Справа № 263/15333/17
Суддя: Томілін О. М.
Дата ухвалення: 2018-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/263/103/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2018 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області в складі:

головуючої судді Томіліна О.М.,

за участю секретарів Гущиної О.О., Лапоног Т.Г., Диміч Т.М., Доманової І.Ф.,

представників позивача Манько Ю.В., Ставицького О.В.,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі Донецької області справу за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 про примусове видворення за межі України,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом посилаючись на те, що співробітниками Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (далі за текстом - ГУ ДМС України в Донецькій області) було виявлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який знаходиться в Україні без наявних законних підстав та документів, які б надавали право законного перебування його на території України. Зазначена особа 26.05.2013 року прибула на територію України, перетнувши державний кордон України через КПП «Новоазовськ» по паспорту громадянина Російської Федерації НОМЕР_1, виданому Автозаводським РУВС м. Тольятті Самарської області 19.03.2002 року. Після закінчення 24.08.2013 року терміну перебування на території України відповідач знаходиться на території України без будь-яких документів та законних підстав, які б надавали право останньому знаходиться в Україні, від виїзду з України ухиляється. За порушення правил перебування іноземців в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, 31.08.2017 року відносно ОСОБА_3 на підставі ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Кальміуським районним відділом у м. Маріуполі Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження громадянина Російської Федерації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до якого зобов'язано останнього залишити територію України у термін до 30.09.2017 року. Рішення вручене відповідачу під підпис 31.08.2017 року, проте до теперішнього часу в установлений строк рішення не виконано. Згідно пояснень наданих відповідачем пояснень, він не виконав рішення про примусове повернення через те, що термін дії його паспорту закінчився, нового паспорту в консульстві Російської Федерації не отримав. На підставі викладеного, просив прийняти рішення про примусове видворення громадянина Російської Федерації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України.

У судовому засіданні представники позивача - ГУ ДМС України в Донецькій області Манько Ю.В., Ставицький О.В. позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Зокрема, пояснили, що дійсно відносно відповідача ОСОБА_3 на підставі ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Кальміуським районним відділом у м. Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області було прийнято рішення про примусове повернення останнього до країни походження. Однак, відповідач не виконав п. 1 та п. 2 зазначеного рішення, а саме: повернутися до країни походження та самостійно залишити територію України у термін до 30.09.2017 року через відсутність паспорту та неможливості оформити нові документи. Крім того, зазначили, що рішенням було зобов'язано ОСОБА_3 звернутися до генерального консульства Російської Федерації у м. Харків для отримання документів для повернення до коаїни походження без зазначення граничних строків. Не заперечували, що покинути територію України відповідачу неможливо без наявності діючого паспорту громадянина Російської Федерації.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував. Зазначив, що не може самостійно виїхати за межі України. Пояснив, що він згодний добровільно виконати рішення ГУ ДМС України в Донецькій області про виїзд за межі України, однак, оскільки строк дії його паспорту громадянина РФ закінчився, він не має можливості виїхати за межі України. При цьому також пояснив, що в строк, зазначений у рішенні ГУ ДМС України в Донецькій області від 31.08.2017 року він звернувся до консульства РФ в місті Харкові з проханням виготовити йому новий паспорт, однак не дивлячись на те, що він неодноразово звертався та телефонував до консульства, до теперішнього часу паспорт не виготовлено, так само невідомі строки його виготовлення. Із зазначених причин добровільно у визначений строк він не мав можливості фізично виконати рішення ГУ ДМС України в Донецькій області від 31.08.2017 року та залишити територію України.

Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та зібрані письмові докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач звернувся до суду з даним позовом обґрунтовуючи свої вимоги тим, що співробітниками ГУ ДМС України в Донецькій області було виявлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який знаходиться в Україні без наявних законних підстав та документів, які б надавали право законного перебування його на території України.

26 травня 2013 року ОСОБА_3 прибув на територію України, перетнувши державний кордон України через КПП «Новоазовськ» по паспорту громадянина Російської Федерації НОМЕР_1, виданому Автозаводським РУВС м. Тольятті Самарської області 19.03.2002 року.

Після закінчення 24.08.2013 року терміну перебування на території України відповідач знаходиться на території України без будь-яких документів та законних підстав, які б надавали право останньому знаходиться в Україні.

За порушення правил перебування іноземців в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, 31.08.2017 року відносно ОСОБА_3 на підставі ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Кальміуським районним відділом у м. Маріуполі Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження громадянина Російської Федерації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до якого вирішено:

- примусово повернути до країни походження гр. Російської Федерації ОСОБА_3;

- зобов'язано його самостійно залишити територію України у термін до 30.09.2017 року;

- зобов'язано ОСОБА_3 звернутися до Генерального посольства Російської Федерації у м. Харків для отримання документів для поверненням до країни походження.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом адміністративного судочинства України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до ч. 2 ст. 183-7 КАС України в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року, у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, адміністративний суд, визначений частиною першою цієї статті, за клопотанням органу (підрозділу), який подав такий позов, може прийняти рішення про затримання іноземця або особи без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Відповідно до ч. 7 ст. 183-7 КАС України в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року, строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, не може перевищувати шести місяців. У разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на дванадцять місяців.

Згідно з ч. 1 ст. 288 КАС України в редакції, що діє після 15 грудня 2017 року, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в'їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

В силу вимог ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Частиною 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Згідно з частиною 1 статті 30 Закону № 3773-VI Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Іноземці та особи без громадянства перебувають у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, протягом строку, необхідного для виконання рішення суду про примусове видворення, але не більш як дванадцять місяців.

З аналізу наведених норм вбачається, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання такого рішення.

Таким чином, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства повинні передувати дві обставини: перша - прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; друга - ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Про відсутність порушень статті 30 Закону № 3773 з боку відповідача, свідчить наступне.

Рішення ГУ ДМС України в Донецькій області № 8 про примусове повернення відповідача в країну походження Російської Федерації було прийнято 31 серпня 2017 року та вручене останньому під особистий підпис 31.08.2017 року.

Відповідно до цього рішення, останнього було зобов'язано покинути територію України у термін до 30 вересня 2017 року.

Суд приймає обґрунтований довід відповідача, з яким також погодився представник позивача, про те, що він фізично не міг виконати рішення суб'єкта владних повноважень, оскільки протягом усього строку, який надавався йому для залишення України, не мав можливості з об'єктивних причин (по теперішній час паспорт не виготовлений) отримати новий паспорт для виїзду.

Стаття 6 КАС України визначає, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

У підпункті "f" п.1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Європейський суд з прав людини у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014 року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

Тобто, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Таким чином, у суду не має обґрунтованих підстав для висновків, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення та буде перешкоджатиме проведенню процедури видворення або існує ризик його втечі.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 77 КАС України), та згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У відповідності до ст. 254 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Головного Управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про примусове видворення та затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_5 не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст. ст. 6, 7, 9, 72-77, 241-246, 288-289 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 про примусове видворення за межі України - відмовити.

Рішення ухвалено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини у судовому засіданні 29 січня 2018 року.

Повний текст постанови складений 30 січня 2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного адміністративного суду через Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області в десятиденний строк із дня його проголошення.

Суддя: О.М. Томілін