Справа № 815/5807/17
Суддя: Свида Л. І.
Дата ухвалення: 2018-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5807/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2018 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Свида Л.І. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулася ОСОБА_1 з адміністративним позовом до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення ГУ ДМС України в Одеській області №201 від 24.10.2017 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення відносно громадянки Нігерії ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким КАС України викладено в новій редакції.

У відповідності до п.10 Розділу VII Перехідних Положень КАС України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією КАС України.

У відповідності до ч. 9 ст. 205 КАС України суд прийшов до висновку про можливість розгляду цієї справи в порядку письмового провадження.

Позовна заява обґрунтована позивачем тим, що оскаржуване рішення відповідача є не законним та не обґрунтованим, а у випадку повернення позивача до країни походження, її життю та здоров'ю буде загрожувати небезпека.

З наданих до суду письмових заперечень відповідача вбачається, що відповідач позов не визнає, оскільки позивач не підпадає під критерії, визначені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Історія переслідування позивача є очевидно необґрунтованою та не може бути розглянута у контексті надання міжнародного захисту, а тому оскаржуване рішення є правомірним та скасуванню не підлягає.

Дослідивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 є громадянкою Нігерії, уродженкою м. Лагос, постійно проживала у м. Абуджа, за національністю - йоруба, за віросповіданням - християнка - католичка, рідна мова йоруба, також вільно володіє англійською мовою. Незаміжня, має двох неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3. та сина ОСОБА_3 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4., які народилися на території України. Позивач має повну вищу освіту, в період 2004-2008 років навчалася в Екітському університеті в Нігерії за спеціальністю «вихователь», невійськовозобов'язана, на території України не працює.

ОСОБА_1 залишила країну постійного проживання (м. Абуджа) 20.11.2014 року автобусом до м. Лагос, після чого вибула в Україну авіарейсом Лагос (Нігерія) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна). На територію України позивач потрапила 21.11.2014 року легально, на підставі паспортного документу серії А 05612549 та оформленої візи серії Y 06372628.

Виїзд ОСОБА_1 з країни громадянської належності відбувся з метою отримання освіти у ВНЗ на території України. Щодо причин звернення за міжнародним захистом, позивач зазначила про неможливість повернення до Батьківщини через вбивство її батьків невідомими особами, вона не має змоги повернутися до країни громадянської належності через відсутність родичів на території громадянської належності та через народження на території України двох дітей.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 09 жовтня 2017 року звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №162 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуш справи 53).

За результатами розгляду особової справи громадянки Нігерії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, 24 жовтня 2017 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, відповідно до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 108-117).

Наказом № 201 від 24.10.2017 року Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуш справи 124).

ОСОБА_1 07.11.2017 року отримала повідомлення №5/1-134 від 24.10.2017 року про відмову в оформленні їй документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 125-129), не погодилася із прийнятим рішенням та оскаржила його до суду.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що при проведенні співбесіди позивач зазначила, що не бажає повертатися на Батьківщину, тому що її батьки загинули і більше в неї нікого з родини не залишилося. Так, з її слів, 06.08.2017 року її батьки, які проживали в Нігерії в м. Лаос пішли до церкви та з ними трапилося нещастя - невідомі ввірвалися до церкви і розпочали стрільбу, під час якої її батьки загинули.

Проте, в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.10.2017 року позивач виклала іншу історію, а саме зазначила, що її батьки знаходилися в церкві у м. Абуджа, яку було підпалено терористичним угрупуванням «Боко Харам», у зв'язку із чим її батьки були госпіталізовані та згодом померли. Позивач вважає, що до вбивства її батьків ймовірно були причасні особи з угрупування «Боко Харам».

Однак інформацією по країні походження встановлено, що збройний напад з боку невстановлених осіб мав місце у церкві в іншому регіоні країни, а саме поблизу м. Онітша (Нігерія) та напад на католицьку церкву був здійснений з метою вбивства конкретної особи, а не через переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних переконань.

Крім того, аналізом по країні громадянської належності встановлено, що державна влада Нігерії активно веде боротьбу з угрупуванням «Боко Харам», зокрема, ув'язнила 45 членів угрупування за незаконні дії та досягає великого прогресу протистояння тероризму на північному сході країни, соціально-політична ситуація у Нігерії є стабільною, спостерігається зріст інвестицій та розвиток інфраструктури.

Під час співбесіди позивач також повідомила, що не переслідувалася в країні громадянської належності за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, позивач зазначила, що у випадку повернення до Нігерії їй не можуть загрожувати смертна кара, нелюдське, або таке, що принижує людську гідність поводження або покарання.

Діяльність угрупування «Боко Харам» розповсюджена лише у північно-східних прикордонних районах Нігерії, а саме у ОСОБА_7, Борно і Йобе, у яких позивач не проживала під час свого перебування у країні походження, що спростовує ймовірність позивача зазнати шкоди, фізичного чи іншого насильства з боку представників зазначеного угрупування у вказаному регіоні.

Суд також звертає увагу, що розгляд заяви позивача був проведений спільно зі співробітниками виконавчого партнера УВБК ООН Громадської організації «ДЕСЯТЕ КВІТНЯ». Так, згідно коментаря Виконавчого партнера УВБК ООН Громадської організації «ДЕСЯТЕ КВІТНЯ» від 01.11.2017 року у відповідача відсутні підстави для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 118-123).

Також термін легального перебування позивача на території України закінчився 01.04.2017 року та з вказаного періоду до моменту звернення за міжнародним захистом (09.10.2017 року) позивач перебувала на території України у категорії нелегального мігранта, чим порушила ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Враховуючи відсутність обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, суд вважає рішення відповідача про відмову у оформленні позивачу документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту обґрунтованим, законним та таким, що не підлягає скасуванню.

Таким чином, на підставі встановлених фактів, суд приходить до висновку про очевидну необґрунтованість тверджень позивача та правомірність наказу №201 від 24.10.2017 року, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Керуючись ст. ст. 6, 14, 90, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення ГУ ДМС України в Одеській області №201 від 24.10.2017 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення відносно громадянки Нігерії ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 295 КАС України, учасник справи, якому повний текст рішення суду не було вручено у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повної постанови суду.

Апеляційна скарга подається відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ перехідних положень КАС України апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Л. І. Свида

.