159 від 22 серпня 2017 року.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6, яка дії в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8, рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 26 січня 2018 року.

Головуючий суддя:К.В. Кравченко
Суддя: Суддя: О.В. Джабурія Н.В. Вербицька