Справа № 820/18/18
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2018-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

22.01.2018 р. справа №820/18/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Сліденка А.В.,

за участі секретаря судового засідання - Стрєлка О.В.,

представника позивача - Загребельного Г.С.,

представника відповідача - Шамілової Л.Ш.,

розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецвогнеізоляція"
до Головного управління ДФС у Харківській області
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 29.12.2017 р. №, -

встановив:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецвогнеізоляція», у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області № від 29.12.2017 р.

Аргументуючи заявлені вимоги зазначив, що не вчиняв податкового правопорушення, про яке зазначено в акті перевірки. Стверджував, що спірне рішення суб'єкта владних повноважень вмотивовано помилковими судженнями, факт вчинення податкового правопорушення є вигаданим, при справлянні податку на додану вартість платник неухильно дотримувався вимог закону. Посилаючись на ці міркування, представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в позовній заяві, просив суд ухвалити рішення про задоволення позову.

Відповідач, Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області, з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що проведеною перевіркою не підтверджено реальності господарських зносин між платником та ТОВ «Велхаус» з огляду на відомості узагальненої податкової інформації по контрагенту, а також існування розпочатого досудовим розслідуванням кримінального провадження за подією створення і діяльності контрагента. Стверджував, що фактично мало місце використання в господарській діяльності товарів, джерело походження яких не встановлено. Посилаючись на ці міркування, представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у письмових запереченнях на позов, просив суд прийняти рішення про відмову у задоволенні позову.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти позову, повно виконавши процесуальний обов'язок зі збору доказів, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши добуті по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

За матеріалами справи судом встановлено, що контролюючий орган провів документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Спецвогнеізоляція» з питання правильності визначення, повноти нарахування та сплати податку на додану вартість по взаємовідноснах з ТОВ «Велхаус» (ідентифікаційний код 40760005) за період з 01.12.2016 р. по 31.12.2016 р. та по податкових зобов'язаннях за ланцюгом постачання, що містяться у податкових деклараціях з ПДВ за грудень 2016 р.

Результати перевірки оформлені актом від 15.12.2017 р. №24733/20-40-14-21-07.

У вказаному акті відображені судження контролюючого органу про вчинення платником порушень: абз. «а» п. 198.1 ст. 198, п. 198.3 ст. 198, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201, п. 201.7 ст. 201 Податкового кодексу України за рахунок включення до складу податкового кредиту з ПДВ виписаних ТОВ «Велхаус» податкових накладних за господарськими операціями, котрих у дійсності не відбувалось.

29.12.2017 р. з посиланням на названий акт відповідач, ГУ ДФС у Харківській області, прийняв податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальному розмірі 790462,25 грн. (основний платіж - 632370,00 грн., штраф - 158092,50 грн.).

Вирішуючи спір, суд відзначає, що з 15.12.2017 р. правила судової перевірки відповідності закону рішень владних суб'єктів (у тому числі і рішень з приводу нарахування платникам податків податкових зобов'язань) визначаються, насамперед, ч. 2 ст. 2, ч. 2 ст. 77 та ч. 4 ст. 242 КАС України (в редакції з 15.12.2017 р.).

У кореспонденції зі ст.ст. 6, 8, 19 Конституції України зміст наведених норм закону, на думку суду, означає, що у ході такої перевірки первісно належить визначитись із спроможністю мотивів рішення (як юридичних, так і фактичних) владного суб'єкта, дотриманням владним суб'єктом процедури реалізації управлінської функції (що має юридичне значення для допустимості добутих ним доказів), співвідносністю використаних владним суб'єктом аргументів з визначеним законом складом юридичного діяння, вчинення якого зумовило прийняття спірного рішення, тобто встановити рівень обґрунтованості поза розумним сумнівом висунутих владним суб'єктом звинувачень (задекларованих претензій) і лише після цього вдаватись до встановлення дійсних обставин об'єктивної істини.

У разі ж явної та очевидної необґрунтованості висунутого звинувачення у скоєнні податкового правопорушення, встановлення судом дійсних фактичних обставин спірних правовідносин видається за неможливе, позаяк з невідворотністю спричиняє зміну підстав прийняття податкового повідомлення-рішення і мотивування спірного рішення тими іншими обставинами та за тієї їх юридичної кваліфікації, котра насправді не здійснювалась контролюючим органом.

Судом з'ясовано, що спір склався з приводу належності виконання особою податкового обов'язку з податку на додану вартість в частині правильності визначення суми податкового зобов'язання.

З 01.01.2011 року правовідносини з приводу справляння податку на додану вартість унормовані приписами розділу V Податкового кодексу України.

Аналізуючи положення норм розділу V Податкового кодексу України в кореспонденції з приписами ст.ст. 215, 216, 228 Цивільного кодексу України, ст.ст. 207, 208 Господарського кодексу України суд дійшов висновку, що платник податків може правомірно реалізувати право на формування податкового кредиту з ПДВ у разі одночасного існування сукупності таких обставин як: 1) отримання від контрагента-постачальника первинних документів без дефекту форми, змісту (тобто відтворення всіх обов'язкових за законом реквізитів, з детальним описанням суті та показників господарської операції) чи походження (тобто створення документу реально існуючим суб'єктом права) або проведення операції списання безготівкових коштів з банківського рахунку в оплату вартості товару (роботи, послуги); 2) відсутність наміру на безпідставне одержання податкової вигоди; 3) реальне проведення платником податків господарської операції в умовах звичайної господарської діяльності, яка здійснюється з дотриманням засад розумності, виваженості, добросовісності, сумлінності та спрямована на отримання позитивного економічного результату; 4) настання події виникнення права на податковий кредит; 5) реєстрації контрагентом-постачальником податкової накладної в Реєстрі податкових накладних.

Як з'ясовано судом, у спірних правовідносинах фактичним мотивом винесення спірного рішення послугувало судження контролюючого органу про відсутність фактичного здійснення господарської операції.

З тексту складеного контролюючим органом акту перевірки випливає, що наведений мотив ґрунтується на відомостях складеної відносно ТОВ «Велхаус» Узагальненої податкової інформації від 05.05.2017 р. №165/26-15-14-04-03 та факті існування розпочатого досудового розслідування у кримінальному провадження за подією створення ТОВ «Велхаус».

З приводу Узагальненої податкової інформації як доказу вчинення особою податкового правопорушення суд зазначає, що вказаний документ не передбачений нормами Податкового кодексу України і не може бути складений контролюючими органами відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Отже, такий документ є одночасно і неналежним, і недопустимим доказом вчинення податкового правопорушення.

Відомості процесуальних документів досудового розслідування в кримінальній справі також не можуть бути кваліфіковані окружним адміністративним судом як належні та допустимі докази вчинення податкового правопорушення, адже означені документи містять не остаточну юридичну оцінку певних обставин органами судової влади, а лише визнання обґрунтованості припущень органів досудового розслідування про можливість (ймовірність) вчинення протиправних діянь.

Таким чином, використані контролюючим органом у спірних правовідносинах аргументи та документи за своїм характером, змістом та призначенням об'єктивно не здатні довести факту вчинення особою податкового правопорушення.

З цих міркувань спірне рішення владного суб'єкта підлягає скасуванню.

Разом з тим, оскільки платником податків за власною волею подано до суду документи на спростування факту вчинення податкового правопорушення, суд не знаходить підстав для неврахування цих документів при розв'язанні спору по суті.

Так, з наявних у справі документів вбачається, що між позивачем (у якості покупця) та ТОВ «Велхаус» (у якості постачальника) було вчинено правочин у формі договору постачання від 09.12.2016 р. №09/12-3 (а.с. 102 т. 1.

Відносно зазначеного договору контролюючим органом не реалізовувалась управлінська функція згідно з п. 20.1.30 ст.20 Податкового кодексу України, а відтак, зазначений правочин є діючим.

За цим правочином позивач придбав у власність товар (будматеріали), що підтверджується видатковими накладними №1252 від 12.12.2016 р. на суму 168832,30 грн. (у т.ч. ПДВ - 28138,72 грн.), №1253 від 12.12.2016 р. на суму 624972,84 грн. (у т.ч. ПДВ - 104162,14 грн.), №1254 від 12.12.2016 р. на суму 582536,90 грн. (у т.ч. ПДВ - 97089,48 грн.), №1255 від 13.12.2016 р. на суму 289532,54 грн. (у т.ч. ПДВ - 48255,42 грн.), №1256 від 14.12.2016 р. на суму 203714,48 грн. (у т.ч. ПДВ - 33952,41 грн.), №1257 від 15.12.2016 р. на суму 614444,04 грн. (у т.ч. ПДВ - 102407,34 грн.), №1258 від 15.12.2016 р. на суму 252583,11 грн. (у т.ч. ПДВ - 42097,16 грн.), №1259 від 15.12.2016 р. на суму 525475,12 грн. (у т.ч. ПДВ - 87579,19 грн.), №1260 від 15.12.2016 р. на суму 532131,23 грн. (у т.ч. ПДВ - 88688,54 грн.), а також податковими накладними №196 від 12.12.2016 р. на суму 168832,30 грн. (у т.ч. ПДВ - 28138,72 грн.), №195 від 12.12.2016 р. на суму 624972,84 грн. (у т.ч. ПДВ - 104162,14 грн.), №194 від 12.12.2016 р. на суму 582536,90 грн. (у т.ч. ПДВ - 97089,48 грн.), №237 від 13.12.2016 р. на суму 289532,54 грн. (у т.ч. ПДВ - 48255,42 грн.), №238 від 14.12.2016 р. на суму 203714,48 грн. (у т.ч. ПДВ - 33952,41 грн.), №255 від 15.12.2016 р. на суму 614444,04 грн. (у т.ч. ПДВ - 102407,34 грн.), №258 від 15.12.2016 р. на суму 252583,13 грн. (у т.ч. ПДВ - 42097,19 грн.), №256 від 15.12.2016 р. на суму 525475,12 грн. (у т.ч. ПДВ - 87579,19 грн.), №257 від 15.12.2016 р. на суму 532131,23 грн. (у т.ч. ПДВ - 88688,54 грн.) (а.с. 105-134 т. 1).

Зобов'язання з оплати вартості товару були виконані у спосіб безготівкового перерахування коштів, що підтверджується виписками по банківському рахунку ТОВ «Спецвогнеізоляція».

Окремо суд вважає за необхідне наголосити на визнаній контролюючим органом обставині реєстрації виписаних контрагентом позивача податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, що неможливо без одержання уповноваженими службовими чи посадовими особами платника податків електронного цифрового підпису, укладання договору про визнання електронних документів та невжиття податковою інспекцією будь-яких заходів з припинення дії згаданого договору.

Так, розглядаючи справу, суд окремо та безвідносно до викладених вище мотивів бере до уваги положення п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, де вказано, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Приписи даної норми кодексу кореспондують положенням абз.1 п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, згідно з якими на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Абзацами 1 та 2 п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України також передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою (абз. 1 п. 201.10 ст. 201). Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (абз. 2 п. 201.10 ст. 201).

Положення перелічених норм кодексу у системному поєднанні з ст.ст. 42, 46, 49, 200-1 Податкового кодексу України, на думку суду, означають запровадження Державою такого механізму адміністрування податку на додану вартість, при якому Держава в особі контролюючого органу здатна здійснювати майже тотальний контроль за діяльністю платників податків, котрі виконують податкові зобов'язання платників ПДВ за допомогою засобів телекомунікаційного зв'язку у межах укладених договорів про визнання електронних документів.

Таким чином, суд вважає, що наявність в Єдиному реєстрі податкових накладних складеної постачальником та зареєстрованої податкової накладної звільняє покупця - отримувача цієї накладної від будь-якої відповідальності як платника ПДВ за виключенням випадку вжиття з цим постачальником взаємоузгоджених зловмисних (тобто протиправних) свідомих дій з неправомірного одержання податкової вигоди, тобто за своєю правовою суттю співучасті у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.ст. 191, 205, 209, 212 Кримінального кодексу України.

Доказів наявності таких обставин у спірних правовідносинах сторонами справи до суду не подано, а судом самостійно при виконанні вимог ст.ст. 11 і 69 КАС України не виявлено.

Доводи платника про подальше використання товару у реконструкції об'єктів за адресами: пр-т 40-річчя Жовтня, буд 94/96, вул. Ліснича, буд. 3 у м. Києві, не спростовані контролюючим органом у ході розгляду справи за правилами ч. 2 ст. 71 КАС України.

Розглядаючи спір по суті, суд вважає за необхідне взяти до уваги, що контролюючий орган у спірних правовідносинах жодним чином не заперечував реальності придбаного позивачем товару та подальшого використання цього товару у межах власної господарської діяльності.

Стосовно використання контролюючим органом у ході проведеної перевірки Результатів зібраної податкової інформації суд додатково зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Для відповідача як контролюючого органу порядок, підстави та спосіб дій з реалізації контролю за додержанням податкової дисципліни з 01.01.2011 р. визначений Податковим кодексом України.

Норми вказаного акту законодавства не дають жодних правових підстав та повноважень контролюючим органам на складання офіційних письмових документів у формі Результатів опрацювання зібраної податкової інформації. Такого способу дій контролюючого органу Податковий кодекс України не визначає.

З огляду на викладене суд вважає, що контролюючий орган не позбавлений можливості для зручності чи в інших цілях оптимізації виконання функції контролю складати будь-які письмові документи, у тому числі і у вигляді Результатів опрацювання зібраної податкової інформації, проте за жодних обставин ці документи не можуть слугувати доказами для звинувачення платника податків у вчиненні податкового правопорушення.

Вказаний документ, на думку суду, також не може бути доказом обґрунтованості висунутого платнику податків обвинувачення у вчиненні податкового правопорушення також і з огляду на положення абз. 5 п. 86.6 ст. 86 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до вказаної норми кодексу контролюючим та іншим державним органам забороняється використовувати акт перевірки як підставу для висновків стосовно взаємовідносин платника податків з його контрагентами, якщо за результатами складення акта перевірки податкове повідомлення-рішення не надіслано (не вручено) платнику податків або воно вважається відкликаним відповідно до статті 60 цього Кодексу.

Отже, законодавець чітко і однозначно вказав, що навіть той офіційний письмовий документ, складання якого прямо передбачено законом, а саме акт перевірки, не може бути доказом вчинення податкового правопорушення у разі, коли за ним не винесено податкового повідомлення-рішення.

Суд вважає, що оскільки акт перевірки без факту винесення податкового повідомлення - рішення не є доказом скоєння податкового правопорушення, то у силу ч. 7 ст. 9 КАС України таким доказом не може бути і письмовий документ у вигляді Результатів опрацювання зібраної податкової інформації.

Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку, що покладені в основу спірного рішення судження контролюючого органу не підтверджені належними та допустимими у розумінні ст. 70 КАС України доказами.

У силу приписів ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ч. 3 ст. 2 КАС України, ст.ст. 86, 109 Податкового кодексу України суду при вирішенні спору з приводу відповідності закону рішення контролюючого органу про визначення платнику податків грошових зобов'язань належить перевірити чи достатнім поза розумним сумнівом є обсяг добутих контролюючим органом доказів для підтвердження факту вчинення податкового правопорушення.

Положення ст.9 КАС України цього правила не змінюють і змінювати не можуть, позаяк у такому випадку замість судової перевірки правильності виконання управлінської функції суб'єктом владних повноважень суд вдаватиметься до збору доказів проти платника податків, а вказане прямо суперечить завданню адміністративного судочинства згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України.

З огляду на викладене, оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-79, 90, 211 КАС України, суд не знаходить підстав для визнання правильним судження контролюючого органу про використання позивачем в господарській діяльності товарів, джерело походження яких не встановлено, адже, по-перше, придбаний у контрагентів товар був оплачений позивачем шляхом проведення безготівкових розрахунків (що не створює для Держави в особі компетентних органів управління, контролю чи нагляду будь-яких перешкод чи ускладнень у відслідковуванні руху безготівкових коштів), по-друге, придбаний товар у подальшому був використаний у власній господарській діяльності позивача, по-третє, доказів взаємопов'язаності платника та контрагентів платника ані матеріали перевірки, ані матеріали справи не містять.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб'єкт не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч.2 ст.19 КАС України.

Натомість факт порушення прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах у галузі податкової справи знайшов підтвердження проведеним судовим розглядом, що є визначеною процесуальним законом обставиною для задоволення заявлених вимог в частині скасування спірного рішення.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139, 143 КАС України та Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 72-77, 211, 241-243, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області № від 29.12.2017 р.

Роз'яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, тобто протягом 30 днів з дати складення судового рішення у повному обсязі, а набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Роз'яснити, що скарга може бути подана у порядку ч. 1 ст. 297 КАС України безпосередньо до Харківського апеляційного адміністративного суду або у порядку п. 15.5 Розділу VII КАС України до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Рішення у повному обсязі складено 24 січня 2018 року.

Суддя Сліденко А.В.