Справа № 826/13952/17
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2018-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 січня 2018 року № 826/13952/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Маруліної Л.О., розглянувши в порядку письмово провадження справу за адміністративним

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Державної фіскальної служби у .Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від № 2 від 28.04.2017
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач) з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (надалі - відповідач або ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 2 від 28.04.2017.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.11.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд на 16.11.2017.

В судове засідання прибули позивач, його представник та представник відповідача.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення суперечить нормам законодавства, а земельна ділянка, яка на законних підставах належить йому, використовується для здійснення господарської діяльності.

Представник відповідача проти позову заперечував, підтримавши доводи, викладені у письмових запереченнях проти позову, зазначаючи, про те, що позивач є власником нежитлового приміщення у багатоповерховому будинку, перебуває на обліку як платник земельного податку за земельну ділянку під ним, тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято на підставі та у межах наявних у відповідача повноважень.

Заслухавши пояснення сторін, судом зобов'язано відповідача подати копії, належним чином посвідчених, документів на підставі яких було прийнято оскаржуване рішення та відкладено розгляд справи на 13.12.2017.

У зазначене судове засідання з'явились позивач, представник позивача та представник відповідача. Представник відповідача надав пояснення щодо неможливості долучення витребуваних в минулому судовому засіданні доказів.

Представник позивача заявив клопотання про повернення надмірно сплаченого судового збору, у зв'язку із внесенням 640,00 грн. на рахунок Київського окружного адміністративного суду таку ж суму, як на реквізити Окружного адміністративного суду в м. Києві.

Згідно з частиною четвертою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції станом на 13.12.2017), особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Зважаючи на вищевказану норму, представник позивача та відповідача письмовим клопотання, яке міститься в матеріалах справи, просили суд здійснювати розгляд справи в письмовому провадженні.

Судом задоволено клопотання учасників процесу та ухвалено про перехід до розгляду справи в письмовому провадженні.

Відповідно до пункту 10 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII (редакція діє з 15.12.2017 р.), установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Дослідивши матеріали справи, Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено, що позивач зареєстрований Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією 06.12.2001 фізичною особою - підприємцем, про що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців зроблено запис за номером: 2 003888. Основним видом господарської діяльності позивача, згідно з КВЕД 009-2010, є надання в оренду власного нерухомого майна, код 68.20.

Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві 28.04.2017 року винесено податкове повідомлення-рішення №2 форми «Ф», яким, згідно пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. та відповідно до п. 286.5 ст. 286 розділу ХІІІ Податкового кодексу України, ОСОБА_1 визначено податкове зобов'язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у розмірі 12428,52 грн.

Скориставшись правом на адміністративне (досудове) оскарження вищезазначеного податкового повідомлення-рішення, позивач звернувся з відповідною скаргою від 01.08.2017 до Державної фіскальної служби України з проханням скасувати вказане податкове повідомлення-рішення, мотивуючи тим, що земельна ділянка використовується у господарській діяльності, тому за правилами п. 291.1 ст. 297 ПК України, платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності.

Рішенням Державної фіскальної служби України від 28.09.2017 р. № 12813/Б/99-99- 11-02-01-14 в задоволенні скарги відмовлено та залишено без змін оскаржуване податкове повідомлення рішення 2 від 28.04.2017 з посиланням не те, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення (у багатоповерховому будинку) площею 265,3 квадратних метрів, перебуває на обліку як платник земельного податку за земельну ділянку під вказаним нежилим приміщенням площею 0,15076 га, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Тому, відповідно до норм Податкового кодексу України зобов'язаний сплачувати зазначений податок.

Розрахунок земельного податку проводився відповідно до норм п. 286.1 ст. 286 ПК України.

Вважаючи податкове повідомлення-рішення №2 від 28.04.2017 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та непідлягають до задоволення з таких підстав.

Приписами ст. 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (надалі - ПК України), плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності, правовідносини щодо нарахування та сплати якої врегульовано розділом XIII Податкового кодексу України.

Згідно пп. 269.1.1 п. 269.1 ст. 269 ПК України, платниками податку, зокрема, є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв).

При цьому, пп. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270 ПК України передбачено, що об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік. Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв'язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців) (п. 285.1 та п. 285.2 ст. 285 ПК України).

Приписами п. 286.5 ст. 286 ПК України передбачено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому він втратив право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому у нового власника виникло право власності.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення (п. 287.5 ст. 287 ПК України).

Водночас, за твердженнями позивача, останній звільнений від сплати земельного податку, оскільки нежиле приміщення, яке знаходиться на цій земельній ділянці за адресою проспект Голосіївський, 15-А, знаходиться з 23.11.2001 року у його приватній власності та використовується позивачем, як суб'єктом господарської діяльності, у процесі його господарської діяльності, а саме для здачі в оренду вказаного нежилого приміщення.

З 01.01.2012 позивачем обрано спрощену систему оподаткування, позивач є платником єдиного податку 3-ї групи за ставкою 5-ти відсотків від доходу, про що свідчить Свідоцтво платника єдиного податку від 31.05.2012 р. серії Б № 400763 (зі змінами від 11.12.2012 р.). З отриманих доходів за надання в оренду нерухомого майна позивач сплачує єдиний податок. Копії платіжних доручень про сплату єдиного податку до місцевого бюджету у 2017 році знаходяться в матеріалах справи.

Як вбачається з матеріалів справи, між ФОП ОСОБА_1 (Орендодавець) та ТОВ «ІНТЕРХІМ-БТВ» (Орендар) укладено договір №16 оренди нежитлового приміщення від 01.07.2016 року, із змісту якого вбачається, що Орендодавець передає, а Орендар приймає в оренду нежиле приміщення, загальною площею 256,3 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1, для розміщення офісу Орендаря, здійснення діяльності в сфері торгівлі та розробки технологій. Строк оренди приміщення встановлено з 01.08.2016 року по 01.07.2019 року.

Також в матеріалах справи знаходиться копія додаткової угоди № 1 від 28.07.2016 до договору № 16 оренди нежитлового приміщення від 01.07.2016, якою доповнено пункт 1.2 Договору частиною 2, згідно до якого Орендарю на період дії Договору передається і земельна ділянка, на якій розташована будівля з урахуванням прибудинкової території, у розмірі пропорційному площі приміщення будівлі. Також зазначається, що Орендодавцю Орендар компенсує витрати з оплати користування землею у складі орендної плати.

На підтвердження виконання умов вищезазначеного договору в матеріалах справи знаходиться копія акту прийому-передачі до договору № 16 нежитлового приміщення від 01.07.2016 та 6 актів виконання робіт (надання послуг) згідно вищевказаного договору оренди офісу.

З огляду на викладене вище вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований, як фізична особа-підприємець 06.12.2001. З 01.01.2012 позивач перейшов на спрощену систему оподаткування 3 групи, ставка єдиного податку 5%. Вид господарської діяльності 70.20.0 Здавання в оренду власного нерухомого майна. 12.10.2001 відповідно до копії договору купівлі-продажу нежилого приміщення, ОСОБА_1 набув право приватної власності на нежиле приміщення, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 256,30 кв. м.

Відповідно до Реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, зазначене нежиле приміщення зареєстроване за позивачем на праві приватної власності та записано в реєстрову книгу № Д2 П-203 за реєстровим № 754-П.

Згідно з п. 287.8 ст. 287 ПК України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У частинах 1, 2 ст. 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За статтями 125 і 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, передбачено положення ст. 377 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 378 цього Кодексу право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Аналіз зазначених норм права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об'єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов'язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Зокрема, в розумінні зазначених норм обов'язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правоможностей, як-от набуття нею статусу суб'єкта господарювання, діяльність якого пов'язана з використанням земельної ділянки або без такого.

Відповідно до п. 291.3 ст. 291 ПК України юридична особа чи фізична особа-підприємець можуть самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим главою 1 розділу XIV ПК та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Згідно з п. 291.2 ст. 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених п. 297.1 ст. 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

У п. 269.2 ст. 269 ПК України також передбачено, що суб'єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).

Згідно з пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності і земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених п. 297.1 ст. 297 ПК України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою звільнення від сплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

Таким чином, у контексті вказаних правових норм ПК України, платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто, з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що автоматично разом з майном наймачу передається й обов'язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.

Отже, з аналізу наведених норм вбачається, що у разі надання в оренду будівель, споруд або їх частин за договором оренди, одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також яка прилягає до будівлі або споруди, тобто підприємницька діяльність наймодавців провадиться обов'язково за рахунок надання в оренду майна і земельної ділянки.

Вказана правова позиція відповідає позиції Верховного Суду України - Постанова ВСУ від 24.11.2015 у справі № 826/14703/13-а; та позиції касаційної інстанції: Ухвала ВАСУ від 30.11.2016 у справі № К/800/20479/14; Ухвала ВАСУ від 02.11. 2016 у справі К/800/59325/13.

При цьому, не можуть бути прийняті до уваги доводи позивача про те, що він звільнений від сплати земельного податку, у зв'язку з тим, що він є суб'єктом господарювання на спрощеній системі оподаткування та використовує належні йому на праві власності земельні ділянки в господарській діяльності, оскільки, фактично, в господарській діяльності використовуються належні йому нежилі приміщення (будівлі), а не земельні ділянки.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку, про відмову у задоволені позову в повному обсязі.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 9, 11, 44, 72-78, 79,139, 194, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч. 1 ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України. апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п'ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1, АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1;

Відповідач: Головне управління ДФС у м. Києві, 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, .

Суддя Л.О. Маруліна