Справа № 552/7069/17
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2018-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2018 р. м. ХарківСправа № 552/7069/17
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на постанову Київського районного суду м. Полтави від 23.11.2017, (суддя Яковенко Н.Л.; м. Полтава; повний текст складено 23.11.2017) по справі № 552/7069/17

за позовом ОСОБА_1

до Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області

про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1, звернулася до Київського районного суду м. Полтави з адміністративним позовом до Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, в якому просила суд: визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови в поновленні позивачу виплати за віком з 01.06.2015 по 31.12.2015; зобов'язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу пенсії за віком з 01.06.2015 по 31.12.2015.

Постановою Київського районного суду м. Полтави від 23.11.2017 адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано неправомірними дії Полтавського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо відмови в поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 з 01.06.2015 року по 31.12.2015 року.

Зобовязано Полтавське обєднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком з 01.06.2015 року по 31.12.2015 року.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, а саме: ст.ст. 99, 100 КАС У країни, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-VІІІ від 02.03.2015, що призвело до неправильного вирішення справи, просить постанову Київського районного суду м. Полтави від 23.11.2017 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач посилається на пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом та відсутність підстав для поновлення позивачеві виплати пенсії починаючи з 01.06.2015.

Позивачем подано заперечення на апеляційну скаргу, в яких, наполягаючи на законності та обґрунтованості постанови суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін. Вказує, що нею не пропущено строк звернення до суду з даним позовом, оскільки позивач не була повідомлена управлінням про причини непоновлення пенсії починаючи з 01.06.2015, про відповідні причини непоновлення у 2015 році пенсії позивач дізналася лише 06.10.2017 після отримання відповіді з управління Пенсійного фонду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України, апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_1 відповідно до Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" з урахуванням страхового стажу з 07.07.2014 року призначено пенсію за віком.

На час призначення пенсії та до грудня 2016 року позивач перебувала на посаді судді апеляційного суду Полтавської області.

Починаючи з 01 квітня 2015 року Полтавським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області виплату пенсії позивачу було призупинено.

В подальшому на підставі поданої позивачем заяви від 22 грудня 2016 року ОСОБА_1 призначено довічне грошове утримання судді у відставці.

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про відновлення виплати пенсії за період з 01 червня 2015 року по грудень 2016 року, але листом від 03.10.2017 року № 523/А-14/2 заступник начальника управління Полтавського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області повідомив, що виплату пенсії було призупинено відповідно до статті 47 Закону 1058 у звязку з набранням чинності Закону України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», підстав для поновлення виплати пенсії немає.

Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з неправомірністі дій пенсійного органу щодо припинення виплати пенсії позивача з 01.06.2015 по 31.12.2015 року на виконання положень Закону № 213-VIII і наявністю правових підстав для поновлення цих виплат у зазначений період.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про поважність причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, оскільки відповідач не повідомив позивача про причини припинення позивачу виплати пенсії за віком з 01 квітня 2015 року, не повідомив про причини непоновлення виплати пенсії з 01 червня 2015 року, а про причини припинення виплати пенсії і непоновлення її виплати за 2015 рік позивач дізналася 06 жовтня 2017 року, після отримання відповіді з відповідного управління Пенсійного фонду України від 03 жовтня 2017 року.

Переглянувши рішення суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 02.03.2015р. № 213-VІІІ внесені зміни до ст. 54 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб .

Так, згідно ст. 54 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ, яка набрала чинності з 1 квітня 2015 року, тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Разом з тим пунктом 5 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний в пункті 5 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 1 червня 2015 року прийнятий не був.

ОСОБА_2 України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, відповідно до Закону України Про судоустрій та статус суддів.

Таким чином, з 01.06.2015 року особи, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, згідно із Законом України Про судоустрій та статус суддів, втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії за віком, призначена відповідно до Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Вищенаведене узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові № 333/6710/15-а від 24.05.2016, яка в силу ст. 244-2 КАС є обов'язковою для всіх судів України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що дії відповідача щодо невиплати позивачу пенсії починаючи з 01.06.2015 р. по 31.12.2015 р. є протиправними.

Між тим, колегія суддів зазначає, що позивачем пропущено строки звернення до суду з вказаним позовом, з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України (в редакції, яка діяла до 15.12.2017), адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Згідно з ч.2 ст. 99 КАС України (в редакції Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу зазначених норм права вбачається, що початком строку звернення до суду є день, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Як встановлено з матеріалів справи, порушення прав позивача в частині невиплати пенсії у спірний період відбувалося починаючи з 01 червня 2015 року, а тому протягом червня-грудня 2015 року, не отримуючи пенсію позивач була обізнана про порушення своїх прав.

При цьому, протягом цього часу позивач не була позбавлена можливості звернутися до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії та дізнатися про причини непоновлення виплати пенсії у період з 01.06.2015 р. по 31.12.2015 р.

Разом з тим, до Полтавського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області з заявою про відновлення виплати призначеної пенсії ОСОБА_1 звернулася лише у вересні 2017 року (а.с. 12-15, 16, 17), та отримала відповідь на своє звернення у жовтні 2017 року.

З адміністративним позовом за захистом свого порушеного права на отримання пенсії за період з 01.06.2015 по 31.12.2015 позивач звернулася 06 листопада 2017 року, тобто більше ніж через 2 роки після виникнення спірних правовідносин та обізнаності про їх існування.

Слід зазначити, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із її заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Статтею 100 КАС України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у позовній заяві причин, підтверджених відповідними засобами доказування, та доданих до неї матеріалів.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що у розумінні статті 100 КАС України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), поважними причинами пропуску строку звернення до адміністративного суду є наявність обставин, які створили об'єктивні перешкоди для звернення особи з адміністративним позовом і подолання яких для цієї особи було неможливим або ускладненим.

Таким чином, поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов'язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Проте, будь-яких обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку звернення до суду, позивачем не зазначено.

Отже, враховуючи, що позов та додані до нього матеріали не свідчать про поважність причин пропущення встановленого законодавством строку звернення до суду за захистом порушених прав, позивач не скористався належним чином своїм процесуальним правом, апеляційний суд вважає, що на час прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення були наявними підстави для застосування наслідків пропущення строків звернення до адміністративного суду, передбачених ст. 100 КАС України, втім суд наведених обставин не зясував.

Аналогічні норми містяться також у ст. 123 КАС України в редакції з 15.12.2017.

У Справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Також прецедентна практика Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Круз проти Польщі» виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Пунктом 8 частини 1 ст.240 КАС України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Вимогами ч. 3 ст. 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи наведене, оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження обставин, які б об'єктивно перешкоджали поданню позову та свідчили б про поважність причин пропуску строку звернення до суду, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовна заява - залишенню без розгляду у зв'язку із тим, що позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду.

Керуючись ст. ст. 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області задовольнити частково.

Постанову Київського районного суду м. Полтави від 23.11.2017 по справі № 552/7069/17 скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_3
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_4 ОСОБА_5