Справа № 826/19131/16
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2018-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 січня 2018 року № 826/19131/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В. розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»
до третя особа проПершого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_1 скасування постанови,
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі по тексту - позивач) звернулось з позовом до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (далі по тексту - відповідач), за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_1 про:

- скасування постанови про відкриття виконавчого провадження №б/н від 14.03.2014р. в частині накладення арешту на майно, а саме: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправною бездіяльністю відповідача щодо не зняття арешту з майна ТОВ «Кей-Колект».

Представник позивача подав клопотання про розгляд справи в письмовому провадженні.

Представник відповідача та третя особа в судове засідання не прибули, будь-яких пояснень з приводу заявлених позовних вимог до суду не надали.

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України (у редакції станом до 15.12.2017р.), суд прийшов до переконання про можливість розгляду справи в письмовому провадженні. У зв'язку з тим, що відповідачем не надано жодних пояснень та їх доказів з приводу заявлених позовних вимог, суд вирішує справу на підставі доказів наявних в матеріалах справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.11.2006р. ОСОБА_1 уклала з акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» Договір про надання споживчого кредиту № 0.

В забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором укладено іпотечний договір від 01.11.2006р., предметом якого є нерухоме майно: АДРЕСА_2.

Обтяження згідно вищевказаного іпотечного договору відступлено ТОВ «Кей-Колект» та зареєстровано в Державному реєстрі іпотек.

Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» 12.12.2011р. відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» відповідно до договору факторингу №1 свої права та вимоги за зобов'язаннями третьої особи по кредитному договору.

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, який наявний в матеріалах справи, постановою Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 14.03.2014р. №б/н про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладено арешт на нерухоме майно, а саме: АДРЕСА_2.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо не зняття арешту з нерухомого майна, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи даний адміністративний спір суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ст. 1 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003р. № 898-IV (далі - Закон № 898-IV) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно з ч. 1 ст. 33 Закону № 898-IV, за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч.5 ст. 3 Закону № 898-IV).

За змістом ч. 6 ст. 3 Закону № 898-IV у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ч. 7 ст. 3 Закону № 898-IV пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України "Про виконавче провадження" №606-XIV від 21.04.1999р. (далі - Закон № 606-XIV) (чинний на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 1 Закону № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону №606-XIV державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону № 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

Згідно з ч. 1 ст. 54 Закону № 606-XIV звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю (ч.3 ст. 54 Закону № 606-XIV).

З вищенаведеного вбачається, що існує чіткий перелік підстав, коли на заставлене майно боржника може бути звернено стягнення особою, яка не є заставодержателем.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до ч. 2 ст. 57 Закону № 606-XIV арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Як вбачається із роз'яснень Верховного Суду України, викладених у листі від 01.02.2015 року «Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна» чинним законодавством не передбачено заборони накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки.

Отже, норми законодавства України покладали на державного виконавця обов'язок щодо накладення арешту на майно боржника для забезпечення реального виконання рішення. Положення ст. 52 Закону № 606-XIV надавали державному виконавцю право накладати арешт на все майно боржника без виключень, в т.ч. і на те, що перебуває в іпотеці.

Більш того, під час розгляду справи судом встановлено, що станом на час винесення відповідачем постанови про відкриття виконавчого провадження №б/н від 14.03.2014р. в частині накладення арешту на майно, а саме: АДРЕСА_1, права позивача жодним чином порушені не були, оскільки між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» договір факторингу №1 (яким відступлено право вимоги за договором про надання споживчого кредиту) було укладено 12.12.2011р., тобто набагато раніше, ніж державним виконавцем була прийнята вказана постанова.

Позивач порушення відповідачем його права пов'язує з тим, що він як обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне та першочергове право на задоволення своїх вимог щодо нерухомого майна.

Щодо доводів позивача про наявність переважного права на звернення стягнення на спірне майно та позбавлення ТОВ «Кей-Колект» можливості реалізувати своє право іпотекодержателя щодо звернення стягнення на це майно, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 575 ЦК України (на момент виникнення спірних правовідносин) іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Згідно зі ст. 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.

У розумінні абзацу третього частини першої статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", який і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Згідно зі статтею 3 цього Закону загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав.

За змістом ч. 7 ст. 3 Закону № 898-IV пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки.

В даному випадку судом встановлено, що право вимоги позивача по договору про надання споживчого кредиту №0 від 01.11.2006р. та іпотечному договору від 01.11.2006р. виникло на підставі договору факторингу № 1 від 12.12.2011р., а зареєстровано обтяження предмета іпотеки арешт квартири (іпотекодержатель ТОВ «Кей-Колект») саме 14.03.2014р. Тобто переважне право ТОВ «Кей-Колект» на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки в даному випадку має виникати 14.03.2014р., відтак під час вчинення виконавчих дій щодо накладення арешту майна згідно постанови від 14.03.2014р., державний виконавець не міг порушити переважного права ТОВ «Кей-Колект» на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки, оскільки на той момент таке його право ще не виникло.

За змістом ч.ч. 6, 7 ст. 3 Закону № 898-IV у разі, якщо належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше накладення арешту для забезпечення реального виконання рішення суду щодо задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд мав би приймати рішення про звільнення з-під арешту іпотечного майна. При цьому факт порушення основного зобов'язання, забезпеченого іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя й не пов'язується з його існуванням, а отже, і порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки.

Враховуючи наведене вище, а також виходячи із суті іпотеки, визначення якої міститься в Законі України «Про іпотеку», позов про звільнення з-під арешту, накладеного державним виконавцем, не може бути задоволено в разі наявності випадків, визначених ч. 3 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження».

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 09.07.2015р. по справі №К/800/54238/14 та від 22.09.2015р. по справі №К/800/20374/15.

Приймаючи до уваги, що постанова першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 14.03.2014р. на підставі якої накладено арешт на вищевказану квартиру, винесено до виникнення у позивача відповідного права вимоги на предмет іпотеки, суд вважає посилання позивача на неповідомлення ТОВ «Кей-Колект», як іпотекодержателя, про накладення арешту безпідставними. При цьому, жодних доказів щодо порушення прав АКІБ «Укрсиббанк», як іпотекодержателя на час винесення вищевказаних постанов, та звернення останнього з вимогами щодо усунення таких порушень до суду не надано.

Крім того, позивачем не надано до суду доказів наявності чи відсутності у третіх осіб заборгованості за договором кредиту, її суми, чи сума цієї заборгованості є меншою або більшою, ніж вартість предмета іпотеки і чи дозволяє така сума задовольнити вимоги стягувача у виконавчому провадженні без шкоди потенційним інтересам ТОВ "Кей-Колект", та не навів жодних поважних причин їх ненадання.

Суд також зазначає, що порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону № 898-IV". Згідно із ч. 1 ст. 33 Закону № 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 3 ст. 33 Закону № 898-ІV).

Нормами ст.ст. 36, 37, 38 цього Закону також передбачено право сторін договору іпотеки визначати інші позасудові способи задоволення вимог іпотекодержателя.

Аналізуючи вищевказані положення Закону, Верховний Суд України у постанові від 4 лютого 2015 року (справа № 6-238цс14) вказав на те, що передбачений розділом V Закону України "Про іпотеку" та частиною восьмою статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 39, 41 Закону України "Про іпотеку"). У той самий час, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України "Про виконавче провадження", а не нормами спеціального Закону України "Про іпотеку".

Частиною 2 ст. 1 Закону України «Про заставу» передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Крім того, право заставодержателя на звернення стягнення саме на заставлене майно регулюється статтею 20 Закону України «Про заставу».

Аналогічні положення містяться у ст. 572 Цивільного кодексу України, згідно якої в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, за наявності договору іпотеки, укладеного з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, іпотекодержатель, має право, у разі не виконання боржником своїх зобов'язань, звернути стягнення на передане в іпотеку майно.

Здійснивши системний аналіз зазначених норм законодавства, суд зазначає про те, що стаття 60 Закону № 606-XIV є спеціальною нормою, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно особи. У разі виникнення зазначеної спірної ситуації належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно і зняття з нього арешту. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 26.10.2016 року по справі № 813/2439/14.

Також, необхідно зазначити, що в даному випадку переважне право позивача на задоволення його вимог перед іншими стягувачами цього боржника за рахунок предмету іпотеки як кредитора за рахунок іпотечного майна (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»), може бути вирішено між позивачем та іншими стягувачами лише в порядку цивільного судочинства. Однак, на теперішній час, переважне право позивача на спірну квартиру в порядку цивільного судочинства не доведено, протилежного позивачем належними та допустимими доказами не підтверджувалось.

Окрім того, слід зауважити, що в даному випадку, суд досліджує лише факт дотримання відповідачем вимог ч. 2 ст. 2 КАС України. Позивач же, в свою чергу, як свідчать матеріали справи, навіть не звертався до ВДВС із письмовою заявою щодо звільнення з під арешту цієї спірної квартири, а відповідач (тобто ВДВС) в цьому йому фактично ні письмово, ні усно, не відмовляв.

Водночас у відповідності до ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

При цьому, суд зауважує, що 05.10.2016 р. набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 р. № 1404-VIII (далі по тексту - Закон № 1404-VIII).

Статтею 51 Закону №1404-VIII визначено порядок звернення стягнення на заставлене майно.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 51 Закону № 1404-VIII для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: 1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; 3) наявна письмова згода заставодержателя.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі (ч. 3 ст. 51 Закону № 1404-VIII).

Реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом (ч. 4 ст. 51 Закону № 1404-VIII).

У відповідності до ч. 5 ст.51 Закону №1404-VIII за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються відрахування, передбачені пунктами 1 і 2 частини першої статті 45 цього Закону, після чого кошти перераховуються заставодержателю та стягується виконавчий збір. Якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом.

Аналіз вищенаведених приписів чинного законодавства свідчить про те, що на час накладення арешту на АДРЕСА_1, на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 14.03.2014р. №б/н виданою Першим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, чинним законодавством не передбачалось заборони накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки. При цьому надати правову оцінку підставам прийняття вказаної постанови суд позбавлений можливості, враховуючи, що остання знищена за закінченням строку зберігання в установленому порядку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі вищевикладеного в задоволенні позовних вимог Товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» має бути відмовлено.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову Товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Амельохін