Справа № 754/8797/17
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2018-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 754/8797/17 Суддя першої інстанції: Галась Ірина Анатоліївна
Суддя - доповідач: Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2018 рокуя м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е.,

при секретарі: Волощук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно ст. 229 КАС України, в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Деснянського районного суду м. Києва від 08 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з адміністративним позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії. Свої вимоги обгрунтовує тим, що відповідачем в порушення вимог законодавства не проведено перерахунок належної їй пенсії з урахуванням підвищення.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 08 липня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Свої вимоги обгрунтовує тим, що, на її думку, суд першої інстанції прийняв незаконне та необгрунтоване рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки учасники справи у судове засідання не з'явились.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач перебуває на обліку в Лівобережному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до протоколу № 41478 від 18.09.2002 року позивачу з 19.09.2002 року була призначена пенсія за вислугу років.

Також судом першої інстанції було встановлено, що 14.07.2016 року позивач подала до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві заяву про призначення пенсії за віком.

Згідно розпорядження № 817257 від 12.01.2017 року позивача було переведено з пенсії за вислугу років на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з тим, що вона досягла пенсійного віку.

22.06.2017 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача з заявою про проведення перерахунку пенсії з її підвищенням на 12,5 відсотка розміру, обчисленого відповідно до ст. 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», згідно з ч. 3 ст. 29 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Листом від 27.06.2017 року Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві, позивачу було повідомлено про те, що право на підвищення розміру пенсії, обчисленого відповідно до ст. 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в розмірі 2,5 відсотка за кожні шість місяців більш пізнього виходу на пенсію, починаючи з 55 років до досягнення ними 60-річного віку, позивачка б мала в разі первинного призначення пенсії при досягненні пенсійного віку 57 років 6 місяців. У зв'язку з тим, що ОСОБА_1 була призначена пенсія за вислугу років, як працівнику закладів охорони здоров'я, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», Управління повідомило, що право на вищевказане підвищення у позивача відсутнє.

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні даного адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є неправомірними та необгрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обгрунтованим з огляду на наступне.

Статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема 57 років і 6 місяців - які народилися з 01.10.1958 року по 31.03.1959 року.

Відповідно до ст. 29 Закону особі, яка набула право на пенсію за віком відповідно до цього Закону, але після досягнення пенсійного віку, передбаченого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону, виявила бажання працювати і одержувати пенсію з більш пізнього віку, пенсія за віком призначається з урахуванням страхового стажу на день звернення за призначенням пенсії з підвищенням розміру пенсії за віком, обчисленого відповідно до ст. 27 цього Закону, на такий відсоток:

на 0,5 % - за кожний повний місяць страхового стажу після досягнення пенсійного віку у разі відстрочення виходу на пенсію на строк до 60 місяців;

на 0,75% - за кожний повний місяць страхового стажу після досягнення пенсійного віку у разі відстрочення виходу на пенсію на строк понад 60 місяців.

При цьому підвищення розміру пенсії за неповний місяць страхового стажу не здійснюється.

Жінкам, які народилися у період по 31 грудня 1961 року, після виходу на пенсію встановлюється підвищення розміру пенсії, обчисленого відповідно до ст. 27 цього Закону, в розмірі 2,5 відсотка за кожні шість місяців більш пізнього виходу на пенсію, починаючи з 55 років до досягнення ними 60-річного віку.

З системного аналізу вищезазначених норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» вбачається, що дійсно право на підвищення розміру пенсії, обчисленої відповідно до статті 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в розмірі 2,5 відсотка за кожні шість місяців більш пізнього виходу на пенсію, починаючи з 55 років до досягнення 60-річного віку, позивачка ОСОБА_1 мала б лише в тому в разі, коли б призначення пенсії відбулося при досягненні пенсійного віку 57 років і 6 місяців, а оскільки вона звернувся до відповідача за переведенням з пенсії за вислугою років на пенсію за віком, тому в даному випадку положення п. 3 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», застосуванню не підлягають.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що діями відповідача не було порушено права та охоронювані законом інтереси позивача, оскільки в правовідносинах, які склалися між сторонами, відсутні правові підстави для застосування положення п. 3 ст. 29 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та здійснення перерахунку пенсії позивачки.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що пред'явлений позов є необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовано обставини в адміністративній справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального при дотриманні норм процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Деснянського районного суду м. Києва від 08 липня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

В.Е. Мацедонська

Повний текст складено 25.01.2018 року.