Справа № 623/2759/17
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2018-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Одарюк М.П.
Суддя-доповідач: Калиновський В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2018 р. м. ХарківСправа № 623/2759/17
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Калиновського В.А.

суддів: Кононенко З.О. , Бондара В.О.

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області на постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05.12.2017, м. Ізюм, Харківська область по справі № 623/2759/17

за позовом ОСОБА_2

до Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області

про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати неправомірними дії Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо припинення з 01 жовтня 20І7 року виплати йому пенсії по інвалідності; зобов'язати Ізюмське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Харківській області поновити виплату пенсії йому по інвалідності з 01 жовтня 2017 року.

Постановою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05.12.2017 року задоволено позов.

Визнано неправомірними дії Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо припинення з 01 жовтня 2017 року виплати пенсії по інвалідності ОСОБА_2.

Зобов'язано Ізюмське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Харківській області поновити виплату пенсії по інвалідності ОСОБА_2 з 01 жовтня 2017 року.

Стягнуто з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Ізюмського об'єднаного управління пенсійного фонду України Харківської області на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм матеріального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач подав заяву про розгляд справи за відсутності їхнього представника.

В судове засідання сторони не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України, справа розглядається за відсутності сторін.

Згідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, колегія суддів, враховуючи неявку у судове засідання всіх учасників справи, вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач є інвалідом ІІ групи, особою яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується копіями посвідчень серії НОМЕР_1 виданим 02.03.2010 року, серія НОМЕР_2 від 16.03.2007 року та вкладкою до посвідчення НОМЕР_3 від 12.03.2010 року (а.с.6) та здобув право на отримання пенсії. Позивач до теперішнього часу перебуває на обліку в Ізюмському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області.

Згідно договору купівлі - продажу квартири від 04.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу, Банніковим С.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 812, позивачу, ОСОБА_2, належить квартира за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач зареєстрований за вказаною вище адресою, що підтверджується копією паспорту (а.с.5 оборот) та було поставлено на облік до Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області. Саме з цього часу відповідач нараховував йому пенсійне забезпечення.

З жовтня 2017 року виплата пенсії ОСОБА_2 була припинена на підставі не надання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

09.10.2017 року позивач звернувся до Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з заявою про поновлення пенсійних виплат.

Листом № 206/л-14 від 20.10.2017 р. Ізюмське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Харківській області повідомило позивача, що йому необхідно надати до управління довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або відмову в видачі довідки управлінням праці та соціального захисту населенні Ізюмської міської ради Харківської області згідно постанову КМУ Порядку № 509 від 01.10.2014 року, у зв'язку з відсутністю в управлінні паперової пенсійної справи позивача ( а.с.7).

Згідно копії довідки Управління праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області від 09.10.2017 року № 10656 ОСОБА_2, станом на 09.10.2017 року не перебуває на обліку в управління праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради, як внутрішньо переміщена особа (а.с.8).

Позивач, не погодившись із вказаними діями відповідача, звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідачем протиправно зупинено виплату пенсії.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України від 09.07.2003, № 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі по тексту - Закону № 1058-IV).

За правилами, встановленими ч.1 Закону № 1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені в статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно ч.2 ст.45 Закону № 1058-IV пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон) пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Ст. 5 Закону "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (1058-IV від 09.07.2003) визначає, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом.

Положеннями ст.49 Закону № 1058-IV передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

З матеріалів справи вбачається, що виплата пенсії позивачу зупинена у зв'язку з тим, що йому необхідно надати до управління довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або відмову в видачі довідки управлінням праці та соціального захисту населенні Ізюмської міської ради Харківської області згідно постанови КМУ Порядку № 509 від 01.10.2014 року, у зв'язку з відсутністю в управлінні паперової пенсійної справи позивача. Водночас статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» такої підстави для припинення виплати пенсії не встановлено.

Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав для припинення позивачеві виплати пенсії, а тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно задоволено позов.

Позивач є громадянином України, пенсіонером, який знаходиться на пенсійному обліку відповідача та перебуває за адресою: АДРЕСА_1, а відтак, виплата йому пенсії відноситься до повноважень Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області.

Крім того, як встановлено судом, ані відповідачем, ані судом рішення про припинення виплати пенсії ОСОБА_2 не приймалося.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 затверджено «Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до п.1.5 якого заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Пунктом 2.8 вказаного Порядку встановлено, що поновлення виплати раніше призначеної пенсії здійснюється за документами, що є у пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на момент призначення цього виду пенсії.

Беручи до уваги вищенаведені норми Порядку та встановлену під час судового розгляду справи безпідставність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зобов'язання відповідача поновити виплату пенсії ОСОБА_2 з 01.10.2017 року.

Також колегія суддів вважає необхідним застосування до спірних правовідносин практики Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пункті 333 цього рішення ЄСПЛ зазначив: «Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратиський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Воно повинно усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією».

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 року, зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Колегія суддів погоджується з висновоком суду першої інстанції щодо порушення відповідачем вимог ст. 19 Конституції України, ч.1 ст. 49 Закону № 1058-VI, оскільки з жовтня 2017 року позивачу зупинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач у спірних відносинах, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому висновок суду першої інстанції про задоволення позову є правомірним.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 243, 250, 310, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області на постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області віл 05.12.2017 по справі №623/2759/17 залишити без задоволення.

Постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05.12.2017 по справі № 623/2759/17 залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)В.А. Калиновський
Судді(підпис) (підпис) З.О. Кононенко В.О. Бондар
Повний текст постанови складено 22.01.2018.