Справа № 229/4709/17
Суддя: Панова Т. Л.
Дата ухвалення: 2018-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 229/4709/17
Провадження № 2-а/229/16/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2018 р. Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Панової Т.Л.

за участю секретаря Костіної І.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Вакуленка Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дружківка адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Донецькій області про визнання дій незаконними та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

позивач звернувся до суду з зазначеним позовом і просить визнати протиправними дії відповідача щодо винесення рішення № 6 про примусове повернення з України громадянки Узбекістану - ОСОБА_1; визнати незаконним та скасувати рішення №6 про примусове повернення з України ОСОБА_1, в частині заборони повернення в Україну строком на три роки. Обгрунтовує вимоги таким. 26.07.2017року постановою начальника Дружківського МВ ГУ УДМС України у Донецькій області її притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністратвиного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 203 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 510грн, які сплачені в повному обсязі.

26.07.2017р рішенням Дружківського міського відділу ГУ Державної міграційної служби України в Донецькій області її було примусово повернуто з України та заборонено їй в"їзд до України на три роки.

Вважає, що рішення в частині заборони в"їзду до України протягом 3років - є незаконним та необгрунтованим, таким, що не відповідає дійсності та як наслідок підлягає скасуванню в частині його оскарження. Відповідач у своєму рішенні зобов"язаний був вказати одну з підстав для заборони в"їзду в Україну , визначених ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Перелік підстав для заборони в"їзду в Україну іноцземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Рішення про заборону подальшого в"їзду в Україну не є обов"язовою , а являється факультативною санкцією, яка може застосовувтаись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених законом підстав.

В оскаржуваному рішенні відсутнє належне обгрунтування необхідності застосування щодо позивача заборони подальшого в"їзду в Україну та відсутні посилання на підстави, якими керувався відповідач при прийнятті рішення про встановлення заборони в"їзду в Україну на термін 3роки, а орган міграційної служби помилково ототожнив підстави для примусового повернення позивача країну походження, визначені у ч.1 ст. 26 закону , з підставами для заборони в"їзду в Україну.

В судовому засіданні позивач та її представник адвокат ОСОБА_2 підтримали вимоги і просять їх задовольнити з підстав, викладених в позові.

Представник відповідача Вакуленко Д.І. позовні вимоги не визнав. Обгрунтовує заперчення таким. 26.07.2017рок Дружківським МВ ГУ ДМС України був виявлений факт незаконного перебування на території України громадянки Узбекистану ОСОБА_1 , колишня ОСОБА_7, за другим шлюбом ОСОБА_1. На територію України ОСОБА_1 прибула з Республіки Білорусь 26.05.2017р через КПП "Нові Яриловичи" .

Раніше вона перебувала на території України і за порушення законодавства України , яке регламентує порядок перебування в Україні іноземців та осіб без громадянства 04.11.2015року Дружківським МВ ГУ ДМС України в Донецькій області відносно неї , на той час ОСОБА_7, було прийнято рішення №7 про примусове повернення до країни походження та заборону в"їзду в Україну строком на три роки. Термін заборони в"їзду в Україну закінчується 04.11.2018року.

Після розірвання шлюбу в 2015році їй було присвоєно прізвище ОСОБА_1 і 16.05.2017року позивач отримує паспорт на прізвище ОСОБА_1. За цим паспортом , який не містить позначки про заборону в"їзду в Україну, вона порушуючи заборону, 26.05.2017року в"їхала в Україну. Факт наявності заборони при перетині кордону приховала. Незважаючи на зміну прізвища з ОСОБА_7 на ОСОБА_1, вона залишається тією ж особою - іноземцем відносно якої було прийнято рішення про заборону в"їзду на територію України строком на 3 роки. Перебування позивача на території України порушує порядок , встановлений законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

14.07.2017 року ОСОБА_1 , перебуваючи незаконно на території України, уклала шлюб з громадянином ОСОБА_8 , який мешкає в Україні за просвідкою на постійне проживання. Після укладення шлюбу ОСОБА_1 взяла прізвище ОСОБА_8, але у зв"язку зі зміною прізвища, паспортний документ не змінила.

З метою забезпечення вимог законодавства України на підставі положень ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземцев та осіб без громадянства" , було винесено законне рішення про примусове повернення за межі України громадянки Узбекистану ОСОБА_1 , на сьогодні вона ОСОБА_8, та зобов"язано її самостійно покинути територію України у термін до 31.07.2017року. Вважає рішення №6 від 26 липня 2017року законним і таким, що не підлягає скасуванню. Просить в позові відмовити.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволені позову необхідно відмовити.

Статтею 20 КАС України визначено, що місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, пов"язані з перебуванням іноземців та осіб без громадянства на території України, щодо примусового повернення в країну походження або третю країну іноземців та осіб без громадянства; примусового видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов"язані діяти лише на підставі , в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до стаття 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Судом встановлено, що 26 травня 2017року громадянка Узбекистану ОСОБА_1 в'їхала на територію України через КПП «Нові Яриловичи». (а.с.11-12,82-83).

Судом встановлено, що раніше, ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_7 , і мала прізвище ОСОБА_7. 24 березня 2015року шлюб між ними розірваний , після чого їй присвоєно прізвище ОСОБА_1 (а.с. 73- 81).

Судом встановлено, що 14 липня 2017року громадянка республіки Узбекистану ОСОБА_1 укладає шлюб з громадянином Російської Федерації ОСОБА_8, який проживає на території України в АДРЕСА_1 на підставі посвідки на постійне проживання (а.с.13-16,10, 88).

Після укладення шлюбу з ОСОБА_8 , позивачці просвоєно прізвище ОСОБА_8, однак фактично вона не здійснила заміну паспорту через зміну прізвища, обгрунтовучи це тим, що не знала вимоги законодавства з цього приводу, їй ніхто не роз"яснив, що необхідно звертатися у консульство для заміни паспорта.

Судом встановлено, що громадянку республіки Узбекистану ОСОБА_7 примусово повернули до країни походження і заборонили їй в"їзд на три роки. Зобов"язали її покинути територію України у термін до 04.12.2015року , про що свідчить рішення № 7 про примусове повернення до країни походження від 04.11.2015року, яке прийнято провідним спеціалістом Дружківського МВ ГУ ДМС України в Донецькій області Поповим В.М. Зазначене рішення ОСОБА_7 не було оскаржене. Фактично позивач покинула Україну на виконання цього рішення в жовтні 2016року, про що пояснила в судовому засіданні. (а.с.66-69).

Таким чином громадянки Узбекистану ОСОБА_11, (на терперішній час ОСОБА_8 після укладання шлюбу ) , було заборонено в"їзд на територію України до 04.11.2018року. Однак в супереч цій забороні, позивачка в"їзджає на територію України в травні 2017року.

26 липня 2017року головним спеціалістом Дружківського МВ ГУ ДМС України в Донецькій області ОСОБА_12 було прийнято рішення № 6 , яким громадянку Узбекистану ОСОБА_1 (ОСОБА_11 - перший шлюбі, ОСОБА_8 - другий шлюб) ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусово повернуто за межі України, зобов"язано самостійно покинути територію України у термін до 31.07.2017року; заборонено в"їзд до України на три роки (а.с.7-8).

Позивачка, вважаючи, що рішення міграційного органу №6 від 26 липня 2017 в частині заборони повернення в Україну строком на три роки не відповідає чинному законодавству, звернулася до суду за захистом свого порушеного права.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI).

Згідно ст. 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Статтею 23 Закону № 3773-VI передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

За приписами ч. 1 ст. 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Судом встановлено, що 26.07.2017року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 203 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 510грн, які позивачем сплачені . Такі обставини визнаються сторнами і не оспорюються.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону № 3773-VI рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки.

Частиною 1 ст. 13 Закону № 3773-VI визначено, що в'їзд в Україну іноземцю не дозволяється, зокрема, в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи. Оскільки позивач в період з 04.11.2015 по 26.07.2017 грубо порушувала чинне законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, (а саме, всупереч заборони їй в"їзду на територію України до 04.11.2018року, вона в"їхала і по теперішній час мешкає в Україні незаконно. При в"їзді на територію України вона не повідомила компетентним органам про наявність заборони), притягнення її до такого виду відповідальності як заборона в'їзду є обґрунтованим.

Суд приходить до висновку, що дії головного спеціаліста Дружківського МВ ГУ ДМС України в Донецькій області щодо винесення Рішення №6 від 26 липня 2017року про примусове повернення з України громадянки Узбекистану ОСОБА_1 (ОСОБА_8) є такими, що здійсненні в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Відповідно рішення №6 в частині заборони повернення в Україну строком на три роки не підлягає скасуванню. Отже позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2,9,10,20,241-246,250,268,271 КАС України,

В И Р І Ш И В:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про визнання дій незаконними та скасування рішення відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законнної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Дружківський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Т. Л. Панова