Справа № 621/57/18
Суддя: Бібік О. В.
Дата ухвалення: 2018-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ іменем України

26 січня 2018 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області в складі:

головуючого Бібіка О.В.

за участю секретаря Горобець Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора 4 батальйону 9 роти УПП у м. Харків лейтенанта поліції Мороз Юлії Володимирівни про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

11.01.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до інспектора 4 батальйону 9 роти УПП у м. Харків лейтенанта поліції Мороз Ю.В. з вимогами: скасувати постанову серії ЕАА №257713 від 08.01.2018 року про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн.

На обґрунтування вимог позивач вказав, що 08 січня 2018 року інспектором 4 бат. 9 роти управління патрульної поліції м. Харків лейтенантом Мороз Ю.В складено відносно нього постанову серії ЕАА №257713 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. Копію постанови отримав у місці зупинки транспортного засобу безпосередньо від інспектора УПП.

З постанови інспектора УПП вбачається, що 08 січня 2018 року о 00 годин 06 хвилин ОСОБА_1 керував автомобілем MAZDA 3, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 на просп. Гагаріна 129 м. Харків не увімкнув сигнал повороту при перестроюванні з однієї смуги в іншу, чим порушив вимоги п. 9.2.б ПДР України.

Тобто, інспектор УПП на свій власний суб'єктивний, упереджений розсуд, з приводу, начебто, правопорушення, дійшла висновку, що він керував чітко не визначеним автомобілем, в невизначеному напрямку, в невизначеній смузі руху, у не визначеному населеному пункті та не увімкнув сигнал повороту при перестроюванні з однієї смуги в іншу, чим порушив вимоги п. 9.2.б ПДР України. При цьому на підтвердження свого припущення інспектор УПП жодного доказу навести не змогла.

Вважав, що складена інспектором УПП постанова є незаконною, необґрунтованою та взагалі не відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, а тому, не може бути доказом в суді з наступних підстав:

- постанова основана на припущеннях інспектора УПП;

- постанова складена на підставі даних, отриманих невизначеним шляхом, відсутні фотокартки та відео зйомка;

- постанова складена на підставі даних, які не підтверджуються документально письмовими доказами та показаннями свідків, не дивлячись на ту обставину, що я не визнавав своєї вини у вчиненому правопорушенні.

Також в постанові зазначена адреса проживання особи, щодо якої розглядається справа, тобто мене, як сел. Комсомольське, вул. Калініна, однак такої адміністративно-територіальної одиниці в Україні вже не існує, селище Комсомольське перейменоване на селище Слобожанське, а вул. Калініна перейменовано на вул. Культури, що також не відповідає вимогам ст. 283 КУпАП

Після необґрунтованої зупинки транспортного засобу, інспектор УПП підійшла та вказала на те, що нібито ним порушено вимоги п. 9.2.б ПДР України. Він одразу запропонував надати докази з приводу, начебто порушення, на що інспектор УПП взявши посвідчення водія, та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, попрямувала в своє службове авто, не звертаючи уваги на намагання її зупинити.

Крім того, вказав, що інспектор складала постанову в закритому службовому авто, тобто фактично постанова була складена за його відсутності, чим грубо були порушені вимоги ст.ст.278, 279, 280 КУпАП.

Інспектором УПП під час складання постанови про накладення адміністративного стягнення, тобто в момент виявлення „правопорушення", не були роз'яснені права, передбачені ст.268 КУпАП та 63 Конституції України, що, вважає є грубим порушенням гарантованих державою Конституційних прав.

Обов'язковість роз'яснення прав передбачена ст. 268 КУпАП.

На підтвердження викладених у постанові обставин інспектором УПП не додано та не зазначено жодного доказу, що підтверджує його винність у вчиненому правопорушенні.

Позивач до суду не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася вчасно та належним чином, заперечень до суду не надала.(а.с.12)

Відповідно до ч.2 ст. 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Постановою серії ЕАА №257713 від 08.01.2018 року позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.

Проте, жодних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, до матеріалів адміністративної справи відповідачем не долучено.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Єдиний порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху (далі за текстом - ПДР), затверджені постановою кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.

Згідно із п. 1.9 ПДР особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені зокрема ч. 1-3 ст. 122 КУпАП.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 288 КУпАП постанову по справі про адміністративне правопорушення іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржено у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або до суду у порядку, визначеному КАС України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (із змінами та доповненнями). Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов'язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Так, відповідно до ч. 1 ст.122 КУпАП України передбачена відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Крім того, відповідно до принципу 6 Рекомендації № R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно адміністративних санкцій, ухваленої 13 лютого 1991 року, при застосуванні адміністративних санкцій, окрім сформульованих у Резолюції (77) 31 принципів справедливої адміністративної процедури, що звичайно застосовуються до адміністративних актів, слід керуватися такими особливими принципами:

1) особа, стосовно якої розглядається можливість застосування адміністративної санкції, попередньо інформується щодо фактів, які їй ставляться в вину;

2) вона має достатньо часу для підготовки свого захисту залежно від складності справи та суворості санкцій, що можуть бути застосовані;

3) вона або її представник інформується стосовно характеру доказів у справі, зібраних проти неї;

4) вона має можливість висловити свою думку перед оголошенням рішення про санкцію;

5) адміністративний акт про застосування санкцій містить мотиви, на яких вона ґрунтується.

Більше того, приписами ст.129 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, задекларовано, що основними засадами судочинства, серед іншого, є змагальність та забезпечення доведеності вини.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.

Враховуючи вищевказані вимоги та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів:(п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р., заява №38683/06; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р., заява № 29644/10; п.52 Рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р., заява №12167/04).

Відповідно до п.п. 1,3,8 ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Наявність у діях позивача складу правопорушення підтверджується тільки постановою у справі про адміністративне правопорушення від 08.01.2018 року серії ЕАА №257713, що не є достатнім доказом для притягнення до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 122 КУпАП.

За наведеного, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2, 77, 241-246, 255, 286 КАС України,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до інспектора 4 батальйону 9 роти УПП у м. Харків лейтенанта поліції Мороз Юлії Володимирівни про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення - задовольнити.

Постанову серії ЕАА №257713 від 08.01.2018 року інспектора 4 батальйону 9 роти УПП у м. Харків лейтенанта поліції Мороз Юлії Володимирівни у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП - скасувати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя -