Справа № 2а/0270/5857/12
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2013-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2а/0270/5857/12
Головуючий у 1-й інстанції: Жданкіна Н.В.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2013 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Полотнянка Ю.П., Смілянця Е.С.

при секретарі: Копійчук О.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_2

представника позивача - ОСОБА_3

представника відповідача (апелянта) - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Немирівської районної державної адміністрації Вінницької області на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 23 січня 2013 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Немирівської районної державної адміністрації Вінницької області про скасування розпорядження, поновлення на посаді та стягненя коштів , -

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Немирівської районної державної адміністрації Вінницької області про скасування розпорядження, поновлення на посаді та стягнення коштів.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 23.01.2013 року адміністративний позов задоволено, а саме:

- скасувано розпорядження Немирівської районної державної адміністрації Вінницької області від 30 листопада 2012 року №56-рн про звільнення ОСОБА_2 з посади начальника відділу автоматизованої системи управління ресурсного забезпечення дозвільних процедур та державної реєстрації апарату районної державної адміністрації - державного адміністратора за п. 1 ст. 40 КЗпП України;

- зобовязано Немирівську районну державну адміністрацію з дотриманням порядку вивільнення працівників, передбаченого ст. 49-2 КЗпП України, запропонувати ОСОБА_2 іншу роботу у Немирівській районній державній адміністрації;

- стягнуто з Немирівської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день поновлення.

- постанову в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

Не погодившись з рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 23.01.2013 року, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Позивач та його представник заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, посилаючись на правильність висновків суду першої інстанції щодо задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, оцінивши заперечення на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював на посаді начальника відділу автоматизованої системи управління ресурсного забезпечення дозвільних процедур та державної реєстрації - державного адміністратора апарату районної державної адміністрації з 02.07.2007 року.

01 жовтня 2012 року Немирівською державною районною адміністрацією було видано розпорядження № 46-рк "Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 30 червня 2005 року № 38-рк "Про структуру апарату райдержадміністрації".

Відповідно до п. 2 вказаного розпорядження, з 01 грудня 2012 року було ліквідовано відділ автоматизованої системи управління ресурсного забезпечення дозвільних процедур та державної реєстрації апарату районної державної адміністрації.

Відповідно до п. 3.1 цього ж розпорядження ОСОБА_2 було попереджено про можливе вивільнення з 01 грудня 2012 року на підставі п. 1 ст. 40, п. 2 ст. 49 КЗпП України, у зв'язку із ліквідацією відділу автоматизованої системи управління ресурсного забезпечення дозвільних процедур та державної реєстрації апарату районної державної адміністрації.

В подальшому, 30 листопада 2012 року відповідачем було винесено розпорядження №56-рн, яким ОСОБА_2 було звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40, ст.ст.42,43 КЗпП України.

Позивач, не погодившись з вищезазначеним розпорядження відповідача №56-рн від 30.11.2012 року, звернувся до суду з позовом про його скасування, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В свою чергу, суд першої інстанції, прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача. Зокрема, в оскаржуваному рішенні суд зазначив, що відповідач не довів правомірності та обґрунтованості мотивів винесення спірного розпорядження.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, в оскаржуваному розпорядженні зазначено, що позивачу було запропоновано посаду завідувача сектором контролю районної державної адміністрації, проте останній він неї відмовився (а.с. 9).

При цьому, як в суді першої інстанції так і під час апеляційного розгляду позивач наполягав на тому, що жодних пропозицій щодо його подальшого працевлаштування від відповідача йому не надходило.

В свою чергу, представник відповідача в судовому засіданні в суді першої інстанції спочатку підтвердив цей факт та пояснив суду, що позивачу не було запропоновано іншої роботи у звязку з тим, що відповідач не бажав подовжувати державну службу. Такі висновки відповідач зробив із доповідної записки ОСОБА_2, у якій останній висловлював своє незадоволення відношенням у колективі та висловлював думки щодо свого небажання продовжувати державну службу. Разом з тим, у наступних судових засіданнях як в суді першої так ї апеляційної інстанціях, представник відповідача стверджував, що позивачу була запропонована посада завідувача сектором контролю районної державної адміністрації, проте той він неї відмовився.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів враховує наступне.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 КЗпП України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Порядок вивільнення працівників врегульований ст. 49-2 КЗпП України.

Відповідно ч.3 цієї ж статті, одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач, в порушення приписів ст. 49-2 КЗпП України, не запропонував позивачу іншу роботу.

Колегія суддів враховує, що відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Як встановлено, відповідач не надав суду доказів того, що ним був дотриманий порядок вивільнення, передбачений ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України. Зокрема, не надано доказів того, що Немирівська районна державна адміністрація не мала можливості перевести ОСОБА_2 з його посади на іншу роботу в Немирівській районній державній адміністрації, і що він не виявив бажання скористатись переважним правом на залишення на роботі (ст. 42 КЗпП України).

При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, в даному випадку існує пряма норма закону, яка зобовязує роботодавця запропонувати особі іншу роботу у разі його вивільнення у звязку із ліквідацією (реорганізацією). Дана норма не містить ніяких виключень. Разом з тим, в даному випадку належним проявом волевиявлення особи про її небажання в подальшому продовжувати трудові відносини, була б заява про звільнення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідач порушив приписи ст. 49-2 КЗпП України, не запропонувавши позивачу іншу роботу. Колегія суддів також враховує, що зворотнього відповідачем не доведено.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови обєктивно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції в оскаржуваній постанові дотримується помилкової позиції відносно того, що звільненню ОСОБА_2, як начальника відділу, а саме начальника структурного підрозділу районної державної адміністрації мало передувати попереднє погодження згідно ст. 11 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», оскільки позивач працював на посаді начальника відділу апарату районної державної адміністрації, а відділи апарату не є структурними підрозділами районних державних адміністрацій, а функціонують у відповідності до положення про апарат районної державної адміністрації, та створюються для забезпечення роботи районних державних адміністрацій. Вказаний структурний підрозділ не передбачений постановою Кабінету Міністрів України від 18.04.2012 року № 606 «Про затвердження рекомендаційних переліків структурних підрозділів обласної, Київської та Севастопольської міської, районної, районної в мм. Києві та Севастополі державних адміністрацій».

Таким чином, застосування норми ст. 11 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» та п.1 постанови КМУ від 29 липня 1999 р. N 1374 «Про затвердження Порядку призначення на посади та звільнення з посад керівників управлінь, відділів, інших структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій» для звільнення та призначення на посаду, яку обіймав відповідач, не передбачено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 198 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Немирівської районної державної адміністрації Вінницької області залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 23 січня 2013 року без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 26 березня 2013 року.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Полотнянко Ю.П.

ОСОБА_5