Справа № 826/3195/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 січня 2018 року № 826/3195/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Володковича Володимира Володимировича про зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом звернулася ОСОБА_1 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Володковича Володимира Володимировича, в якому просить зобов'язати відповідача провести у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на таке нерухоме майно:

- 5/1000 часток об'єкту незавершеного будівництва, що є паркувальним місцем для транспортного (плав.) засобу № 4-10, площею 39,0 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- 6/1000 часток об'єкту незавершеного будівництва, що є приміщенням № 49 і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 45,1 кв. м та балкон літ. б 64 площею 10,5 кв. м;

- 5/1000 часток об'єкту незавершеного будівництва, що є приміщенням № 48 і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 41,1 кв. м та балкон літ. б 65 площею 9,0 кв. м.;

- 12/1000 часток об'єкту незавершеного будівництва, що є приміщенням № 47 і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 92,1 кв. м та балкон літ. б 66 площею 23,3 кв. м.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відмова державного реєстратора здійснити державну реєстрацію права власності позивача на вказане майно грубо порушує її конституційне право розпоряджатися своїм майном, яке вона отримала за договором дарування від 10.09.2014 року.

Сторони до суду не прибули, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник відповідача надав письмові заперечення проти позову, в яких просив у задоволенні позову відмовити. Зазначив, що адміністративний суд не наділений повноваженнями підміняти суб'єкта владних повноважень шляхом зобов'язання його вирішити питання, які законодавством віднесені до компетенції такого органу. Відповідач може проводити державну реєстрацію виключно на підставі законів України та підзаконних нормативно-правових актів за наявності заяви про реєстрацію права власності.

Відповідно до вимог частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням вимог ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд прийшов до висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 10.09.2014 року між ОСОБА_3 (Дарувальник) і ОСОБА_1 (Обдаровувана) укладено договір дарування, за умовами якого Дарувальник передав у власність Обдаровуваної, а Обдаровувана прийняла в дар:

- 5/1000 часток об'єкту незавершеного будівництва, що є паркувальним місцем для транспортного (плав.) засобу № 4-10, площею 39,0 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- 6/1000 часток об'єкту незавершеного будівництва, що є приміщенням № 49 і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 45,1 кв. м та балкон літ. б 64 площею 10,5 кв. м;

- 5/1000 часток об'єкту незавершеного будівництва, що є приміщенням № 48 і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 41,1 кв. м та балкон літ. б 65 площею 9,0 кв. м.;

- 12/1000 часток об'єкту незавершеного будівництва, що є приміщенням № 47 і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 92,1 кв. м та балкон літ. б 66 площею 23,3 кв. м.

30.11.2016 року ОСОБА_1 звернулася до ЦНАП із заявами з доданими до них документами про державну реєстрацію права власності на вказані об'єкти.

Державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Володковичем В.В. 05.12.2016 року прийняті рішення № 32736146, № 32736125, № 32736134 і № 32736115 відповідно про відмову у державній реєстрації такого права власності позивача, оскільки договір дарування не відповідає вимогам ч. 2 ст. 719 Цивільного кодексу України (повинен укладатися у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню).

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернулася до суду з цим позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ч. 1, 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон) встановлено, що дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.

Державна реєстрація речових прав на об'єкт незавершеного будівництва та їх обтяжень проводиться у порядку, визначеному цим Законом, з урахуванням особливостей правового статусу такого об'єкта.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 10 Закону, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 24 Закону, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зверталася до відповідача із заявами про державну реєстрацію права власності на чотири об'єкти незавершеного будівництва саме на підставі договору дарування від 10.09.2014 року.

У матеріалах справи міститься копія зазначеного договору, з якої видно, що він дійсно не посвідчений нотаріально. Відсутність нотаріального посвідчення договору підтверджується також і повідомленнями приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дубенко К.Є.

Згідно з ч. 2 ст. 719 Цивільного кодексу України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Серед загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, ст. 203 Цивільного кодексу України визначає, у тому числі, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що законні підстави для реєстрації права власності ОСОБА_1 на чотири об'єкти незавершеного будівництва, зазначені у договорі дарування від 10.09.2014 року, на підставі цього договору відсутні. У своїх рішеннях від 05.12.2016 року № 32736146, № 32736125, № 32736134 і № 32736115 державний реєстратор прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Володкович В.В. обґрунтовано відмовив позивачеві у проведенні державної реєстрації права власності.

Крім того, стосовно визначеного позивачем способу захисту свого права, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 №1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов'язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб'єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто, дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб'єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Звертаючись до суду з даними позовними вимогами, позивач, фактично, просить суд підмінити державного реєстратора, зобов'язавши його провести державну реєстрацію права власності, хоча він при цьому Законом наділений можливістю вибору на власний розсуд прийняте одне з декількох варіантів управлінських рішень та за умови дотримання встановленої закнодавством процедури.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 205, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.В. Аблов