Справа № 185/9676/17
Суддя: Головін В. О.
Дата ухвалення: 2018-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 185/9676/17
Провадження № 2-а/185/120/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26 січня 2018 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О. з участю секретаря судового засідання Молчанової Н.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Павлоградське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, третя особа - Управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради про визнання неправомірних дій з боку Пенсійного фонду та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Павлоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, про визнання неправомірних дій з боку Пенсійного фонду та зобов'язання вчинити певні дії, відповідно до якого просив суд:

1.Визнати неправомірними дії Павлоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області щодо невиплати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період - червень 2017 року;

2.Зобов'язати Павлоградське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період - червень 2017 року;

3.Стягнути судові витрати з Відповідача.

У позові вказав, що він, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», є внутрішньо переміщеною особою відповідно до довідки ВПО № 2743 та отримує пенсію за віком.

Він перебуває на обліку в Павлоградському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області (далі - Павлоградське ОУ ПФУ) з 01.08.2014 року як внутрішньо переміщена особа.

З 01.06.2017 року виплату пенсії йому було призупинено по інформаційному обміну з управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради.

За результатами розгляду Комісії з питань призначення (відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Павлоградської міської ради від 14.07.2017 р. №22 прийнято рішення про призначення (відновлення йому виплати пенсії лише з 01 липня 2017 року.

Однак, за червень 2017 року він не отримав пенсійні виплати, 29.08.2017 р. ним була подана заява про поновлення виплати пенсії та виплати заборгованості до Павлоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, однак ним була отримана відмова (лист № м/262 від 12.09.2017 р.). З даною відмовою він не погоджується.

Виходячи з вищенаведеного позивач вважає, що дії відповідача є неправомірними, які порушують норми чинного законодавства, та такими, що призвели до неотримання ним пенсії за червень 2017 року.

В судове засідання позивач та представник позивача не з'явилися. Від представника позивача до суду надійшла заява, відповідно до якої він просив суд, розглядати справу за його відсутності, та просив суд задовільнити позов в повному обсязі.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явилася, проте від неї на адресу суду надійшла заява з копіями документів, відповідно до якої представник третьої особи просить суд слухати справу за її відсутності, та проти винесення судом рішення на власний розсуд не заперечуємо.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте від нього на адресу суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач позов не визнає, та просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1, посилаючись на підстави викладені в письмовому відзиві на позов.

Суд, дослідивши письмовий відзив на позов від представника відповідача, заяву третьої особи з доданими до неї документами, письмові докази по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 49 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму ,встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-1У від 09.07.2003 року передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Стаття 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсії виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі, за зазначеним в заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством, зокрема, в інших випадках, передбачених ч.1 ст.49 цього Закону.

Підстави для припинення виплати пенсії передбачені частиною 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Приписами ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

(положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. N 25-рп/2009)

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Як встановлено з матеріалів справи, виплату пенсії позивачу призупинено у зв'язку з не підтвердженням фактичного місця проживання.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках передбачених законом.

Між тим, відповідачі не вказали, яка з обставин, визначених наведено нормою Закону стала підставою для припинення позивачу виплати пенсії. Посилання відповідачів у своїх письмових відзивах на положення постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 «Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», не є посиланням на норми закону, оскільки постанови Кабінету Міністрів України є підзаконними нормативно-правовими актами.

Припинення виплати позивачу пенсії у зв'язку з відсутністю довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, району проведення антитерористичної операції чи населеного пункту, розташованого на лінії зіткнення суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Так, за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 07.10.2009р. в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Відповідно до статті 8 Конституції України, вона має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно ч.2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 року, зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю ( стаття 3 Конституції України ).

За приписами статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача законні та обґрунтовані, а його порушене право на отримання пенсії за період - червень 2017 року підлягає захисту.

Відповідно до ухвали суду від 12 грудня 2017 року позивач був звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст.9, 19-20, 22, 26, 72-78, 90, 241-246, 250 КАС України, суд

В И Р І Ш И В

Позов ОСОБА_1 до Павлоградське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, третя особа - Управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради про визнання неправомірних дій з боку Пенсійного фонду та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати неправомірними дії Павлоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, 51400, Дніпропетровська обл., м. Павлоград, пр-т Шахтобудівників 5, тел. 0563 202814), щодо невиплати ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_1, тел. НОМЕР_2, РНОКПП НОМЕР_1) пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період - червень 2017 року.

Зобов'язати Павлоградське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, 51400, Дніпропетровська обл., м. Павлоград, пр-т Шахтобудівників 5, тел. 0563 202814) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_1, тел. НОМЕР_2, РНОКПП НОМЕР_1) пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період - червень 2017 року.

Судові витрати компенсувати за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України..

Допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя: В. О. Головін