Справа № 826/18235/16
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2018-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 січня 2018 року № 826/18235/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії:

головуючого судді - Добрівської Н.А., суддів: Кузьменко А.І., Маруліної Л.О.,

за участю секретаря судового засідання - Шаповалової К.В.,

та представників:

від позивача - ОСОБА_1,

від відповідача і третьої особи - Яроменка А.М.,

розглянувши у підготовчому засіданні клопотання представника відповідача про закриття провадження у адміністративній справі

за позовом Громадянки Афганістану ОСОБА_5
до Державної міграційної служби України,
третя особа:Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду звернулась із позовом громадянка Афганістану ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві, в якому просила:

- визнати протиправним і скасувати рішення №362-16 від 14.07.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Свої вимоги позивач обґрунтовує протиправністю, необґрунтованістю оскаржуваного рішення, оскільки при його прийнятті відповідачем не було враховано наступне. Позивач змушена була залишити країну походження та шукати захист в Україні з огляду на об'єктивні обставини, які унеможливлюють її безпечне проживання в Афганістані, вона не шукає пригод і не бажає подивитись світ. Позивач побоюється загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини в Афганістані. Відповідач взагалі не поцікавився ситуацією у країні походження позивача під час прийняття оскаржуваного рішення. Позивач змогла отримати всебічну безоплатну правову допомогу лише 18.11.2016, що підтверджується угодою №DM15-295 про надання правової (юридичної) допомоги адвокатом. Відтак, лише 18.11.2016 позивачеві було належним чином роз'яснено його процесуальні права та обов'язки відповідно до українського законодавства, що зумовила пропуск строку звернення до суду із даним позовом.

Відповідач і третя особа у своїх письмових запереченнях стверджують про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки рішення відповідача про відмову у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту видано з урахуванням всіх обставин та з урахуванням вимог законодавства, якими регулюються спірні правовідносини. Так, повідомлені заявницею під час проведених співбесід обставини не достатньо обґрунтовані та містять суперечливі відомості. Заявниця повідомила, що не переслідується за ознаками раси, релігії, національності, громадянства, політичними поглядами в країні з якої виїхала; наголосила на відсутності фізичного або психологічного насилля на території Афганістану, а також повідомила про відсутність бажання залишитися в Україні. Після проведеного аналізу, відповідно до наданої інформації від ОСОБА_5 простежується спотворена та неточна інформація, яка не відповідає дійсності. Таким чином, повідомлені заявницею факти не є підставою для визнання її біженцем у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Серед повідомлених заявником фактів відсутні і підстави визнання особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених пунктом 13 частини 1 статті 1 вказаного Закону. Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем та третьою особою вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію по країні її походження, відтак, рішення є таким, що видано з урахуванням всіх обставин.

Ухвалою суду від 25.11.2016 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні 15.03.2017 судом ухвалено про здійснення розгляду справи в порядку письмового провадження.

На підставі розпорядження про повторний автоматичний розподіл від 10.10.2017 року №4913 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.10.2017 визначено суддю Добрівську Н.А. для розгляду адміністративної справи №826/18235/16 та вказану справу 17.10.2017 передано на розгляд судді Добрівській Н.А.

Ухвалою від 23.11.2018 справа прийнята до провадження судді Добрівської Н.О. і призначено до судового розгляду колегією у складі трьох суддів на 18.01.2018.

В судовому засіданні 18.01.2018 представник позивача позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві і письмових поясненнях, долучених до матеріалів справи.

Представник відповідача і третьої особи просив відмовити у задоволені позову в повному обсязі, наполягаючи на правомірності наявних в матеріалах особової справи шукача притулку висновків, на підставі яких і було постановлено оскаржуване в даному проваджені рішення.

Заслухавши наведені в обґрунтування позову доводи представника позивача, а також заперечення представника відповідача і третьої особи по суті позовних вимог, ознайомившись з письмово викладеними позиціями учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і заперечення, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою Ісламської Республіки Афганістан, за національністю Афганська таджичка, уродженка м. Кабул, район Сарой Разні останнім часом мешкала у м. Кабул, район Хасава. Освіта - вища, за професією - вчителька молодших класів. За сімейним станом одружена, має доньку. Під час співбесід повідомила, що має велику кількість родичів, більшість яких живе в Афганістані, а також, переважно в Європі.

01.02.2015 позивач залишила країну постійного проживання літаком (рейс м. Кабул - м. Москва), а потім автомобілем 10.02.2015 потрапила до України в м. Київ.

Під час співбесіди 24.09.2015 ОСОБА_5 повідомила, що разом із чоловіком - ОСОБА_4 та донькою - ОСОБА_9 збиралась їхати до Європи, але знаходячись на території РФ її чоловік загубився. Будь-які документи, які б посвідчували особу ОСОБА_5 та документи на дитину заявниця не надала.

10.09.2015 ОСОБА_5 звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначила, що не може повернутись до Афганістану, який вона разом із сім'єю залишила у зв'язку з тим, що її чоловік працював в офісі, де почали переслідувати Таліби, а потім сильно побили. Чоловік від них втік і вони залишили Афганістан.

Під час співбесід 24.09.2015 позивач стверджувала, що вони з чоловіком збирались їхати в Європу через Україну, чоловік загубився, він знає, що вона тут (на Україні), якщо вони не знайдуться, вона планує залишитись, оскільки вона не має іншого вибору, буде чекати чоловіку. Навіть якщо їй не буде загрожувати небезпека в країні походження, повертатись туди вона не бажає. Причиною виїзду з Афганістану 24.09.2015 ОСОБА_5 назвала ту, що їй погрожували вбивством за те, що вона працювала вчителькою в школі. ЇЇ чоловік працював на будівництві. Його арештували, але він не казав чому. Коли він вийшов з в'язниці, вони отримали лист з погрозами вбити її та її чоловіка. У зв'язку з чим, вони вирішили негайно виїхати з країни. При цьому, заявницею також повідомлено, що вона в країні походження не зазнавала переслідувань за ознаками раси, релігії, національності, громадянства, політичним поглядам.

Під час співбесіди 04.05.2016 ОСОБА_5 зазначила про те, що не бажає залишатись на території України та із задоволенням попрямує до країн Євросоюзу, якщо їй хтось допоможе. Щодо наявності загрози при поверненні до Афганістану ОСОБА_5 вказала, що зараз не знає про це, може нічого й не загрожує. На запитання щодо погроз Тілібів саме позивачу, остання повідомила, що вони дзвонили і питали чому вона не на роботі але не погрожували.

Під час розгляду заяви ОСОБА_5 ГУ ДМС України в м. Києві також була взята інформація по країні походження.

За результатами розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та проведення співбесід з позивачем, висновком Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 29.06.2016 року було визнано доцільним рекомендувати Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 оскільки під час розгляду її справи третьою особою не було виявлено достатнього обґрунтування побоювань заявниці стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, з причини недоведеності щодо загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», підтримуючи письмовий висновок Головного управління ДМС у м. Києві відповідачем встановлено, що стосовно заявниці умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону відсутні. На підставі наведеного та відповідно до абзацу п'ятого частини першої статті 6 Закону, пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 №649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884, Державною міграційною службою України 14.07.2016 прийнято рішення за №362-16 про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Афганістану ОСОБА_5. Разом із нею відмовлено у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту її неповнолітній дитині ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві №174 від 28.07.2016 року позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на вимоги, заявлені позивачем у даному провадженні, враховуючи доводи, наведені в обґрунтування позову, а також зважаючи на зміст заперечень відповідача, предметом дослідження у даній справі є правомірність рішення суб'єкта владних повноважень №362-16 від 14.07.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та обґрунтованість висновків, покладених в його основу.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні, у відповідності до положень частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України в чинній редакції) суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного позивачем рішення, суд звертає увагу на наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон №3671-VI.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Згідно із визначенням, наведеним в п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Додатковий захист визначається пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI як форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частини 5 статті 10 Закону №3671-VI, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради ЄС «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Як вбачається з матеріалів справи, у заявниці відсутні будь-які документи, які б посвідчували її особу і документи на дитину, при цьому всі анкетні дані записані з слів позивача та нічим не підтверджені.

Під час співбесід позивач вказує на різні обставини, які змусили її разом із сім'єю залишити країну походження: в одному випадку - арешт чоловіка і погрози Талібів вбити позивача і її чоловіка після його звільнення, в іншому - побиття її чоловіка.

В той же час, позивач не надала жодних документальних підтверджень отримання погроз з боку Талібів. Навпаки, вказала під час співбесіди 04.05.2016 на відсутність погроз.

Надання суперечливої інформації щодо причин залишення території країни громадянської належності викликає недовіру до історії особи в цілому. Зазначене дає підстави вважати, що позивач зловживає процедурою набуття міжнародного захисту в Україні для легалізації.

До того ж, судом враховується, що позивач ще пі час першої співбесіди 24.09.2015 повідомила, що залишаючи Афганістан, вони з чоловіком мали намір потрапити до Європи, і 04.05.2016 вона підтвердила такі наміри і повідомила про своє небажання залишатись на території України.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва особа, яка клопоче про отримання побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією Управління Верховного комісару ООН у справах біженців «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відтак, під час розгляду адміністративної справи суд дійшов висновку, що позивачу правомірно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивача в країні походження надано не було. Надана нею інформація при викладенні причин неможливості повернутися до Афганістану є непослідовною і засвідчує про суб'єктивне небажання туди повертатися, а не наявність об'єктивних причин для побоювань за життя і здоров'я. Документів на підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надала, не довела жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в заяві та позові щодо небезпеки, яка їй загрожує на батьківщині особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не навела переконливих доводів і не надала беззаперечних доказів щодо її особистого переслідування в разі повернення до країни походження. З огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача свідчить про неправдивий характер свідчень, які використані для отримання захисту в Україні.

Колегія суддів не може погодитись із доводами представника позивача в обґрунтування наявності суперечливості наданих позивачем пояснень щодо суттєвих обставин, а саме: недостатня обізнаність позивача (прогалини в освіті) та неконкретність поставлених під час співбесід запитань, оскільки такі твердження спростовуються наданими під час співбесід самою позивачкою даними - ОСОБА_5 має вищу педагогічну освіту і працювала вчителькою молодших класів. До того ж, аналіз поставлених позивачу питань під час співбесід засвідчує їх конкретність, послідовність та логічну визначеність.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача дозволяє зробити висновок, що ОСОБА_5 не обґрунтувала неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та, в разі наявності такої можливості, потрапити до країн Євросоюзу.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що доводи позивача є надуманими, остання не навела фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення Державної міграційної служби України №362-16 від 14.07.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Афганістану ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною позовною вимогою.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Враховуючи всі наведені обставини в їх сукупності та виходячи з того, що під час розгляду справи доводи позивача не знайшли свого підтвердження, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову та для визнання оскаржуваного рішення протиправним, оскільки відповідач при винесені спірного рішення №362-16 від 14.072016 року діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно та своєчасно.

Керуючись ст.ст.2, 3, 5-11, 19, 73-77, 79, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені адміністративного позову громадянки Афганістану ОСОБА_5 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України і може бути оскаржено за правилами, встановленими ст.ст.293, 295-297 КАС України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII

Головуючий суддя Н.А. Добрівська

Судді: А.І. Кузьменко

Л.О. Маруліна