Справа № 334/5588/17(2-а/334/490/17)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2018-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"24" січня 2018 р. справа № 334/5588/17
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 31 жовтня 2017 року (суддя Добрєв М.В., м.Запоріжжя)

у справі № 334/5588/17

за позовом ОСОБА_1

до інспектора Управління патрульної поліції м. Запоріжжя Департаменту патрульної поліції Хвостенко Миколи Володимировича

про скасування постанови, -

встановив:

У серпні 2017 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі ЕАА №146557 від 17.08.2017 року;

- провадження по справі припинити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2017 року у задоволенні позву відмовлено. Постанова мотивована необґрунтованістю позовних вимог позивача та доведеністю відповідачем правомірності прийняття свого рішення.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зазначає, що в наданому суду відеозаписі твердження позивача про те, що він під час скоєння правопорушення розгубився та поїхав за іншими транспортними засобами, не може бути визнано поясненням, наданими в під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки такі "пояснення" не надавались особі, яка розглядала справу про адміністративне правопорушення (відповідач), а є лише спілкуванням між позивачем та представником поліції, яким є інша від відповідача особа, до початку розгляду справи про адміністративне правопорушення. Також, судом першої інстанції проігноровано факт надання письмових пояснень позивачем під час розгляду відповідачем справи про адміністративне правопорушення.

Судом першої інстанції в оскаржуваній постанові помилково зазначено про наявність дорожніх знаків та/або схем об'їзду ділянки дороги, на якій проводилися ремонтні роботи, яких в напрямку його руху не було встановлено, оскільки такі дорожні знаки були вставленні у зворотному напрямі руху і позивач фізично не міг бути обізнаним про їх зміст. Це підтверджується фотографією загального плану ділянки дороги, наданою позивачем, долученою до матеріалів справи та вказаним відеозаписом. Додатково це знаходить підтвердження під час спілкування поліцейських з іншими учасниками дорожнього руху, яке зафіксоване на відеозаписі, долученого до матеріалів справи, які зазначали про відсутність наведених знаків у напрямку руху від кільцевого перехрестя у сторону вулиці Рельєфної.

Зазначає, що дорожній знак 3.21 "В'їзд заборонено" явно не відповідає вимогам ДСТУ 4100:2014 "Безпека дорожньою руху. Знаки дорожні. Загальні технічні умови. Правила застосування", затвердженого наказом Держстандарту України №1484 29.12.2014 року, про що свідчить фотографія "дорожнього знаку" надана позивачем та долучена до матеріалів справи.

Приховуючи бездіяльність щодо регулювання дорожнього руху на складній ділянці та надання допомоги учасникам дорожнього руху, де провадились дорожні роботи, представниками Національної поліції України порушенні вимоги КУпАП (ч.1 ст.6), зокрема не вжито жодних заходів щодо попередження та запобігання, як на їх думку, адміністративного правопорушення.

Посадовою особою, уповноваженню на розгляд справ про адміністративні правопорушення, не було у повній мірі реалізовано приписи чинного законодавства щодо встановлення фактичних обставин справи, надання їм повного, всебічного і об'єктивного дослідження, що призвело до безпідставного визнання позивача винним у скоєні адміністративного правопорушення.

Враховуючи, що 31.10.2017 року відбулось перше та єдине засідання у справі №334/5588/17, провадження у справі не зупинялось, отже місячний строк розгляду справи сплив 02.10.2017 року, тому, на думку позивача, судом першої інстанції порушено норми чинного законодавства щодо розумності строків розгляду справи.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про задоволення позову.

В судове засідання представники учасників процесу не з'явилися, повідомлені належним чином, справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до п.2 ч.1 ст. 311 КАС України.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що постановою відповідача від 17.08.20 17 року у справі про адміністративне правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді стягнення штрафу у розмірі 255,00грн. В постанові зазначено, що 17.08.2017 року ОСОБА_1, рухаючись на транспортному засобі "ЗАЗ VIDA", д.н. НОМЕР_1, по вул. Рельєфна в м. Запоріжжі, біля буд. 2А, не виконав вимогу дорожнього знаку 3.21 "В'їзд заборонено", чим порушив вимоги п. 8.4. "в" Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001р. (надалі - ПДР).

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки:

- відповідно до відеозапису з нагрудного відеореєстратора, наданого суду працівником поліції, під час розгляду справи на місці вчинення правопорушення ОСОБА_1 повідомив, що розгубився та проїхав за іншими транспортними засобами;

- на момент вчинення ОСОБА_1 правопорушення робітниками проводилися ремонтні роботи, про що свідчили дорожні знаки, встановлені перед ділянкою дороги, на яку розповсюджувалися тимчасові обмеження у русі;

- посилання позивача на те, що на вул. Рельєфна проводилися дорожні роботи, однак жодних дорожніх знаків та/або схем об'їзду ділянки дороги, на якій проводилися ремонтні роботи, в напрямку його руху не було встановлено, спростовуються відеозаписом з нагрудного відеореєстратора працівника поліції, долученого до матеріалів справи. Так, на місці проведення дорожніх робіт було встановлено тимчасові дорожні знаки: 3.21 "В'їзд заборонено", 4.8 "Об'їзд перешкоди з лівого боку", 1.37 "Дорожні роботи" та дорожні пластикові конуси яскравого кольору. Таким чином обставини, на які вказує позивач, не виключають подію інкримінованого йому правопорушення та склад такого правопорушення у його діях.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Також відповідно до п. 4 та п. 5 розділу I "Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі", затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.11.2015 р. № 1395 (далі - Інструкція), у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Відповідно до пункту 2 розділу III Інструкції постанова у справі про адміністративні правопорушення, що передбачені частинами першою, другою і третьою статті 122 виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Статтею 14 Закону України "Про дорожній рух" встановлено, що учасники дорожнього руху зобов'язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до п.1.3, п.1.5 ПДР учасники дорожнього руху зобов'язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров'ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Статтею 9 КУпАП встановлено, що адміністративним правопорушенням є протиправна, винна діяльність чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління.

Частиною 1 ст. 122 КУпАП передбачено відповідальність за порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг шляхом накладення штрафу в розмірі п'ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Відповідно до постанови серії ЕАА №146557 від 17.08.2017 року позивач не виконав вимогу дорожнього знаку 3.21 "В'їзд заборонено", чим порушив вимоги п. 8.4. "в" ПДР.

Пунктом 8.1 ПДР передбачено, що регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Тимчасові дорожні знаки розміщуються на переносних пристроях, дорожньому обладнанні або закріплюються на щиті з фоном жовтого кольору і мають перевагу перед постійними дорожніми знаками (п.8.2 ПДР).

Відповідно до п.п. "в" п.8.4 ПДР заборонні знаки запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.

Відповідно до дорожнього знаку 3.21 "В'їзд заборонено" забороняється в'їзд усіх транспортних засобів з метою: запобігання зустрічному руху транспортних засобів на ділянках доріг з одностороннім рухом; запобігання виїзду транспортних засобів назустріч загальному потоку на дорогах, позначених знаком 5.8; організації відокремленого в'їзду і виїзду на майданчиках, що використовуються для стоянки транспортних засобів, майданчиках відпочинку, автозаправних станцій тощо; запобігання в'їзду на окрему смугу руху, при цьому знак 3.21 повинен застосовуватись разом з табличкою 7.9 (розділ 33 ПДР);

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами по справі про адміністративні правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні за інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що гуртується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують чи обтяжують відповідальність, чи заподіяно матеріальну шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, з наведених норм вбачається, що правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності, зокрема за ч.1 ст.122 КУпАП, є наявність складу вчиненого адміністративного правопорушення, що має підтверджуватися належними і допустимими доказами.

У рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі "Аллене де Рібермон проти Франції" Європейський суд з прав людини підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

З огляду на викладене, оскільки відповідач у спірних правовідносинах заперечує проти адміністративного позову, саме на останнього, в силу визначального принципу здійснення правосуддя в адміністративних справах, покладено обов'язок доказування правомірності оскаржуваної постанови.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З надано суду першої інстанції відеозапису вбачається, що позивач підтвердив факт не виконання вимог дорожнього знаку 3.21.

Посилання позивача на не відповідність зазначеного знаку вимогам ДСТУ 4100:2014 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зазначена обставина не є предметом спору у цій справі та не звільняє позивача від необхідності дотримуватися вимог ПДР.

Інші доводи позивача також не спростовують факту вчинення ним зазначеного правопорушення, що є підставою для притягнення до адміністративної відповідальності відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, відповідач довів суду правомірність прийняття постанови серії ЕАА №146557 від 17.08.2017 року, тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову позивачу у задоволені позову.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції об'єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 31 жовтня 2017 року у справі №334/5588/17 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: В.Є. Чередниченко