Справа № 826/5850/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 січня 2018 року № 826/5850/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді-доповідача Келеберди В.І. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України (далі - Прокуратура, ГПУ) про визнання протиправним та скасування наказу від 12 квітня 2017 року № 390-ц про його звільнення, поновлення на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах відділу з розслідування злочинів, скоєних працівниками прокуратури управління з розслідування у кримінальних провадженнях стосовно працівників прокуратури та інформаційної безпеки Генеральної інспекції внутрішніх розслідувань та безпеки Генеральної прокуратури України з 12 квітня 2017 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з дня звільнення по день фактичного поновлення на роботі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17 січня 2017 року відповідно до наказу Генеральної прокуратури України № 1-шц ліквідовано у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України Генеральну інспекцію внутрішніх розслідувань та безпеки, а її загальну штатну чисельність 32 одиниці з відповідним фондом заробітної плати зараховано до резерву Прокуратури.

01 лютого 2017 року позивачем отримано попередження про вивільнення у зв'язку з ліквідацією та наказом ГПУ № 390-ц від 12 квітня 2017 року позивача звільнено з займаної посади.

На думку позивача звільнення відбулося незаконно, оскільки не було дотримано відповідної процедури, передбаченої Кодексом Законів про працю України у випадках змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Зокрема, ОСОБА_3 посилається на те, що відповідачем неналежним чином запропоновано йому вакантні посади, не надано всіх відповідей на заяви про згоду обійняти запропоновані посади, а крім того у день видання наказу про звільнення він перебував на амбулаторному лікуванні згідно з листком тимчасової непрацездатності, тому спірний наказ підлягає скасуванню ще й з цих підстав.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив задовольнити повністю.

Представник відповідача заперечував проти позову з підстав, зазначених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, а також відсутність заперечень з цього приводу з боку представників сторін, у відповідному судовому засіданні суд згідно з частиною четвертою статті 122 КАС України (в редакції чинній на час вчинення процесуальної дії) ухвалою від 27 липня 2017 року перейшов у письмове провадження.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив нступне.

З матеріалів справи вбачається, що 25 травня 2016 року ОСОБА_3 відповідно до наказу Генеральної прокуратури України № 612-ц призначений на посаду старшого слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування злочинів, скоєних працівниками прокуратури управління з розслідування у кримінальних провадженнях стосовно працівників прокуратури та інформаційної безпеки Генеральної інспекції внутрішніх розслідувань та безпеки Генеральної прокуратури України.

Згідно з наказом Генерального прокурора України № 1-шц від 17 січня 2017 року з метою удосконалення організації роботи ліквідовано у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України Генеральну інспекцію внутрішніх розслідувань та безпеки, а її загальну штатну чисельність 32 одиниці з відповідним фондом заробітної плати зараховано до резерву Прокуратури.

На виконання зазначеного наказу від 17 січня 2017 року ліквідовано у тому числі посаду старшого слідчого в особливо важливих справах відділу з розслідування злочинів, скоєних працівниками прокуратури, управління з розслідування у кримінальних провадженнях стосовно працівників прокуратури та інформаційної безпеки, яку обіймав на той час ОСОБА_3

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», пункту 1 частини першої статті 40 та статті 49-2 Кодексу Законів про працю України 01 лютого 2017 року ОСОБА_3 під власний підпис отримано попередження про вивільнення № 11/1-276 вих-17, на додаток до якого надано пропозиції щодо зайняття вакантних посад.

Дослідженням змісту наданого до матеріалів справи додатку до попередження про вивільнення від 01 лютого 2017 року судом встановлено, що пропозиції для зайняття вакантних посад містять 31 позицію у різних департаментах, управліннях та відділах Генеральної прокуратури України, зокрема посади прокурорів та слідчих.

20, 29 та 30 березня 2017 року ОСОБА_3 подавалися заяви про згоду щодо призначення, зокрема на посади:

- старшого слідчого в особливо важливих справах другого відділу з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України;

- прокурора організаційно-методичного відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями ГПУ;

- слідчого в особливо важливих справах другого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління ГПУ;

- старшого слідчого в особливо важливих справах третього відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління ГПУ;

- слідчого в особливо важливих справах четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління ГПУ;

- слідчого в особливо важливих справах третього відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління ГПУ;

- слідчого в особливо важливих справах другого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління ГПУ;

- слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, ГПУ.

На час виникнення спірних правовідносин призначення прокурорів Генеральної прокуратури України, у тому числі й на адміністративні посади, здійснювалося відповідно до норм розділу ІІ «Призначення на посади прокурорів» Положення про організацію роботи з кадрами в органах прокуратури України, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 12 жовтня 2016 року № 357, на виконання якого кадровим підрозділом заяви ОСОБА_3 було направлено до Головного слідчого управління та управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, Генеральної прокуратури України.

За результатами розгляду заяв ОСОБА_3 керівництвом Головного слідчого управління їх не погоджено, а від управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, отримано відповідь про неможливість призначення останнього у зв'язку з погодженням іншої кандидатури на посаду прокурора організаційно-методичного відділу та про відсутність інших вакантних посад слідчих у зазначеному управлінні.

Як зазначив представник відповідача в судовому засіданні, і це підтверджено наданими до матеріалів справи документами, при вирішенні питання щодо призначення ОСОБА_3 на вакантні посади у Генеральній прокуратурі України керівництвом враховувалися матеріали та заяви інших кандидатів, порівнювався рівень їх кваліфікації, практичний досвід роботи, ділові та особисті якості, а також те, яким чином зарекомендував себе кандидат під час роботи на попередніх посадах. За результатами такого аналізу приймалося рішення про призначення, якому передувало отримання кадровим підрозділом погоджених із відповідними керівниками підрозділів та заступниками Генерального прокурора України документів.

Крім того, при розгляді поданих позивачем заяв щодо згоди на призначення на вакантні посади враховувалися обставини наявності у ОСОБА_3 дисциплінарних стягнень, зокрема наказом Генерального прокурора України від 05 грудня 2016 року № 14-шц за неналежне виконання службових обов'язків, порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України ОСОБА_3 оголошено догану, у той час як інші кандидати на вакантні посади таких стягнень не мали. У цьому ж зв'язку слід зазначити, що ОСОБА_3 притягувався до дисциплінарної відповідальності не вперше.

Отже, доводи позивача стосовно того, що з моменту попередження про вивільнення і до дня звільнення відповідачем не вживалося належних заходів для його працевлаштування, не було запропоновано усіх вакантних посад, які існували на той час, не знаходять свого підтвердження і є безпідставними.

За таких обставин відповідачем правомірно, на законних підставах та з додержанням порядку, передбаченого Законом України «Про Прокуратуру», Кодексом Законів про працю України у випадку реорганізації органу прокуратури та змінами в організації виробництва та праці, видано наказ № 390-ц від 12 квітня 2017 року про звільнення ОСОБА_2 з посади старшого слідчого в особливо важливих справах відділу з розслідування злочинів, скоєних працівниками прокуратури управління з розслідування у кримінальних провадженнях стосовно працівників прокуратури та інформаційної безпеки Генеральної інспекції внутрішніх розслідувань та безпеки Генеральної прокуратури України.

Судом встановлено також, що з метою забезпечення функціонування та добору на вакантні посади до Генеральної інспекції ГПУ Генеральним прокурором України видано наказ від 08 серпня 2016 року № 286 «Про першочергові організаційні заходи із забезпечення формування кадрового складу Генеральної інспекції», відповідно до якого утворено спеціальну комісію з добору на адміністративні посади, посади прокурорів і слідчих Генеральної інспекції, якій доручено організувати добір та надати Генеральному прокуророві України вмотивовані рекомендації щодо кандидатів.

В рамках добору на адміністративні посади, посади прокурорів і слідчих Генеральної інспекції на сайті ГПУ розміщено відповідне оголошення щодо 15 адміністративних посад, 44 посад прокурорів та 10 посад слідчих Генеральної інспекції ГПУ, для участі у якому запрошувалися особи, які є громадянами України, мають вищу юридичну освіту, здобуту в Україні, мають стаж роботи в галузі права не менше 5 років, не мають не знятої та непогашеної судимості, а також такі, на яких не накладалося стягнення за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, та за станом здоров'я можуть виконувати обов'язки прокурора чи слідчого.

Прийом документів тривав з 12 серпня по 12 вересня 2016 року, однак за інформацією представника відповідача, яка не заперечувалася позивачем, ОСОБА_3 заяви щодо участі у доборі не подавав. Відповідно рекомендація Комісії стосовно його кандидатури не вносилася та наказ про його призначення на вакантну посаду в Генеральній інспекції ГПУ Генеральним прокурором України не видавався.

Стосовно доводів позивача щодо звільнення в період, коли він перебував на амбулаторному лікуванні відповідно до листка тимчасової непрацездатності, судом встановлено наступне.

В судовому засіданні позивачем надано суду оригінал листка непрацездатності серії АДВ № 320516, виданого Центром первинної медико-санітарної допомоги № 3 Шевченківського району міста Києва, з якого вбачається, що з 12 по 14 квітня 2017 року ОСОБА_3 був звільнений від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Спірний наказ № 390-ц про звільнення ОСОБА_3 виданий 12 квітня 2017 року, тобто в період його непрацездатності.

Відповідно до частини третьої статті 30 Кодексу Законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Разом з тим, як стверджує представник відповідача, і не спростовує таких тверджень позивач, оригінал листка непрацездатності серії АДВ № 320516, виданого Центром первинної медико-санітарної допомоги № 3 Шевченківського району міста Києва, не був наданий до кадрового підрозділу Генеральної прокуратури України, внаслідок чого видаючи наказ про звільнення ОСОБА_3 від 12 квітня 2017 року відповідач виходив з наявних у нього обставин, табелював його як такого, що перебував на робочому місці, відповідно до наказу Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці».

У табелі обліку використання робочого часу за квітень 2017 року ОСОБА_3 нараховано та виплачено з 03 по 07 квітня 2017 року - відпускні, з 10 по 12 квітня 2017 року - заробітну плату. При звільненні ОСОБА_3 виплачено також вихідну допомогу у розмірі 26 205, 48 грн.

Крім того, 14 квітня 2017 року позивач ознайомився з наказом про звільнення в приміщенні ГПУ, проте інформації про перебування на лікарняному та листок непрацездатності до кадрового підрозділу не надав. Про обставини наявності листка непрацездатності представник відповідача дізнався під час розгляду даної справі, оскільки позивач надав до матеріалів даної справи його оригінал безпосередньо у судовому засіданні, про що суд вже зазначав раніше.

За таких обставин суд критично сприймає доводи позивача щодо протиправності спірного наказу як такого, що виданий в період його непрацездатності, оскільки звільнення у дату 12 квітня 2017 року відбулося внаслідок недобросовісної поведінки самого позивача та за умов не надання ним оригіналу листка непрацездатності до кадрового підрозділу ГПУ.

Частиною другою Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Із системного аналізу викладеного, суд дійшов висновку, що оскаржуваний позивачем наказ видано відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, Законом України «Про прокуратуру», Кодексом Законів про працю України, та не підлягає скасуванню з підстав, зазначених позивачем в адміністративному позові.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування спірного наказу, не підлягають задоволенню і вимоги в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя-доповідач В.І. Келеберда