Справа № 823/1261/17
Суддя: В.В. Гаращенко
Дата ухвалення: 2018-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Черкаси

19 січня 2018 року справа № 823/1261/17

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаращенка В.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Савости С.В.,

представника позивача: ОСОБА_1 - за довіреністю,

представника відповідача: не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Катеринопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про визнання дій протиправними,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Катеринопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області та просить суд визнати протиправними дії відповідача, які полягають у безпідставній та незаконній підготовці та направленні до Катеринопільського районного суду Черкаської області подання №14.13-33/2768 від 09.08.2017 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачем зазначено, що на його думку дії державного виконавця Катеринопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області ОСОБА_3, що полягають у написанні та поданні до суду подання, є протиправними та незаконними, оскільки ключовими моментами такого подання є факт ухилення боржника від виконання зобов'язання, яке має бути визначене рішенням суду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, подав до суду відзив на позов в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані сторонами документи, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що в провадженні Катеринопільського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції знаходиться виконавче провадження №53878080 з виконання виконавчого напису нотаріуса №1151 від 03.05.2017 про стягнення невиплачених в строк на підставі договору про сплату аліментів на дитину грошових коштів - аліментів в розмірі 540000,00 грн. з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4

05.05.2017 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

В ході проведення виконавчих дій державний виконавець вказує, що у ПАТ КБ «Приватбанк» виявлено відкритий на ім'я боржника рахунок, залишок коштів на якому становив 203415,69 грн. Дані кошти списано з рахунку боржника та розподілено у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за боржником зареєстроване право власності на нерухоме майно, а саме: АДРЕСА_1. ОСОБА_2 згідно виконавчого документа працює арбітражним керуючим, однак кошти за виконавчим написом не сплачує.

Головний державний виконавець Полтавська А.О. в порядку передбаченому ст. 377-1 ЦПК України звернулася до Катеринопільського районного суду з поданням від 09.08.2017 №14.13-33/2768/4 про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, оскільки вважала, що існує ймовірність виїзду боржника за кордон та ухилення ним від виконання рішення. В зв'язку з цим просила суд винести ухвалу про тимчасове обмеження боржника гр. ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх обов'язків.

Катеринопільский районний суд Черкаської області ухвалою від 10.08.2017 розглянув поданням від 09.08.2017 №14.13-33/2768/4 та відмовив в його задоволенні в зв'язку з тим, що матеріали не містять доказів ухилення гр. ОСОБА_2 від виконання зобов'язання за виконавчим записом нотаріуса. Вказана ухвала суду набрала законної сили 16.08.2017.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до п. 5 ч. 1, ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

За змістом наведених вище норм чинного законодавства, тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї відповідним рішенням, і саме з цією метою має намір та реальну можливість вибути за межі України.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, при цьому звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України до виконання зобов'язань є правом державного виконавця, яким він користується на власний розсуд, оскільки сама по собі підготовка та направлення до суду відповідного подання не породжують для боржника ніяких правових наслідків та не впливають на його права та обов'язки.

Таким чином суд дійшов висновку, що державний виконавець Полтавська А.О. звернувшись до Катеринопільського районного суду з поданням від 09.08.2017 №14.13-33/2768/4 про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України діяла в межах прав передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Щодо твердження позивача відносно правомірності винесення подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України лише при примусовому виконанні рішення суду.

Дійсно відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Разом з тим, чинний на час виникнення спірних правовідносин Закон України «Про виконавче провадження» не розділяє поняття, зокрема судове рішення чи виконавчий напис нотаріуса. Перелік виконавчих документів закріплений ст. 3 названого закону, в т.ч. виконавчі написи нотаріусів. Таким чином, всі виконавчі документи закріплені ст. 3 є рішеннями і на виконання яких виконавець відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходи, в т.ч. звертатись до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Також слід звернути увагу, що неузгодженість між чинними нормативно-правовими актами, їхнє протиріччя з одного й того самого предмета регулювання, а також суперечність між двома або більше формально чинними нормами права, прийнятими з одного і того ж питання, в теорії права відомі як колізія норм права. Колізія норм права вирішується шляхом вибору того нормативного акта, який має бути застосований до конкретного випадку (юридичного факту), зокрема у разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності. Така неузгодженість може виникнути внаслідок того, що прийняття нової норми не завжди супроводжується скасуванням «застарілих» норм з одного й того ж питання.

Закон України «Про виконавче провадження» прийнятий 02.06.2016 року, а Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» 21.01.1994 року.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що державний виконавець Полтавська А.О. звернувшись до Катеринопільського районного суду з поданням від 09.08.2017 №14.13-33/2768/4 про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України правомірно керувалась нормами Закону України «Про виконавче провадження» в частині підстав звернення до суду з поданням при виконанні виконавчого напису нотаріуса.

Насамкінець суд звертає увагу, що в силу ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, суд акцентує увагу, що за змістом наведеної норми КАС України судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини.

У свою чергу, невід'ємним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Отже, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов'язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Таким чином, здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Якщо особа вважає, що її суб'єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов'язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб'єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Як встановлено судом та зазначено в даному рішенні, право обмежити особу у виїзді за межі України можливо лише на підставі судового рішення. При цьому, законодавство не містить конкретних критеріїв за яких державний виконавець може скористатись правом на звернення з поданням про обмеження виїзду за кордон. Тобто, в даному випадку державний виконавець на власний розсуд оцінює за матеріалами виконавчого провадження чи ухиляється боржник від виконання рішення та звертається з поданням, обґрунтованість якого перевіряє суд.

Катеринопільский районний суд Черкаської області ухвалою від 10.08.2017 розглянув подання державного виконавця від 09.08.2017 №14.13-33/2768/4 та надавши йому правової оцінки, відмовив у його задоволенні.

Отже позивачем не наведено, а судом не встановлено, порушеного права позивача.

Виходячи з вищевикладеного, та проаналізувавши наведені обставини справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з підстав відсутності порушеного права позивача та правомірності дій державного виконавця.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 72, 76, 90, 139, 241-246, 255, 271, 272, 287, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана з врахуванням особливостей закріплених п. 15.5 Перехідних положень КАС України протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя В.В. Гаращенко