Справа № 489/2658/17
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2018-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2018 р.м.ОдесаСправа № 489/2658/17

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Тихонова Н.С.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді -Кравченка К.В.,
судді -Джабурія О.В.,
судді -Вербицької Н.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області про зобов'язання вчинити певні дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

В червні 2017 року ОСОБА_4 (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (надалі - відповідач, УПФ), в якому просив:

- зобов'язати відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період роботи в ТОВ «Миколаївський проектно-конструкторський центр» з 01.11.2006 року по 30.08.2007 року;

- зобов'язати відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період роботи в ПАТ «Чорноморський суднобудівний завод» з 01.11.2007 року по 30.04.2008 року та провести доплату до пенсії з 2007 року по 2017 рік;

- зобов'язати відповідача здійснити повний перерахунок всіх доплат до пенсії позивача в зв'язку зі збільшенням його страхового стажу, починаючи з дня погашення ПАТ «Чорноморський суднобудівний завод» заборгованості по день фактичного розрахунку;

- зобов'язати відповідача повернути позивачу початковий індивідуальний коефіцієнт зарплати 2,50239 з 01.01.2004 року та зробити відповідний перерахунок;

- зобов'язати відповідача сплатити доплату позивачу як дитині війни згідно постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.10.2011 року по справі №2-а-3199/11 в розмірі 160,78 грн.;

- стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що позивачу кілька разів було зроблено перерахунок пенсії у зв'язку зі збільшенням трудового стажу. Проте при перерахунку пенсії позивачу не було враховано його страхового стажу за період з 01.11.2006 року по 30.08.2007 року та за період з 01.11.2007 року по 30.04.2008 року через те, що роботодавці позивача не сплачували страхові внески нараховані на його заробітну плату. Такі дії УПФ позивач вважає неправомірними, оскільки страхові внески не надходили до держави не з його вини, а вини його роботодавців. Крім того, згідно рішення Центрального районного суду м. Миколаєва відповідача зобов'язано нарахувати та виплатити позивачу щомісячну державну соціальну допомогу як дитині війни, проте позивачу було нараховано вказану доплату в розмірі 160,78 грн., але фактично не виплачено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10.11.2017 року адміністративний позов в частині вимог про зобов'язання УПФ провести перерахунок та сплатити позивачу недоотриману пенсію за період з 09.06.2003 року до 08.12.2016 року - залишено без розгляду, у зв'язку з порушенням позивачем строку встановленого ч.2 ст.99 КАС України (в редакції дійсній на час звернення позивача до суду).

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10.11.2017 року адміністративний позов задоволено частково. Зобов'язано УПФ включити до страхового стажу позивача періоди роботи в ТОВ «Миколаївський проектно-конструкторський центр» з 01.12.2006 року по 31.08.2007 року, та в ПАТ «Чорноморський суднобудівний завод» з 01.11.2007 року по 30.04.2008 року. Зобов'язано УПФ здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсії, з урахуванням стажу роботи в ТОВ «Миколаївський проектно-конструкторський центр» з 01.12.2006 року по 31.08.2007 року та в ПАТ «Чорноморський суднобудівний завод» з 01.11.2007 року по 30.04.2008 року, починаючи з 09.12.2016 року, з урахуванням вже виплачених сум. Стягнуто з УПФ на користь позивача за рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва підвищення пенсії за період з 08.04.2010 року по 07.05.2010 року - 160,78 грн.. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, УПФ подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить постанову суду першої інстанції скасувати, та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 30.07.1999 року перебуває на обліку в УПФ та отримує пенсію за віком, призначену на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до записів трудової книжки позивача, у період з 01.11.2005 року по 09.08.2007 року він працював у ТОВ «Миколаївський проектно-конструкторський центр», а в період з 10.08.2007 року по 30.09.2008 року в ПАТ «Чорноморський суднобудівний завод».

В 2010 році позивач звертався до УПФ із заявою про перерахунок пенсії та до його страхового стажу були додані періоди роботи за 2005-2008 роки. Проте, періоди з 01.11.2007 року по 30.04.2008 року та з 01.12.2006 року по 31.08.2007 року управлінням зараховано не було, оскільки підприємства, в яких працював позивач не сплачували страхові внески, нараховані на його заробітну плату.

В останнє позивач звертався до УПФ 01.02.2017 року із заявою про проведення перерахунку пенсії, проте рішенням УПФ від 08.02.2017 року №10/2/1 позивачу було відмовлено у проведенні перерахунку, оскільки з 01.10.2008 року страховий стаж у позивача відсутній.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції дійшов висновку, що страхові внески не перераховані до відповідного фонду не з вини позивача, а з вини страхувальників (підприємств, на яких працював позивач), а тому спірні періоди роботи позивача безпідставно не зараховані відповідачем до страхового стажу. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем протиправно не виконано постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.10.2011 року по справі №2-а-3199/11 в повному обсязі, а саме не сплачено позивачу доплату як дитині війни.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

В апеляційній скарзі УПФ зазначає, що згідно з довідками, наданими УПФУ в Заводському районі м. Миколаєва від 28.01.2010 року №1814/03 та №1815/03, ТОВ «Миколаївський проектно-конструкторський центр» сплатило страхові внески за період з 01.11.2005 року по 30.11.2006 року, а ПАТ «Чорноморський суднобудівний завод» за періоди з 01.01.2004 року по 31.10.2007 року та з 01.05.2008 року по 31.12.2008 року.

Отже, УПФ зазначило, що правовими підставами для не зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 01.11.2006 року по 31.08.2007 року у ТОВ «Миколаївський проектно-конструкторський центр» та з 01.11.2007 року по 30.04.2008 року в ПАТ «Чорноморський суднобудівний завод» є відсутність сплати страхових вересків вказаними підприємствами за дані періоди роботи.

Відповідно до ухвали Господарського суду Миколаївської області від 13.04.2011 року у справі №14/377/08 ТОВ «Миколаївський проектно-конструкторський центр» було ліквідовано.

17.05.2011 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запис щодо державної реєстрації припинення юридичної особи, а саме ТОВ «Миколаївський проектно-конструкторський центр», у зв'язку з визнанням банкрутом. На дату державної реєстрації припинення юридичної особи за підприємством обліковувалась непогашена сума заборгованості зі сплати страхових внесків за період з 01.12.2006 року по 31.08.2007 року.

Також, станом на 03.12.2007 року за ПАТ «Чорноморський суднобудівний завод» обліковувалась заборгованість по страховим внескам в загальній сумі 13935107,71 грн. за період з листопада 2004 року по жовтень 2007 року.

Починаючи з 2012 року Господарським судом Миколаївської області кілька разів було порушено провадження у справі про банкрутство ПАТ «Чорноморський суднобудівний завод». УПФУ в Заводському районі м. Миколаєва неодноразово заявлено кредиторські вимоги до даного товариства, до складу яких увійшла недоїмки по страховим внескам, в тому числі й за період з 20.06.2007 року по 20.05.2008 року.

Таким чином, враховуючи зазначені в апеляційній скарзі обставини, УПФ вважає, що вимоги позивача про зарахування до його страхову стажу спірних періодів є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до ст.24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв'язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

У відповідності до ч.1 ст.40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового, стажу підряд до 1 липня 2000 року незалежно від перерв.

У разі, якщо страховий стаж становить менший період, ніж передбачено абзацом першим цієї частини, враховується заробітна плата (дохід) за фактичний страховий стаж.

Частиною 1 ст.15 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, а саме роботодавці, підприємства, установи, організації, військові частини та органи, які виплачують заробітну плату (винагороду), грошове забезпечення, допомогу, Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання України - для працюючих осіб, за яких роботодавець сплачує внески в сумі меншій, ніж сума внеску із заробітку, який потерпілий мав до ушкодження здоров'я, а також для непрацюючих осіб.

Таким чином, обов'язок зі сплати страхових внесків покладено на роботодавця, а не на позивача, із заробітної плати якого у встановленому законом порядку відраховувались належні до сплати внески до цільових фондів.

За таких обставин колегія суддів вважає, що вимоги позивача про зарахування до його страхового стажу спірних періодів роботи є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

До такого ж висновку прийшов і суд першої інстанції, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують такий висновок.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача визначити йому індивідуальний коефіцієнт заробітної плати в розмірі 2,50239 з 01.01.2004 року, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст.42 «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що коефіцієнт заробітної плати (доходу) застрахованої особи за кожний місяць страхового стажу, який враховується при обчисленні пенсії, визначається за формулою:

Кз = Зв : Зс, де:

Кз - коефіцієнт заробітної плати (доходу) застрахованої особи;

Зв - сума заробітної плати (доходу) застрахованої особи, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсії за місяць, за який розраховується коефіцієнт заробітної плати (доходу);

Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсії, за місяць, за який розраховується коефіцієнт заробітної плати (доходу).

Тобто, якщо пенсіонером обраний варіант проведення перерахунку пенсії водночас із урахуванням і стажу, і заробітної плати після призначення пенсії, коефіцієнт його зарплати визначається автоматично, виходячи з місяців, які враховано до його страхового стажу.

Таким чином, законом не передбачено збереження старого розміру коефіцієнту зарплати та його збереження під час перерахунку пенсії, після додавання відповідного страхового стажу, а тому УПФ діяло у відповідності до діючого на той час законодавства.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму від 25.05.2001 року №5, від 27.02.2009 року №1), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п.9 Постанови №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Отже, враховуючи наведене, та те, що позивач не надав суду доказів, що діями відповідача йому заподіяні моральні страждання, не довів причинного зв'язку між діями відповідача та спричиненням фізичних та моральних страждань, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення позову в частині вимог про відшкодування моральної шкоди відсутні.

В апеляційній скарзі УПФ не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з УПФ на користь позивача підвищення до пенсії згідно Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у сумі 160,78 грн..

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Згідно постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.10.2011 року УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва зобов'язано нарахувати та виплатити позивачу щомісячну державну соціальну допомогу як дитині війни за період з 08.04.2010 року по 22.07.2011 року з урахуванням вже проведених виплат.

Відповідно до Протоколу від 25.11.2011 року позивачу було нараховано виплату державної соціальної допомоги як дитині війни в розмірі 160,70 грн. (в частині негайного платежу за місячний період), яку до теперішнього часу не сплачено у зв'язку із тим, що фінансування виплат «дітям війни» здійснюється із державного бюджету, а не з бюджету Пенсійного фонду, проте державним бюджетом додатково на ці виплати не виділені кошти.

Задовольняючи вимогу позивача про стягнення з УПФ на користь позивача підвищення до пенсії згідно Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у сумі 160,78 грн., суд першої інстанції керувався ч.3 ст.162 КАС України, якою передбачено, що суд може прийняти постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, у сфері публічно правових відносин з боку суб'єктів владних повноважень.

Також суд першої інстанції зазначив, що всупереч частинам 1, 2 ст.71 КАС України, відповідач не довів суду правомірність своїх дій.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.10.2011 року по справі №2-а-3199/11 (залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.02.2013 року, справа №2а-5-3199/11/1423) УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва зобов'язано нарахувати та виплатити позивачу щомісячну державну соціальну допомогу як дитині війни за період з 08.04.2010 року по 22.07.2011 року з урахуванням вже проведених виплат.

Відповідно до Протоколу від 25.11.2011 року позивачу було нараховано державну соціальну допомогу як дитині війни в розмірі 160,70 грн. (в частині негайного платежу за місячний період), яку до теперішнього часу не виплачено позивачу з незалежних від нього причин.

В апеляційній скарзі УПФ зазначило, що фінансування виплат «дітям війни» здійснюється із державного бюджету, а не з бюджету Пенсійного фонду та державним бюджетом додатково на ці виплати не виділені кошти, а тому на даний час немає законних підстав для здійснення цієї виплати, оскільки надбавка не може здійснюватися за рахунок страхових внесків та відрахувань від заробітної плати, так як за ці кошти виплачується пенсія, та на соціальні пільги і гарантії, не передбачені цим Законом, не розповсюджується

Стаття 124 Конституції України та ст.14 КАС України встановлюють, що судові рішення, зокрема постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Частиною 1 ст.263 КАС України передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження можуть звернутися до адміністративного суду першої інстанції (незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий лист) із заявою про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення.

За наявності обставин та в порядку, передбачених абзацом першим цієї частини, сторона виконавчого провадження, а також державний виконавець за заявою сторони виконавчого провадження або з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду із заявою про зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що питання пов'язані з невиконанням УПФ постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.10.2011 року по справі №2-а-3199/11 в повному обсязі, повинні вирішуватися сторонами по справі або стороною виконавчого провадження в межах справи №2-а-3199/11.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відтак, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з УПФ на користь позивача підвищення до пенсії згідно Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у сумі 160,78 грн. підлягає скасуванню.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.317, ст.321, ст.322, ст.325, ст.329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області - задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2017 року в частині стягнення з Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області на користь ОСОБА_4 за рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва підвищення пенсії за період з 08 квітня 2010 року по 07 травня 2010 року в розмірі 160,78 грн. - скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 17 січня 2018 року.

Головуючий суддя:К.В. Кравченко
Суддя: Суддя: О.В. Джабурія Н.В. Вербицька