Справа № 2а-4259/12/1070
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2018-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.01.2018 Київ К/9901/562/18 2а-4259/12/1070

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Сіті»
на постановуКиївського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2013 року (колегія у складі суддів: А.М. Горяйнов, Я.С. Мамчур, О.О. Шостак)
у справі №2а-4259/12/1070
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Сіті»
доТетіївської міжрайонної державної податкової інспекції в Київській області Державної податкової служби
проскасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Еко-Сіті» звернулося до суду з адміністративним позовом, в якому просило суд скасувати податкове повідомлення-рішення Тетіївської міжрайонної державної податкової інспекції в Київській області Державної податкової служби від 04 липня 2012 року № .

Позовні вимоги мотивовані правомірністю віднесення позивачем до складу податкового кредиту суми, оскільки реальність виконання спірних господарських операцій зі спірним контрагентом підтверджується первинними бухгалтерськими документами. Правочини, укладені між суб'єктами господарювання при здійсненні господарської діяльності, не мають ознак нікчемності, спрямовані на реальне настання наслідків, відповідають вимогам закону, в судовому порядку недійсними не визнавались.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2012 року (суддя І.Г. Лиска) позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Сіті» задоволено, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Тетіївської міжрайонної державної податкової інспекції в Київській області Державної податкової служби № від 04 липня 2012 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що господарські операції, вчинені між позивачем і спірним контрагентом є реальними та підтверджуються первинною документацією.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2013 року у даній справі скасовано постанову Київського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2012 року та прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи в позові та скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про відсутність фактичного проведення господарських операцій зі спірним контрагентом.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким залишити в силі рішення суду першої інстанції, оскільки вважає, що постанову було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого зроблено хибний висновок про підписання договорів для видимості надання послуг.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про необґрунтованість позовних вимог та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Тетіївською міжрайонною державною податковою інспекцією в Київській області Державної податкової служби була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка ТОВ «Еко-Сіті» з питань правильності і правомірності формування податкового кредиту з податку на додану вартість під час здійснення фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «РА Адан» за період з 01 травня по 31 серпня 2011 року, про що складено акт від 15 червня 2012 року № 29/220/36787293, згідно висновків якого встановлені порушення позивачем пункту198.6 статті 198, пункту 201.6 статті 201 Податкового Кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в період, що перевірявся, на загальну суму 54474,39 грн.

Виявлені порушення відповідач пов'язує з тим, що позивач неправомірно сформував податковий кредит по господарським операціям з ТОВ «РА Адан», оскільки господарські операції з останніми є безтоварними, внаслідок чого правочини є нікчемними, а в діяльності ТОВ «РА Адан» наявні ознаки фіктивності. Працівниками ДПІ у Обухівському районі Київської області був складений акт від 13 жовтня 2011 року № 1812/231/3690685 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «РА Адан» щодо підтвердження господарських взаємовідносин із контрагентами за період з 01 квітня по 31 серпня 2011 року, яким встановлено, що з боку ТОВ «РА Адан» вбачається незаконне формування податкового кредиту, а з боку контрагентів-покупців - податкового зобов'язання. Також згідно висновку спеціаліста щодо проведення почеркознавчих експертиз по ТОВ «РА Адан» підписи на первинних документах від імені вказаної юридичної особи були виконані не громадянином ОСОБА_2, який є директором ТОВ «РА Адан», а іншою особою.

На підставі названого акта перевірки відповідачем винесене податкове повідомлення-рішення від 04 липня 2012 року № , яким позивачу визначено податкові зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 59733 грн. 73 коп., з яких 54474 грн. 39 коп. - за основним платежем та 5259 грн. 34 коп. - штрафні (фінансові) санкції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, ТОВ «Еко-Сіті» у період з травня по серпень 2011 року перебувало у правовідносинах з ТОВ «РА Адан». На підставі податкових накладних, складених ТОВ «РА Адан», позивачем був сформований податковий кредит у розмірі 54474 грн. 39 коп.

Суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку обставинам справи та досліджуючи правильність врахування позивачем у податковому обліку витрат на оплату придбаних у контрагента послуг по вивезенню рідких відходів, викачці та вивозу промислових відходів, а також рекламних послуг, звернув увагу на недостатність доказів підтверджуючих їх фактичне придбання у спірного контрагента, що зумовило неможливість зробити висновок про те, що відбувся дійсний рух активів між учасниками досліджуваних операцій.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що в матеріалах даної справи відсутні договори про надання транспортних послуг від 29 квітня 2011 року, договір про надання послуг № 101/01 від 01 червня 2011 року, договір про надання послуг від 26 серпня 2011 року, договір про надання послуг від 30 червня 2011 року та договір про надання послуг від 31 липня 2011 року, які були зазначені в якості підстави надання таких послуг в податкових накладних. З наданих позивачем рахунків-фактур та актів здачі-приймання робіт (надання послуг) неможливо встановити в чому саме полягало надання рекламних послуг, де вони надавалися, в якій формі були закріплені результати цих послуг тощо. Також неможливо встановити місце з якого вивозилися рідкі та промислові відходи і місце захоронення, їх об'єм, джерело походження, чи є обов'язковою умовою їх вивезення наявність спеціального дозволу та техніки. Крім того, в наданих позивачем до суду першої інстанції документах взагалі не зазначено які ж саме послуги виконувалися за договором № 101/01 від 01 червня 2011 року.

Надаючи оцінку обставинам справи, суд апеляційної інстанції правомірно здійснив ретельне дослідження первинних документів, складених на реалізацію спірних договорів та цілком об'єктивно звернув увагу на недостатність доказів підтверджуючих їх фактичне придбання у спірного контрагента, а також на відсутність акта приймання виконаних робіт, який би підтверджував надання ТОВ «РА Адан» послуг крейтингу, технічного забезпечення, дизайну, розробки та проведення програм, послуг обслуговуючого персоналу, яке включає також спеціальне виробництво.

При дослідженні договору про надання транспортних послуг від 29 квітня 2011 року апеляційним судом було правильно встановлено, що ТОВ «РА «Адан» зобов'язувалося надати індивідуальні послуги по перевезенню рідких відходів, проте вказаний договір не містить в собі всіх істотних умов, які б давали можливість виконати обумовлені ним послуги без додаткового узгодження. Так, договір не містить адреси, за якою здійснюється навантаження відходів, періодичність їх вивезення відходів, орієнтовний об'єм тощо.

Податкові зобов'язання з ПДВ, у відповідності до пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України визначаються сальдовим методом, який передбачає необхідність врахування як надходжень сум податку разом із вартістю товарів (послуг), що поставляються платником податку, так і витрат цього платника на сплату сум ПДВ у складі ціни товарів (послуг), що придбані ним з метою використання у господарській діяльності.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до приписів підпункту «а» пункту 198.1 та пунктів 198.2, 198.3 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За вимогами пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Проведення господарських операцій суб'єкта господарювання, за змістом статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Згідно частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» на даних бухгалтерського обліку базується фінансова, податкова, статистична та інша звітність. Таким чином первинні документи по відображенню господарчих операцій є основою для податкового обліку.

Разом з цим, відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції. Якщо ж певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Водночас звертається увага, що обов'язок підтвердити правомірність та обґрунтованість сформованого податкового кредиту належними документами первинного обліку покладається на платника-покупця товарів (робіт, послуг), позаяк саме він є суб'єктом, який зменшує суму податкового зобов'язання на суму понесених витрат, що підлягають перерахуванню до бюджету.

І хоча площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків дійсно відповідає обов'язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного (частина 2 статті 77 КАС України). Проте, у разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого частиною 1 статті 77 КАС України обов'язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу), повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов'язку.

Зважаючи на викладене, розглядаючи спір про правомірність формування платником податку податкового кредиту, суди повинні надати належну правову оцінку усім доказам та обставинам, що стосуються предмету доказування, в їх сукупному зв'язку один з одним, з'ясувати характер та зміст спірних операцій між позивачем та його контрагентом, дослідити договори укладені з останнім, а також усі укладені на його реалізацію первинні документи, пов'язані з їх виконанням та які належить складати залежно від певного виду господарської операції, і лише на підставі цього робити вмотивовані висновки про достовірність чи не достовірність даних, вказаних в первинних документах, або про їх невідповідність вимогам чинного податкового законодавства чи навпаки, а також про те, чи відбувся дійсний рух активів між учасниками відповідних операцій, про наявність зв'язку між фактом придбання товарів/робіт/послуг з понесенням інших витрат із господарською діяльністю платника податку та використання їх у господарській діяльності.

В тому числі, з обов'язковим врахуванням того, що навіть наявність у покупця належно оформлених документів, необхідних для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема виданих продавцем податкових накладних, не є безумовною підставою формування податкового кредиту, у разі не доведення реальності здійснених господарських операцій та факту використання придбаних товарів/робіт/послуг в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

За вищевказаних обставин, суд касаційної інстанції вважає правильними висновки суду апеляційної інстанції, який, встановивши безтоварність операцій між позивачем та його контрагентом, не знайшов підстав вважати правомірним формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість.

Між тим, як вбачається з касаційної скарги, в межах доводів якої переглядалось рішення апеляційного суду, позивач наполягав на незаконному визнанні апеляційним судом спірних правочинів позивача з його контрагентом наслідків недійсними та виходу ним для цього поза межі позовних вимог. Проте, зміст судового рішення апеляційної інстанції спростовує наведені твердження позивача.

Враховуючи вищенаведене, суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, не спростованим доводами касаційної скарги, про те, що спірне податкове повідомлення-рішення є таким, що ґрунтується на нормах закону, а тому воно не підлягає скасуванню.

Суд касаційної інстанції не вбачає порушень судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суд повно встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надав їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 343, 349, 350 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Сіті» залишити без задоволення, постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2013 року - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В.П.Юрченко
Судді І.А.Васильєва
С.С.Пасічник