Справа № 158/2842/17
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2018-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2018 рокуЛьвів№ 876/148/18

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Макарик В.Я., Ільчишин Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу інспектора роти №3 батальйону управління патрульної поліції у м. Луцьку ДПП старшого сержанта поліції Молочка Сергія Віталійовича на постанову Ківерцівського районного суду Волинської області від 20 листопада 2017 року (суддя Корецька В.В., м. Ківерці) по справі № 158/2842/17 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до інспектора роти №3 батальйону управління патрульної поліції у м. Луцьку ДПП старшого сержанта поліції Молочка Сергія Віталійовича про скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

08 листопада 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до інспектора роти №3 батальйону управління патрульної поліції у м. Луцьку ДПП старшого сержанта поліції Молочка Сергія Віталійовича в якому просив поновити строк оскарження постанови, скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БР № 009043 від 16.09.2017 та провадження у справі закрити на підставі ст. 247 КУпАП у зв'язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постановою Ківерцівського районного суду Волинської області від 20 листопада 2017 року адміністративний позов задоволено, поновлено ОСОБА_2 строк оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БР №009043 від 16.09.2017 року, скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БР №009043 від 16.09.2017 року, складену поліцейським роти № 3 батальйону УПП м. Луцьк ДПП старшим сержантом Молочко Сергієм Віталійовичем, про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП, та провадження у справі закрито, на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв'язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції інспектор роти №3 батальйону Управління патрульної поліції у м. Луцьку ДПП старший сержант поліції Молочко С.В. оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що постанова прийнята з невірним застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати його та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі зазначає, що позивачем пропущено строк для оскарження постанови про адміністративне правопорушення, розгляд справи про адміністративне правопорушення та винесення постанови БР № 008043 від 17.09.2017 відносно ОСОБА_2 здійснювався на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України та з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на неналежне повідомлення про час та місце розгляду справи, оскільки такий був призначений на 10 год. 40 хв. 20 листопада, а відповідно до витягу з ДП «Укрпошта», рекомендований лист який відслідковується за допомогою ідентифікатора поштового відправлення 675 був отриманий посадовою особою УПП у м. Луцьку під підпис о 18:22:00 20 листопада 2017 року, в даному листі знаходились позовна заява та ухвала.

Крім того, зазначає, що 21.08.2017 о 03 год. 05 хв. при здійсненні патрулювання по вул. Карпенка-Карого у м. Луцьку поступило повідомлення про факт вчинення адміністративного правопорушення, а саме: ОСОБА_2 здійснив рух на забороняючий сигнал світлофора по пр. Перемоги, а саме «червоне» та при перевірці документів не мав при собі посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив вимоги п. 2.1 «а» Правил дорожнього руху та п. 8.7.3. «е», що є порушенням ч. 2 ст. 122 КУпАП та ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Вважає, що при винесенні рішення ним враховувались письмові пояснення представників «Самооборони» які власне і побачили правопорушення вчинене ОСОБА_2 та зателефоновули на 102, оскільки під час розгляду адмінстаративної справи поліцейськими було виявлено ознаки алкольного сп'яніння були складені матеріали за порушення ч. 1 ст. 130 КУпАП, оригінали цих пояснень є у справі Ківерцівського районного суду, суддя Корецька В.В. № 158/2427/17 від 16.11.2017, проте це судом було фактично проігноровано.

Сторони в судове засідання не з'явились, хоча про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, яке зафіксоване не в автоматичному режимі серії БР №009043 від 16.09.2017, ОСОБА_2, 16.09.2017 о 03 год. 05 хв. в м. Луцьк по пр. Перемоги керував автомобілем марки «ВАЗ 21063» державний номерний знак «НОМЕР_1» та здійснив рух на забороняючий сигнал світлофора, а саме, «червоний» та не мав при собі посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив п.п. 2.1 «а», 8.7.3 «е» ПДР України. Позивача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 425 грн.

Задовольняючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не довів вини позивача у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно вимог п. 2.1 «а» Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (далі - Правила) водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Пунктом 8.7.3 «е» Правил передбачено, що сигнали світлофора мають такі значення: червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух.

Згідно з ч. 2 ст. 122 КУпАП порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз'їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв'язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Частиною 1 статті 126 КУпАП передбачено, що керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 222 КУпАП передбачено, що органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 44-1, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п'ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга і третя статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1 - 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, стаття 132-1, частини перша, друга та п'ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев'ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 184, 189-2, 192, 194, 195). Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 9 КУпАП встановлено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Тобто, адміністративне правопорушення - це вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності. Проте, щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення, а саме: об'єктивну сторону, об'єкт, суб'єктивну сторону (внутрішня сторона діяння, елементами якої є вина, мотив і мета) і суб'єкт. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.

Частинами 1, 2 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Інспектором роти №3 батальйону управління патрульної поліції у м. Луцьку ДПП старшого сержанта поліції Молочко Сергієм Віталійовичем не надано суду жодних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 адміністративних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Відповідачем не доведено порушення правил проїзду на заборонний сигнал світлофора, також не доведено, що саме позивач керував транспортним засобом без посвідчення водія, що є обов'язковими кваліфікуючими ознаками об'єктивної сторони інкримінованих правопорушень, а тому у діях ОСОБА_2 відсутній склад адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 122, ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги щодо порушення позивачем Правил дорожнього руху є безпідставними, належним чином не підтверджені.

Щодо покликань апелянта на те, що судом не враховувались письмові пояснення представників «Самооборони» які власне і побачили правопорушення, оригінали яких є у справі Ківерцівського районного суду № 158/2427/17 про притягнення ОСОБА_2 за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, то такі є безпідставними та не заслуговують на увагу, оскільки згідно наданої апелянтом копії постанови Ківерцівського районного суду від 16.11.2017, провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Крім того, згідно цієї копії, на належні виклики до суду ні працівники поліції, ні їх свідки в особі екіпажу «Самооборони Волині» в судове засідання не з'являлися та причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Щодо доводів апелянта про те, що позивачем пропущено строк для оскарження постанови про адміністративне правопорушення слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно вимог ст. 289 КУпАП скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такої постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Частиною 1 статті 121 КАС України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

ОСОБА_2 просив поновити строк звернення до суду з метою захисту порушеного права.

Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 р.).

У Рішеннях у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це слід вважати як порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У Рішенні у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми та їх застосування не повинні перешкоджати учасникам провадження використовувати доступні засоби захисту (Рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року).

Суд має перевірити дотримання вимог Конвенції, переконатись що право доступу до суду не було обмежено таким чином, що нанівець зводиться вся його суть, також, обмеження доступі до суду не буде відповідати ч. 1 ст. 6, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (Рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» від 12 липня 2001 року).

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про поновлення позивачу строку звернення до суду.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що судом першої інстанції розглянуто справу за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 31), а апелянт обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно вимог п. 3 ч. 3 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо: справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального права, що є обов'язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду.

Керуючись ст. 272, ст. 286, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 3 ч. 3 ст. 317, ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу інспектора роти №3 батальйону Управління патрульної поліції у м. Луцьку ДПП старшого сержанта поліції Молочка Сергія Віталійовича задовольнити частково.

Скасувати постанову Ківерцівського районного суду Волинської області від 20 листопада 2017 року по справі № 158/2842/17.

Поновити ОСОБА_2 строк звернення до суду.

Адміністративний позов ОСОБА_2 задовольнити.

Скасувати постанову поліцейського роти № 3 батальйону УПП м. Луцьк ДПП серії БР №009043 від 16 вересня 2017 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення та провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і не може бути оскаржена.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді В.Я. Макарик

Н.В. Ільчишин