Справа № 226/2043/17
Суддя: Редько Ж. Є.
Дата ухвалення: 2018-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 226/2043/17
Справа № 226/2043/17
Провадження № 2-а/226/2/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2018 року м.Мирноград

Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Редько Ж.Є.,

при секретарі Попенко І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м.Мирнограді Донецької області у спрощеному позовному провадженнісправу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради (далі за текстом УСЗН) про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії, в обґрунтування якого вказала, що 06.07.2009 вона уклала шлюб з ОСОБА_2, в якому народила дітей: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. У звязку з бойовими діями та загостренням ситуації в м.Моспіне Донецької області вона зі своєю родиною влітку 2016 року була вимушена покинути рідне місто. 26.07.2016 вона та її молодший син отримали у відповідача довідки про взяття їх на облік як внутрішньо переміщених осіб. Крім того, вона звернулась до відповідача із документами про поновлення виплат допомоги при народженні другої дитини у відповідності до Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми», однак з моменту звернення не отримала жодної виплати. У вересні 2017 року з відповіді відповідача на адвокатський запит вона дізналася, що їй відмовлено у призначенні допомоги у звязку з тим, що вона не мешкає за місцем фактичного проживання. Вважає дії відповідача щодо невиплати допомоги незаконними, протиправними та такими, що порушують її конституційні права. Нею подані всі документи, перелік яких передбачений для звернення за спірною допомогою. Додаткових документів в неї не витребовували, жодних листів від відповідача вона не отримувала. Закон України «Про державну допомогу сімям з дітьми» не передбачає підстав, які б надавали відповідачеві право відмовляти у призначенні та виплаті допомоги, спираючись на рішення міської ради або порядок призначення соціальних виплат, або за відсутністю за місцем фактичного проживання. Відмова може мати місце лише з трьох підстав: ненадання повного пакету документів, народження мертвої дитини або при зверненні до управління соціального захисту населення після спливу 12 місяців після народження дитини. Період з дня її звернення до відповідача і до моменту зняття її з Єдиної бази обліку внутрішньо переміщених осіб повинен бути зарахований у призначення та виплати їй допомоги, яку вона недоотримала у вказаний період. Постанова Кабінету Міністрів України «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», на яку посилається відповідач у своїй відповіді, не є Законом та не може змінювати у бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Вона є громадянкою України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни, та не може бути обмежена у праві на соціальний захист за ознакою місця проживання (перебування). Крім того, вона позивається фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, і це є підставою для привернення позачергової уваги забезпеченню інтересів дитини. Тому просить суд визнати протиправною відмову відповідача у призначенні їй допомоги при народженні другої дитини сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, і зобовязати відповідача призначити та здійснити їй виплату такої допомоги за її заявою від 26.07.2016.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник за договором, адвокат ОСОБА_6, не зявилися. Згідно з наявними заявами, просили розглянути справу за їх відсутності і постановити рішення про повне задоволення позовних вимог. Представник відповідача управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради ОСОБА_7 до суду не зявилася, про час і місце розгляду справи сповіщена належним чином, письмово повідомила суд про розгляд справи у її відсутність. Згідно наданим запереченням вказала, що позовні вимоги управління не визнає, що ОСОБА_5 дійсно 26.07.2016 звернулась до УСЗН з завою про призначення допомоги при народженні другої дитини, як внутрішньо переміщена особа з фактичним мешканням в м.Мирнограді Донецької області. Однак за рішенням УСЗН від 02.11.2016 у призначенні допомоги їй було відмовлено на підставі п.13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», у звязку з відсутністю позивача за фактичним місцем проживання, зазначеним у заяві про призначення соціальної допомоги. Крім того, дію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № НОМЕР_1 припинено у звязку з встановленням факту подвійної реєстрації позивча як внутрішньо переміщеної особи у м.Селидове Донецької області. Вказуючи на те, що УСЗН діяло у відповідності з вимогами законодавства, просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник позивача ОСОБА_6 надала до суду відповідь на заперечення відповідача, згідно якого вказала, що факт того, що позивач зверталася до відповідача та надавала необхідний пакет документів не оспорюється сторонами. Як повідомив у своєму листі відповідач, ОСОБА_1 була знята з обліку Єдиної бази внутрішньо переміщених осіб, проте, за час її знаходження у базі та з моменту зверення до відповідача позивач мала право на отримання допомоги при народженні другої дитини за відповідний період. Позивачу відмовлено у призначенні допомоги при народженні дитини у зв'язку з тим, що вона не мешкає за місцем свого фактичного проживання, а не з причин відсутності в базі ВПО чи пропущення 12-ти місячного строку на звернення до відповідача. Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» не передбачено підстав, які б надавали відповідачу право відмовляти заявнику в призначенні та виплаті допомоги при народженні дитини, спираючись на рішення міської ради, або за відсутністю за місцем проживання. Також не передбачено цих підстав у відмові заявнику у взятті на облік як отримувача допомоги при народженні дитини. Позивач при народженні дітей звернулася в межах 12-ти місячного строку до УСЗН за місцем своєї реєстрації (м.Донецьк), яким було призначено виплату допомоги та яку позивач перестала отримувати ні зі своєї вини. Допомогу при народженні дитини позивач отримувала до 31.12.2014. Тому вважає заперечення відповідача необґрунтованими, а вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню.

Дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 06.07.2009 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

Подружжя ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Ці обставини підтверджуються повідомленою у листі Мирноградського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 18.12.2017 інформацією, отриманою з Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

Позивач ОСОБА_1 та її син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 23.07.2016 та з 26.07.2016 відповідно взяті на облік як особи, які переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, у звязку з чим відповідачем видані відповідні довідки від 26.07.2016 №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2.

З даних довідок вбачається, що зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 та її дитини м.Моспіне Донецької області, вул.Комсомольська, б.9, фактичне місце проживання м.Мирноград Донецької області, вул.Кіма, б.71.

26.07.2016 ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявами про призначення їй допомоги при народження другої дитини відповідно до Закону України «Про державну опомогу сімям з дітьми» та про запит її особової справи як отримувача соціальних допомог с УСЗН Уманьської міської ради, де позивач проживала раніше.

Як зазначила у запереченні представник відповідача, у відповідь до УСЗН надійшла особова справа ОСОБА_1 № 419327/611199, в якій зазначено, що позивачу виплачено грошову допомогу при народженні дитини по 30.06.2016.

Дані обставини підтверджуються заявою позивача від 09.10.2014 про призначення їй допомоги при народження другої дитини відповідно до Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми», з якою та звернулася за місцем її фактичного проживання на той час, а саме: до УСЗН Уманьської міської ради Черкаської області, розпорядженням вказаного управління від 16.06.2016, яким припинено виплату спірної допомоги позивачу з 01.07.2016.

Відповідно до рішення УСЗН від 02.11.2016 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні допомоги при народженні дитини відповідно до п.13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 08.06.2016 року № 365 та рішення комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженої рішенням виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 05.10.2016 року № 14, у звязку з тим, що заявник не мешкає за місцем фактичного проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4.

Зміст даного рішення доводився позивачу шляхом направлення простою кореспонденцією за адресою фактичного проживання останньої повідомлення відповідача від 08.09.2017.

Відсутність ОСОБА_1 за адресою, зазначеною у довідці № НОМЕР_1, а саме: м.Мирноград, вул.Кіма, б.71,встановлена актом обстеження матеріально-побутових умов сімї від 31.10.2016.

На підставі вказаного акту комісія з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затверджена рішенням виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 05.10.2016 року № 14, прийняла рішення, викладене у протоколі засідання від 02.11.2016 № 18, про відмову ОСОБА_1 у призначенні соціальної виплати.

З урахуванням даного висновку комісії відповідачем було прийнято вищенаведене рішення про відмову позивачу у призначенні допомоги при народженні дитини.

Як зазначено у позовній заяві, про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини ОСОБА_1 дізналася від свого представника, яка отримала відповідь управління на адвокатський запит, датовану 08.09.2017.

Відповідно до листа УСЗН від 17.11.2017 ОСОБА_1 перебувала на обліку відповідача і була внесена в Єдину інформаційну базу внутрішньо переміщених осіб з 26.07.2016 по 07.09.2017. Довідка про взяття позивача на облік як внутрішньо переміщену особу є недійсною у звязку із встановленням факту подвійної реєстрації позивача як внутрішньо переміщеної особи у м.Селидове Донецької області.

Згідно із листом УСЗН Селидівської міської ради від 26.12.2017 ОСОБА_1 перебуває на обліку у вказаному територіальному управлінні з 16.08.2017, про що свідчить довідка № НОМЕР_3 від 16.08.2017. При цьому ОСОБА_1 на обліку у цьому управлінні як отримувач державних допомог та компенсаційних виплат не перебуває.

Спірним питанням цієї справи є правомірність дій управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради щодо відмови у здійсненні нарахування та виплати позивачу допомоги при народженні дитини.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоровя, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обовязок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Згідно за ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України «Про державну допомогу сімям з дітьми» (далі Закон).

Даний Закон спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сімям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Так, згідно за ч.1 ст.1 Закону громадяни України, в сімях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

Згідно з п.2 ч.1 ст.3 Закону одним із видів державної допомоги сімям з дітьми є допомога при народженні дитини. Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (ст.4, ч.1 ст.5, ч.1 ст.10 Закону), з урахуванням умов, визначених у ст.11 Закону.

Таким чином, допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дітей.

За приписами ст.11 Закону для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови предявлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. У разі народження мертвої дитини допомога при народженні дитини не призначається.

Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сімям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27.12.2001 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 59 від 04.02.2009).

Судом встановлено, що позивач, яка є громадянкою України та має зареєстроване місце проживання на території України, народивши 04.10.2014 сина ОСОБА_5, протягом дванадцяти місяців з дня народження дитини звернулася до територіального управління соціального захисту населення за місцем свого фактичного проживання на той час до УСЗН Уманьської міської ради Черкаської області, а потім до відповідача за місцем реєстрації як внутрішньо переміщена особа з заявою, затвердженою наказом Мінсоцполітики України 21.04.2015 року № 441, про призначення допомоги при народженні дитини (другої) та копією свідоцтва про народження дитини, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Умані реєстраційної служби Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області. Отже, позивач фактично зверталась до відповідача за продовженням виплати допомоги, яку їй було призначено у 2014 році.

Позивач повною мірою виконала вимоги, встановлені Законом для ініціювання розгляду питання про призначення допомоги. Жодних повідомлень про невідповідність або неповноту поданого пакету документів відповідачем позивачеві не спрямовувалось.

Відмовивши позивачу у призначенні допомоги при народженні дитини, відповідач послався на відсутність її за адресою, зареєстрованою як фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи.

Між тим, право на соціальний захист рівною мірою гарантовано і забезпечене всім громадянам України.

Так, відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист.

Згідно за ч.2 ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розвязання проблем, повязаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Таким чином, право позивача на отримання спірної допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов язань.

До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», в якій встановив обовязок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Крім того, відповідно до правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеної у п.23 рішення «Кечко проти України», якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримані всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини. Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідачем у справі не надано відомостей, що ОСОБА_1 отримала таку допомогу в іншому органі соціального захисту населення на території України, зокрема, за місцем свого поточного фактичного проживання.

Отже, відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Крім того, суд звертає увагу, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-ХП від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з урахуванням інтересів дитини та обставин, встановлених судом, позивач має право на призначення та отримання допомоги при народженні дитини.

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до п.1 ч.1 ст.92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обовязки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

Відповідач при відмові у призначенні спірної допомоги керувався п.13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365, яким передбачено, що комісія, крім підстав відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати, передбачених законодавством, може відмовити заявникові у призначенні (відновленні) такої виплати в разі його відсутності за фактичним місцем проживання (перебування), зазначеним у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати. Водночас, зазначена постанова не є законом, а тому як підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

З огляду на це суд вважає, що прийняття відповідачем рішення про відмову у призначенні позивачу допомоги на підставі підзаконного акту, який порушує право на соціальний захист, є протиправним.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень, обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не наведено жодного порушення з боку позивача, яке б відповідно до чинного законодавства було б підставою для відмови у призначенні допомоги при народженні дитини. Діючи поза законом, відповідач тим самим свавільно втрутився у право позивача на отримання спірної допомоги, що призвело до його порушення, а тому воно підлягає захисту шляхом задоволення вимог позивача.

Відповідно до ч. 2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Суд, дійшовши висновку про задоволення позовних вимог, з урахуванням положень ст.9 КАС України, з метою повного захисту законних прав позивача, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог з огляду на таке.

Як встановлено судом, про відмову у призначенні допомоги позивач дізналася з листа відповідача від 08.09.2016, надісланого на адвокатський запит представника позивача адвоката ОСОБА_6, при цьому з цієї відповіді не вбачається, що до неї додавалася копія рішення про відмову у призначенні допомоги від 02.11.2016, відповідь не містить прямого посилання на факт наявності цього рішення. Таким чином, суд вважає, що позивачеві не було відомо про конкретний документ, прийнятий за наслідками розгляду її заяви. З метою повного захисту порушеного права позивача, суд, задовольняючи позовні вимоги, вважає за необхідне визнати неправомірним та скасувати рішення управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради Донецької області від 02.11.2016 про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини, оскільки наявність цього рішення є перешкодою для виплати спірної допомоги.

Зазначений спосіб судового захисту узгоджується з повноваженнями суду при вирішенні справи відповідно до абз.10 ч.2 ст.245 КАС України та дискреційними функціями відповідача.

На підставі Конституції України, законів України «Про охорону дитинства», «Про державну допомогу сімям з дітьми», «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», керуючись ст.ст.2, 9, 12, 77, 139, 227-228, 241-246, 255, 295 КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5, тимчасове місце перебування: Донецька область, м.Мирноград, вул.Кіма, б.71, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4,до управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради, юридична адреса: Донецька область, м.Мирноград, м-н «Молодіжний», 59, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 25953304, про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Рішення управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради Донецької області від 02 листопада 2016 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні допомоги при народженні дитини визнати неправомірним і скасувати.

Зобовязати управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотриману нею допомогу при народженні дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, передбачену ст.10 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми», за її заявою від 26 листопада 2016 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 25.01.2018.

Суддя Ж.Є.Редько