Справа № 826/675/17
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2018-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

17 січня 2018 року 10:40 №826/675/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Літвінової А.В., суддів Аблова Є.В., Мазур А.С., при секретарі судового засідання Огнивому Д.П., здійснюючи відкритий судовий розгляд адміністративної справи

за позовомОСОБА_2
до Міністерства соціальної політики України
провизнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії,
за участю:

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_1

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 17 січня 2018 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, яки брали участь у розгляді справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою, у якій, з урахуванням уточненої позовної заяви від 03.07.2017 року, просить суд:

1) адміністративний позов про визнання протиправною відмову Міністерства соціальної політики України від 22.11.2016 та зобов'язання вчинити дії задовольнити;

2) визнати відмову Міністерства соціальної політики України у видачі посвідчення інваліда війни зразка колишнього СРСР для пільгового проїзду територією країн-членів СНД неправомірною;

3) зобов'язати Міністерство соціальної політики України видати ОСОБА_2 посвідчення інваліда війни за формою, яка діяла на 1 січня 1992 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 є інвалідом війни 2 групи та має право на отримання посвідчення інваліда війни зразка колишнього СРСР для пільгового проїзду, що передбачене Угодою «Про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них» від 12.03.1993. Проте Міністерством соціальної політики України листом від 22.11.2016 безпідставно відмовлено позивачеві в одержанні посвідчення інваліда війни за формою, чинною на 01.01.1992.

Під час судового розгляду справи, позивачем уточнювались позовні вимоги, а також заявлялось клопотання про залучення до участі в справі співвідповідачем Управління соціального захисту населення в Суворовському районі міста Одеси.

У судовому засіданні 27.11.2017 відмовлено в задоволенні клопотання позивача про залучення до участі в справі співвідповідачем Управління соціального захисту населення в Суворовському районі міста Одеси, а також прийнята заява про уточнення позовних вимог від 03.07.2017.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на їх необґрунтованість, також просив розглядати справу за відсутності представника Міністерства.

Відповідно до пункту 10 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" № 2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2, 1951 року народження, має статус інваліда війни 2 групи. Посвідчення видано 12.04.2006 Управлінням праці та соціального захисту населення Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, відповідно до пункту 7 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У відповідності з відомостями довідки МСЕК від 24.06.1997 №132775, уперше заявник визнаний інвалідом загального захворювання 3 групи, терміном до 01.07.1999.

За інформацією Довідки МСЕК від 19.02.2001 №004148 позивач пройшов переогляд та його було визнано інвалідом 3 групи терміном до 01.03.2002, причина інвалідності пов'язана з пораненням отриманим в період бойових дій при виконанні інтернаціонального обов'язку. У зв'язку з чим заявнику було встановлено статус інваліда війни 3 групи та видане відповідне посвідчення.

Згідно довідки МСЕК від 04.04.2002 №004477, причина інвалідності пов'язана з пораненням отриманим в період бойових дій при виконанні інтернаціонального обов'язку. Інвалідність встановлена безстроково.

Позивач 24.10.2016 звернувся до Міністерства соціальної політики України стосовно видачі посвідчення інваліда війни за формою, чинною на 01.01.1992.

Відповідачем на зазначене вище звернення 22.11.2016 була надана відповідь за №4351/0/172/16-зв у якій Міністерством зазначено, що правові підстави для видачі ОСОБА_2 посвідчення за формою, що діяла на 01.01.1992 відсутні, оскільки, відповідно наданих позивачем копій документів статус інваліда війни було йому встановлено після врегулювання питання встановлення статусу ветерана війни та видачі відповідного посвідчення.

Позивач вважає, що йому безпідставно відмовлено у видачі посвідчення інваліда війни зразка колишнього СРСР для пільгового проїзду територією країн-членів СНД.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Правовідносини регулюються: Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», постановою Верховної Ради України «Про введення в дію Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни», Угодою «Про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, яка підписана Україною - 12.03.1993, а набула чинності для України - 12.03.1993.

Судом встановлено, що підставою відмови Міністерства соціальної політики України видати ОСОБА_2 посвідчення інваліда війни за формою, яка діяла на 1 січня 1992 року стало те, що відповідно наданих позивачем копій документів статус інваліда війни був йому встановлений після врегулювання питання встановлення статусу ветерана війни та видачі відповідного посвідчення.

Згідно положень статей 1, 7 Угоди «Про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них" дія цієї Угоди поширюється на інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, для яких встановлені пільги на проїзд на відповідних видах транспорту, згідно з додатками 1, 2, 3.

Підставою для придбання пільгового проїзного квитка є посвідчення та аркуш талонів на пільговий проїзд, видані відповідними органами колишнього Союзу РСР або Сторонами за формою, що діяла на 1 січня 1992 року, за місцем постійного проживання особи, яка має право на пільговий проїзд.

У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом встановлено, що згідно акта судово-медичного обстеження №486 складеного Бюро судово-медичної експертизи міста Одеси від 31.01.2001, ОСОБА_2 має рубці, які можуть бути наслідком поранень у 1971-1972 роках під час проходження військової служби.

Отже, позивач на підставі положень Угоди «Про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них" є особою яка має право на пільги на проїзд на відповідних видах транспорту, згідно з додатками 1, 2, 3.

Разом з тим, 22.10.1993 Верховною Радою України прийнятий Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який з 01.01.1994 введений в дію постановою Верховної Ради України «Про введення в дію Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

За змістом пунктів 2, 3 постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3552-XII, Верховна Рада України постановляє доручити Кабінету Міністрів України: до 01.01.1994 прийняти необхідні нормативні акти щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", розробити механізм відповідальності посадових осіб і громадян за його порушення, а також забезпечити виготовлення та визначити порядок видачі посвідчень і знаків ветеранів війни; привести рішення Уряду України у відповідність з прийнятим Законом; забезпечити перегляд і скасування центральними органами державної виконавчої влади їх нормативних актів, що суперечать цьому Закону; визначити механізм фінансового і економічного забезпечення виконання цього Закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ветеранам війни вручаються посвідчення та нагрудні знаки. Порядок виготовлення та видачі посвідчень і знаків встановлюється Кабінетом Міністрів України та міжнародними договорами, в яких бере участь Україна.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни» від 12.05.1994 №302, затверджено Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни.

Отже, з 12.05.1994 на підставі Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни» від 12.05.1994, врегульовано питання встановлення статусу ветерана війни та видачі відповідного посвідчення.

Крім того, колегія суддів зазначає, що зобов'язати Міністерство соціальної політики України видати ОСОБА_2 посвідчення інваліда війни за формою, яка діяла на 01.01.1992 не вбачається можливим також з огляду на те, що однією з обов'язкових умов чинності посвідчення, що надає право на пільги є наявність печатки органу, який видавав посвідчення, тобто в розумінні статті 7 Угоди «Про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них» органу колишнього Союзу РСР або Сторони, за місцем постійного проживання особи, яка має право на пільговий проїзд.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про правомірність відмови Міністерства соціальної політики України у видачі позивачу посвідчення інваліда війни зразка колишнього СРСР та відсутність правових підстав для зобов'язання Міністерства соціальної політики України видати ОСОБА_2 посвідчення інваліда війни за формою, яка діяла на 01.01.1992.

Згідно абзацу першого частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що відповідачем доведена правомірність оскаржуваних дій, а позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 241, 242, 243, 244, 245, 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статі 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя Літвінова А.В.

Судді Аблов Є.В.

Мазур А.С.

Повний текст рішення складено 24.01.2018.