Справа № 0670/4378/12
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.01.2018 Київ К/9901/94/18 0670/4378/12
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні в касаційній інстанції адміністративну справу № 0670/4378/12

за позовом ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області про скасування постанови про накладення штрафних санкцій, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою відділу державної виконавчої служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області на постанову Житомирського окружного адміністративного суду, прийняту 11 жовтня 2012 року у складі судді Чернової Г.В. та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду, постановлену 3 грудня 2012 року у складі колегії суддів: головуючого - Мацького Є.М., суддів: Євпак В.В., Капустинського М.М.,

в с т а н о в и в :

У липні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати незаконними та скасувати постанови винесені державним виконавцем 14 червня 2012 року та 20 червня 2012 року щодо притягнення його як генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Бердичівська солодова компанія» (далі - ТзОВ «Бердичівська солодова компанія») до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірах 340 гривень 00 копійок та 680 гривень 00 копійок відповідно за невиконання законних вимог державного виконавця.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що на виконанні у відповідача знаходиться наказ Господарського суду Житомирської області № 5/5007/62/11 про витребування у ТзОВ «Бердичівська солодова компанія» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства «Нібулон» (далі - ТзОВ СП «Нібулон») 251,656 тон зерна кукурудзи, на підставі якого державним виконавцем 30 травня 2012 року відкрито виконавче провадження та винесено оскаржувані постанови. Позивач зазначає, що товариство з об'єктивних та незалежних від нього підстав, тобто з поважних причин не могло виконати рішення суду у встановлений державним виконавцем строк до 6 червня 2012 року, у зв'язку з відсутністю відповідного зерна кукурудзи в необхідній кількості. Також вказує на наявність обставин, що перешкоджають провадженню виконавчих дій, у зв'язку з чим державний виконавець міг відкласти виконавчі дії або звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання. Тому на думку позивача постанови про накладення штрафу є передчасними та підлягають скасуванню. Крім того, боржником в цьому виконавчому провадженні є ТзОВ «Бердичівська солодова компанія», тому безпідставним є накладення штрафу на керівника підприємства та притягнення його до адміністративної відповідальності згідно оскаржуваних постанов.

Житомирський окружний адміністративний суд постановою від 11 жовтня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 3 грудня 2012 року, позов задовольнив.

Визнав нечинними та скасував постанови Відділу державної виконавчої служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції про накладення штрафних санкцій на ОСОБА_1 від 14 червня 2012 року та від 20 червня 2012 року.

У касаційній скарзі представник відповідача посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Аргументуючи вимоги касаційної скарги представник відповідача звертає увагу на те, що в даному випадку державною виконавчою службою виконується виконавчий документ, як рішення немайнового (зобов'язального) характеру, порядок виконання якого регламентовано статтею 75 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до пункту другого статті 20 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців, а з виконання рішення немайнового характеру у двомісячний строк. 30 травня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, боржнику надано строк для добровільного виконання рішення суду. Актами державного виконавця від 14 червня 2012 року та від 19 червня 2012 року було встановлено факт невиконання рішення суду, і як наслідок, згідно статтей 5, 11, 75, 89 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанови про накладення штрафу на посадову особу підприємства, генерального директора ТзОВ «Бердичівська солодова компанія», ОСОБА_1 в розмірі 340 гривень 00 копійок та 680 гривень 00 копійок відповідно, вважає, що дії державного виконавця повністю відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Позивач надав заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначає, що відповідачем при винесенні оскаржуваних постанов не було враховано поважність причин невиконання рішення у встановлений державним виконавцем строк та не вжиті в повному обсязі дії щодо об'єктивного та неупередженого виконання рішення, вважає касаційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, просить залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Касаційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Розглядаючи справу, суди всіх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

На думку колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм права, а саме статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) стосовно «суду, встановленого законом» з огляду на нижченаведене.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - КАС) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Частиною першою статті 181 КАС (також у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державних виконавців) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно частини четвертої статті 82 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

За правилами статті 1212 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, далі - ГПК України) скарги на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Скарги на дії органів державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень. Неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, яка надсилається стягувачеві, боржникові та органові виконання судових рішень. Ухвалу може бути оскаржено у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII (далі - КАС України) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Так, згідно пункту 1 частини першої статті 19 КАС України (у редакції, чинній на час розгляду справи) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС).

Частиною першою статті 287 КАС (також у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

За правилами статті 339 ГПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.

Скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Якщо суд встановить, що особа, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються, звільнена з посади (не здійснює відповідну діяльність), він залучає до участі у справі посадову особу, до компетенції якої належить вирішення питання про усунення порушення права заявника.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Таким чином, якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Спірні правовідносини виникли у червні 2012 року, відповідно у жовтні та грудні 2012 року постановлені оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій, на той час діяли норми, за якими юрисдикція адміністративних судів не поширювалась на публічно-правові спори про оскарження дій органів державної виконавчої служби, щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів.

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За правилами частини першої статті 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

Оскільки у справі, що розглядається, суди помилково прийняли до свого провадження і розглянули справу, яка не відноситься до юрисдикції адміністративних судів, ухвалені в цій справі судові рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження в ній.

Водночас Верховний Суд звертає увагу, що згідно статті 74 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Закон України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» яким надано справо сторонам, іншим учасникам та особам оскаржувати постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанови приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, набрав чинності 5 жовтня 2016 року.

Аналіз цих норм дає підстави зробити висновок, що з 5 жовтня 2016 року юрисдикційно спори про оскарження постанов державних виконавців про накладення штрафів відноситься до адміністративних судів.

Керуючись статтями 238, 239, 341 - 343, 349, 354 - 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу відділу державної виконавчої служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області задовольнити частково.

Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2012 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 3 грудня 2012 року в цій справі скасувати.

Провадження по справі відкрите в порядку адміністративного судочинства з а к р и т и.

Роз'яснити позивачу право на звернення до суду в порядку господарського судочинства.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець