Справа № 826/18655/16
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2018-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Судді-доповідача - Троян Н.М.,

суддів - Бужак Н.П., Губської Л.В.,

за участю секретаря - Рейтаровської О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві до ОСОБА_3 про стягнення податкового боргу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: стягнути заборгованість перед бюджетом у розмірі з ОСОБА_3.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що згідно з даними інтегрованої картки за ОСОБА_3 обліковується заборгованість (недоїмка) перед бюджетом з транспортного податку за фізичних осіб у розмірі 25 000 грн. Оскільки в добровільному порядку сума заборгованості відповідачем не сплачена, ДПІ у Подільському районі вважає цю суму податковим боргом та просить стягнути його у судовому порядку.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 (на користь Державного бюджету України (р/р 0008 одержувач: УДКСУ у Подільському районі міста Києва, банк одержувача: ГУ ДКСУ у місті Києві, код банку 820019, суму податкового боргу з транспортного податку у розмірі 25 000 грн (двадцять п'ять тисяч гривень нуль копійок).

В апеляційній скарзі, відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Так, в апеляційній скарзі апелянт послався на ті обставини, що згідно з п. 10.3 ст. 10, п.12.3 ст. 12 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору. Сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору. Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів.

Відповідно до п.12.5 ст. 12, пп. 12.3.4 п.12.3 ст. 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-праовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених пп. 12.3.4 цієї статті.

Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Отже, місцеві ради мають право обов'язково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) транспортний податок та вирішити питання (на власний розсуд), чи запроваджувати податок (і у яких розмірах) на майно, відмінне від земельної ділянки. Таке рішення має бути оприлюднене до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, у якому планується застосування встановлених місцевих податків і зборів або змін (плановий період). У іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Згідно зі статтею 3 Бюджетного кодексу України, бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня тогож року. Тобто, 2015 рік є плановим періодом, в той час як 2016 рік - бюджетним.

Отже, виходячи із вище викладених норм, нові податки не можуть бути визнані обов'язковими до сплати принаймі у 2015 році, адже місцеві ради не приймали, не могли прийняти та офіційно оприлюднити до 15 липня 2014 року рішення про встановлення таких податків і зборів, оскільки зміни до ПК України в частині встановлення транспортного податку, як уже зазначалось вище, набрали законної сили тільки 01 січня 2015 року.

Зокрема, апелянт посилався на те, що суд першої інстанції не дослідив природу податкового повідомлення-рішення від 07 травня 2015 року №0020-17, на підставі якого виник податковий борг.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем до суду апеляційної інстанції не надано.

Згідно з частиною другою статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки учасники справи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 є власником автомобіля марки Toyota модель Highlander, 2014 року випуску, з об`ємом двигуна 3456 куб. см., номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1.

07 травня 2015 року Державною податковою інспекцією у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві прийнято податкове повідомлення-рішення №302-17, яким відповідачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем «транспортний податок з фізичних осіб» всього в сумі 25 000 грн (а.с. 10).

Вказане податкове повідомлення-рішення надіслане 29.05.2015 відповідачу за адресою: АДРЕСА_1, та повернуто з відмітками поштового відправлення «у зв'язку із закінченням строку зберігання» (а.с. 10 зворот).

У подальшому, у зв'язку з наявністю у відповідача узгодженого податкового боргу, позивачем виставлено відповідачу податкову вимогу форми «Ф» №20261-23 від 10.12.2015 на загальну суму 25000 грн 00 коп. (а.с. 13). Вказана вимога була надіслана відповідачу за адресою: АДРЕСА_1, та повернута з відмітками поштового відправлення «у зв'язку із закінченням строку зберігання» (а.с. 13).

Відповідно до довідки Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві заборгованість відповідача щодо сплати транспортного податку з фізичних осіб становить 25 000 грн (а.с. 8).

Оскільки за відповідачем обліковувався податковий борг з транспортного податку у розмірі 25 000 грн, податковий орган звернувся за захистом до суду щодо стягнення податкового боргу з відповідача.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що докази, які б підтверджували сплату спірної суми податкового боргу на момент вирішення спору, у справі відсутні, що є підставою для його стягнення у судового порядку.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Приписами пп.16.1.4 п.16.1 ст.16 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно підпункту 14.1.175 пункту 14.1. ст. 14 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), податковим боргом є сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

У відповідності до пп. 54.3.3. п. 54.3 статті 54 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо: згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

З матеріалів справи вбачається, що 07 травня 2015 року відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення №0020-17, яким відповідачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем «транспортний податок з фізичних осіб» всього в сумі 25 000 грн та надіслано 29.05.2015 відповідачу за адресою: АДРЕСА_1, однак повернуте з відмітками поштового відправлення «у зв'язку із закінченням строку зберігання».

Таким чином, вказане податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №0020-17 від 07.05.2015 вважається врученим.

Пунктом 57.3. ст. 57 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов'язання платник податків зобов'язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Згідно до п. 56.1 ст. 56 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) - рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Відповідно до п. 56.18 ст. 56 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) - з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню. Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору. При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Відповідно до п.59.1 ст.59 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Пунктом 59.3 ст. 59 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов'язання. Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов'язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов'язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем виставлено фізичній особі позивачу податкову вимогу форми «Ф» №20261-23 від 10.12.2015 на загальну суму 25 000 (а.с. 13).

Однак, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_3 оскаржено вказане податкове повідомлення-рішення у судовому порядку, відтак податкове зобов'язання, визначене податковим повідомленням-рішенням форми «Ф» №0020-17 від 07.05.2015 є неузгодженим.

Так, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.08.2017, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.11.2017 по справі №826/7873/17 за позовом ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - позовні вимоги задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві форми «Ф» №0020-17 від 07.05.2015 (а.с. 96-103).

За правилами частини першої статті 72 КАС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, податкове повідомлення рішення №302-17 від 22.10.2015 є неузгодженим.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що облікування заборгованості в інтегрованій картці ОСОБА_3 перед бюджетом з транспортного податку з фізичних осіб у розмірі 25 000 грн відбулось внаслідок автоматичного занесення податковим органом спірної суми за результатами податкового повідомлення-рішення №302-17 від 22.10.2015 та податкової вимоги 320261-23 від 10.12.2015, проте судом першої інстанції не досліджено підстави виникнення податкового зобов'язання у апелянта, та законність винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

При цьому, згідно постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.08.2017 по справі №826/7873/17 справляння транспортного податку з власників легкових автомобілів, які використовувались до 5 років і мають об'єм циліндра понад 3000 куб. см, можливо не раніше 2016 року, тому визначення ОСОБА_3 суми податкового зобов'язання з транспортного податку з фізичних осбі за 2015 рік не відповідає засадам податкового законодавства, тому податкове повідомлення-рішення №0020-17 від 07.05.2015 є протиправним та підлягає скасуванню.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки податкове повідомлення-рішення №0020-17 від 07.05.2015 у судовому порядку скасовано, відтак у позивача відсутні підстави для стягнення з відповідача податкового боргу, який сформовано на підставі вказаного податкового повідомлення-рішення.

Згідно з частинами першою-третьою ст. 242 КАС в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до п. 2 частини першої ст. 315 КАС України в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За правилами частини першої ст. 317 КАС України в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки, судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, в зв'язку з цим виникає необхідність у задоволенні апеляційної скарги та відповідно у скасуванні постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 242, 243, 308, 310, 313, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві до ОСОБА_3 про стягнення податкового боргу - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня складення повного тексту судового рішення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Н.М. Троян

Судді: Н.П. Бужак,

Л.В. Губська

Повний текст виготовлено: 24 січня 2018 року.