Справа № 471/734/17-а
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2018-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2018 р.м.ОдесаСправа № 471/734/17-а

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Скарницька І.Б.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Потапчука В.О.

суддів - Семенюка Г.В.

- Шляхтицького О.І.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Вознесенського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області на постанову Братського районного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Вознесенського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2, позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Вознесенського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про:

- визнання протиправними дії Вознесенського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_2 відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII;

- скасування рішення Вознесенського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області про відмову в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_2 від 29 вересня 2017 року № 41;

- зобов'язання Вознесенське об'єднане управління Пенсійного фонду України Миколаївської області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_2, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII:

- військову службу в Збройних силах України з 26.11.1990 року по 17.11.1992 року;

- навчання курсантом у Херсонському училищі міліції МВС України з 01 вересня 1991 року по 19 липня 1996 року як військову службу;

- роботу з 20 серпня 1996 року по 18 березня 2002 року на посаді слідчого та старшого слідчого Братського районного відділу УМВС України в Миколаївській області;

- роботу з 25.03.2002 року по 25.05.2003 року виконуючим обов'язки слідчого прокуратури Братського району Миколаївської області, з 26.05.2003 року по 24.07.2011 року слідчим прокуратури Братського району Миколаївської області, з 25.07.2011 року по 04.06.2012 року помічником прокурора Братського району Миколаївської області, з 05.06.2012 року по 14.12.2015 року прокурора прокуратури Братського району Миколаївської області, з 15.12.2015 року по 20.09.2017 року прокурора Братського відділу Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області до прокурорських посад, загальною тривалістю станом на 20.09.2017 року 25 років 11 місяців 6 днів, з них на прокурорських посадах 15 років 05 місяців 25 днів;

- зобов'язання Вознесенське об'єднане управління Пенсійного фонду України Миколаївської області призначити ОСОБА_2 з 20 вересня 2017 року пенсію за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII;

- стягнення з державного бюджету на користь ОСОБА_2 витрати, понесені ним при сплаті судового збору в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за вислугою років відповідно до ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року. Однак, рішенням Вознесенського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області від 29 вересня 2017 року № 41 було відмовлено у призначені пенсії за вислугою років з посиланням на недостатність необхідного стажу. Позивач вважає дії відповідача неправомірними, посилаючись на той факт, що Вознесенським ОУПФ України Миколаївської області не було зараховано до пільгового стажу військову службу в Збройних силах України з 26.11.1990 року по 17.11.1992 року; навчання курсантом у Херсонському училищі міліції МВС України з 01 вересня 1993 року по 19 липня 1996 року як військову службу; роботу з 20 серпня 1996 року по 18.03.2002 року на посаді слідчого та старшого слідчого Братського районного відділу УМВС України в Миколаївській області; роботу з 25.03.2002 року по 25.05.2003 року виконуючим обов'язки слідчого прокуратури Братського району Миколаївської області, з 26.05.2003 року по 24.07.2011 року слідчим прокуратури Братського району Миколаївської області, з 25.07.2011 року по 04.06.2012 року помічником прокурора Братського району Миколаївської області.

Постановою Братського районного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2017 року позов задоволений.

Не погоджуючись з постановою суду Вознесенське ОУПФ України Миколаївської області звернулося до суду з апеляційною скаргою у якій зазначено, що постанову винесено з порушенням норм матеріального права у зв'язку з чим апелянт просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Відповідно до приписів ст. 311 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції, може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

При цьому, Вознесенське ОУПФ України Миколаївської області в обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що оскаржуване рішення прийнято у порушення вимог чинного законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги Вознесенського ОУПФ України Миколаївської області, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції, встановлені наступні обставини справи які не заперечуються сторонами.

20 вересня 2017 року ОСОБА_2, працюючи на посаді прокурора Братського відділу Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області, звернувся до Вознесенське ОУПФ України Миколаївської області із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1687-VII (далі Закон № 1687-VII).

Рішенням Вознесенського ОУПФ України Миколаївської області № 41 від 29 вересня 2017 року позивачу було відмовлено в призначені пенсії за вислугу років, посилаючись на те, що згідно пункту 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VІІІ з 01.06.2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб відповідно до Закону України "Про прокуратуру". Також у своєму рішенні відповідач зазначив, що відповідно до ст. 86 Закону № 1687-VII для призначення пенсій за вислугою років позивач необхідно мати стаж на посаді прокурора не менше 13 років, а стаж ОСОБА_2 на прокурорських посадах становить 5 років 3 місяці 16 днів.

Так, приймаючи рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років та доходячи висновку про відсутність необхідного у позивача пільгового стажу для призначення пенсії за вислугу років, відповідачем не було зараховано до пільгового стажу навчання курсантом у Херсонському училищі міліції МВС України з 01.09.1993 року по 19.07.1996 року як військову службу, пославшись на те, що училище міліції не відноситься до вищого навчального закладу, не зараховано до прокурорських посад періоди роботи з 25.03.2002 року по 25.05.2003 року виконуючим обов'язки слідчого прокуратури Братського району Миколаївської області, з 26.05.2003 року по 24.07.2011 року слідчим прокуратури Братського району Миколаївської області, з 25.07.2011 року по 04.06.2012 року помічником прокурора Братського району Миколаївської області.

Не погоджуючись з вищевикладеним позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що згідно рішення Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини з їх пенсійного забезпечення виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції правильним та таким, що відповідає вимогам Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України та Закону України «Про прокуратуру».

В апеляційній скарзі вказується на те, що зазначена постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим апелянтом ставиться питання про скасування постанови Братського районного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2017 року та ухвалення нової постанови, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити. Окрім того, апелянт зазначає, що загальний стаж роботи ОСОБА_2, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, з урахуванням періоду проходження військової служби складає 23 роки 18 днів, з яких стаж роботи ОСОБА_2 на посадах прокурора відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону № 1687-VII складає лише 5 років 3 місяці 16 днів.

Колегія суддів не погоджується з таким доводом апелянта виходячи з наступного.

Щодо неврахування до стажу роботи періоду роботи виконуючим обов'язки слідчого прокуратури Братського району Миколаївської області колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, який набрав чинності 15 липня 2015 року, встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Згідно ч. 6 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Національній академії прокуратури України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Відповідно до п. 5 розділу ХІІІ (Перехідні положення) Закону України «Пpo прокуратуру» №1697-VII, положення цього Закону, в тому числі статті 86, що регулює пенсійне забезпечення працівників органів прокуратури, поширюється на слідчих органів прокуратури до початку діяльності державного бюро розслідувань.

На момент звернення до суду та на момент роботи позивача на посаді слідчого прокуратури, державне бюро розслідувань свою роботу не розпочало.

З урахуванням вищевказаних вимог законодавства вбачається, що статус слідчого прокуратури прирівнюється до статусу прокурора органу прокуратури, та зараховується до стажу роботи на прокурорських посадах, що правильно було встановлено судом першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме згідно довідки виданої прокуратурою Миколаївської області, від 19 вересня 2017 року, позивач проходив службу в органах прокуратури, а саме з 25 березня 2002 року по 25 травня 2003 року виконуючий обов'язки слідчого прокуратури Братського району Миколаївської області, з 26 травня 2003 року по 24 липня 2011 року слідчий прокуратури Братського району Миколаївської області, з 25 липня 2011 року по 04 червня 2012 року помічник прокурора Братського району Миколаївської області, з 05 червня 2012 року по 14 грудня 2015 року прокурор прокуратури Братського району Миколаївської області, з 15 грудня 2015 року по теперішній час прокурор Братського відділу Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області.

Таким чином, загальний стаж роботи в органах прокуратури станом на 18 вересня 2017 року становить 15 років 05 місяців 24 дні, а загальний стаж, що дає право на призначенні пенсії за вислугою років, з урахуванням періоду проходження військової служби складає 25 років 11 місяців 06 днів.

Частиною 1 ст. 58 Конституції України встановлено, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

При цьому суд першої інстанції правильно посилався на рішення Конституційного Суду України № 1-рп від 13 травня 1997 року, № 1-рп/99від 09 лютого 1999 року та № 3-рп/2001 від 05 квітня 2001 року, в яких встановлено, що нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Конституційний Суд України також неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно якої Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратурі, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України № 8-рп/99 від 06 липня 1999 року та № 5- рп/2002 від 20 березня 2002 року). У своїх рішеннях Конституційний Суд України вказав на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства. Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов'язки і відповідальність. Зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей. Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини з їх пенсійного забезпечення виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач набув право на призначення пенсії за вислугу років на підставі абз. 7 ч.1, ч.6, ч.8, ч. 13, ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року.

Окрім того, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправних дій відповідача щодо неврахування періоду навчання в закладі системи МВС України виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме відповідно до наявної в матеріалах справи копії трудової книжки та довідки ГУНП в Миколаївській області від 24 травня 2017 року ОСОБА_2 проходив службу в органах МВС з 01 вересня 1993 року по 18 березня 2002 року, а саме: з 01 вересня 1993 року по 19 липня 1996 року-курсант Херсонського училища міліції МВС України; з 20 серпня 1996 року по 30 травня 1998 року - слідчий слідчого відділенні Братського РВ УМВС в Миколаївській області; з 30 травня 1998 року по 18 березня 2002 року старший слідчий слідчого відділення Братського РВ УМВС в Миколаївській області. 18 березня 2002 року звільнений у запас за власним бажанням, вислуга років складає 08 років 06 місяців 17 днів.

Згідно частин 2 та 3 ст. 18 Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року №565-XII, в редакції, яка діяла на час навчання у навчальному закладі системи МВС України, вбачається, що особи, прийняті на службу до міліції, в тому числі слухачі й курсанти шкіл міліції, які перебувають на військовому обліку, на час служби знімаються з нього і перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ України.

Навчання у школах Міністерства внутрішніх справ України після здобуття середньої освіти прирівнюється до проходження військової служби.

З вказаних норм законодавства вбачається, що час навчання в Херсонському училищі міліції МВС України з 01 вересня 1993 року по 19 липня 1996 року включно, є військовою службою і підлягає зарахуванню у повному обсязі до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, передбачену Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ.

Таким чином, період проходження позивачем навчання в навчальному закладі системи МВС України з 1993 року по 1996 рік, відповідно до Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-XII в редакціях, що діяли в період з 1993 року по 1996 рік, є військовою службою і підлягає зарахуванню у повному обсязі до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, передбачену Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ, що правильно було встановлено судом першої інстанції.

Щодо твердження Вознесенського ОУПФ України Миколаївської області, що згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, в тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру», у зв'язку з тим, що такий закон не прийнятий, позивач не має права на призначення пенсії за вислугу років, колегія суддів зазначає наступне.

На момент прийняття Закону України № 213-VIII та дії зазначених в ньому прикінцевих Положень, в Україні діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ, який з 15 липня 2015 року втратив свою чинність і з цього дня вступив в дію інший Закон України «Про прокуратуру» №335-VІІІ. Тобто, Закон №213-VIII від 02 березня 2015 року не міг встановлювати чи вносити зміни до Закону України «Про прокуратуру», який вступив в дію лише з 15 липня 2015 року.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач, відмовляючи позивачеві у призначенні пенсії за вислугу років безпідставно, на власний розсуд, всупереч вимогам Конституції України поширює дію Закону № 213-VІІ на новий Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VІІ, який набрав чинності 15 липня 2015 року, не зважаючи на те, що жодної прямої вказівки про надання зворотної дії в часі цьому Закону не передбачено, та будь-яких змін до статті 86 вказаного Закону № 1697-VІI щодо відсутності (скасування) права працівників прокуратури України на звернення до державних органів Пенсійного фонду України на призначення пенсії за вислугу років законодавцем, Верховною Радою України, на сьогоднішній день не внесено, є правильним.

Окрім того, згідно п.8 Прикінцевих та Перехідних Положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII, який набрав чинності 11 жовтня 2017 року, норми статті 86 Закону України "Про прокуратуру" щодо пенсійного забезпечення діють до дня внесення змін до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". На теперішній час, змін до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" не внесені.

Закон № 1697-VІІ, в частині регулювання питань пенсійного забезпечення працівників прокуратури України є спеціальним законом, та на сьогоднішній день повинен застосовуватися органами Пенсійного фонду України при призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 цього Закону, за наявності на день звернення з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років і введений в дію після прийнятого Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII.

Такого висновку дійшов і Конституційний Суд України у своєму рішенні у справі №1-9/2015 від 13 травня 2015 року (пункти 2.1 та 2.2 мотивувальної частини Рішення).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позов є обґрунтованим, таким чином, підлягає задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Вознесенського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області - залишити без задоволення, а постанову Братського районного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Вознесенського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 29 січня 2018 року.

Суддя доповідач: Потапчук В.О.

Суддя: Шляхтицький О.І.

Суддя: Семенюк Г.В.