Справа № 825/2047/17
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2018-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2018 року Чернігів Справа № 825/2047/17

Суддя Чернігівського окружного адміністративного суду Житняк Л.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

13.12.2017 позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів, в якому просить визнати протиправною бездіяльність Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів щодо захисту прав споживача ОСОБА_1 та зобов'язати Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів прийняти заходи щодо належного захисту прав споживача ОСОБА_1, оскільки в порушення вимог Положення про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів від 02.09.2015 № 667 відповідач не здійснив належним чином державний контроль, щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, що призвело до включення до тарифів на комунальні послуги вартості природних ресурсів, які знаходяться на території України, що на думку позивача, суперечить ч.1 ст.13 Конституції України.

Ухвалою від 26.12.2017 суд відкрив скорочене провадження у даній справі, надав відповідачу строк для подання відзиву на позов або заяви про визнання позову та роз'яснив наслідки такого неподання, і відповідно позивачу для подання відповіді на відзив.

Сторони належним чином повідомлялись про розгляд справи в порядку скороченого провадження, підтвердженням чого є наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень. Враховуючи, що жодних клопотань про розгляд справи за участі сторін від них не надходило, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

15.01.2018 від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов в якому він просив відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову та зазначив, що Державною службою України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів у межах повноважень було надано позивачу обґрунтовану відповідь, враховуючи вимоги Закону України "Про звернення громадян", а не Закону України "Про доступ до публічної інформації", оскільки Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів (Держпродспоживслужба) не є володільцем інформації щодо формування тарифів комунальної власності. Крім того, позивачу було рекомендовано для вирішення питань, порушених у його листі від 02.10.2017, звернутися до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України з відповідним клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів. Додатково звернув увагу, що звернення ОСОБА_1 від 02.10.2017 не містило необхідної інформації для проведення позапланової перевірки, а саме: назву суб'єкта господарювання - надавача послуг, що порушує законодавство про ціноутворення, факт порушення його прав з наданням підтверджуючих документів чи їх копій, а також було відсутнє прохання щодо здійснення заходів державного нагляду (контролю) Зазначивши ч.2 ст.2 Закону України "Про доступ до публічної інформації" відповідач наголосив на тому, що цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб'єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом. Крім того, відповідач наголосив на тому, що у своєму листі від 02.10.2017 позивач просить прийняти негайні та дієві заходи, щодо захисту його прав як споживача, що не відповідає Закону України "Про доступ до публічної інформації".

18.01.2018 на адресу суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій він, посилаючись на ст.19 Конституції України та п.3 Порядку надання погодження на проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) на підставі обґрунтованого звернення фізичної особи про порушення суб'єктом господарювання її законних інтересів, затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Державної регуляторної служби України від 20.01.2017 № 56/5, зазначив, що посилання відповідача на відсутність підстав для проведення позапланової перевірки є необґрунтованим, оскільки, на його думку, чинне законодавство не передбачає обов'язкового залучення ним копій будь-яких документів, або перелік суб'єктів господарювання, які порушують його права та інтереси. Враховуючи викладене, підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач, керуючись ч.1 ст.13 Конституції України, згідно якої земля, ії надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу, вважаючи, що при сплаті комунальних послуг з позивача стягується плата за природні ресурси, що належать Українському народу і йому, як громадянину України, та вважаючи, що відповідні комунальні підприємства не мають права включати в тариф та стягувати з нього плату за зазначені природні ресурси (крім видобування, транспортування, постачання), 02.10.2017 направив відповідачу лист із проханням прийняти негайні та дієві заходи, щодо захисту його прав споживача (а.с.9).

Листом від 17.11.2017 № 603-163-9/В-4448 відповідач відповів на його звернення, та чим, на думку позивача, фактично проінформував його про функції Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та порядок формування тарифів (а.с.10).

Позивач вважає, що замість прийняття дієвих заходів щодо захисту його прав споживача або відмови в прийнятті вказаних заходів, Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів надала відповідь на запитання, які він взагалі не задавав, що стало наслідком бездіяльність відповідача, яка суперечить чинному законодавству.

Вказану позицію позивач обґрунтовує нормами Положення про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 667, де серед іншого, зазначається, що основними завданнями відповідача є, в тому числі реалізація державної політики у галузі захисту прав споживачів. Підпунктом 11 п.4 вказаного Положення зазначається, що відповідач відповідно до покладених на нього завдань у сфері дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін: здійснює державний нагляд (контроль) за достовірністю інформації, зазначеної у документах про формування, встановлення та застосування державних регульованих цін; надає у випадках, передбачених законодавством, висновки щодо економічного обґрунтування витрат під час формування цін (тарифів) на товари, роботи і послуги, щодо яких запроваджено державне регулювання цін (тарифів); надає органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування, суб'єктам господарювання обов'язкові до виконання приписи про усунення порушень вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.

Таким чином, на думку позивача, в порушення вимог Положення відповідач не здійснив належним чином державний контроль, щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, що призвело до включення до тарифів на комунальні послуги вартості природних ресурсів, які находяться на території України, що суперечить ч.1 ст.13 Конституції України.

Позивач також вважає, що відповідач надав неповну відповідь на його лист. Згідно із ч.4 пп.2 п.2 ст.23 Закону України "Про доступ до публічної інформації" згідно із яким надання недостовірної або неповної інформації може бути оскаржене. А згідно із ч.5 п.1 ст.24 Закону України "Про доступ до публічної інформації" відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

02.10.2017 ОСОБА_1 звернувся до відповідача з питанням захисту своїх прав споживача у зв'язку з неправомірним, на його думку, включенням до тарифів на комунальні послуги вартості природних ресурсів, та у зв'язку із не доведенням такої інформації (включення до тарифів на комунальні послуги вартості природних ресурсів) до позивача у порядку ст.15 (право споживача на інформацію про продукцію). Вказаний лист мотивований з посиланням на ч.1, п.6 та п.6-1 ч.2 ст.15 Закону України "Про захист прав споживачів" (а.с.9).

Відповідачем у межах наданих повноважень, було надано обґрунтовану відповідь листом від 17.11.2017 № 603-163-9/В-4448, із врахуванням вимоги Закону України "Про звернення громадян", а не Закону України "Про доступ до публічної інформації", як зазначає в адміністративному позові позивач.

Суд, погоджується з тим, що на вказаний лист позивача, мотивований ч.1, п.6 та п.6-1 ч.2 ст.15 Закону України від 12.05.1991 № 1024 "Про захист прав споживачів" (в чинній редакції), відповідач правомірно відповів у порядку Закону України "Про звернення громадян" виходячи з такого.

Згідно із ст.1 Закону України від 13.01.2011 № 2939 "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.19 цього Закону запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Суд зазначає, що Держпродспоживслужба не є володільцем інформації щодо формування тарифів на комунальні послуги.

Також, згідно із ч.2 ст.2 зазначеного Закону цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб'єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом. Як вбачається з листа позивача від 02.10.2017, останній просить "прийняти негайні та дієві заходи щодо захисту його прав як споживача", а не надати інформацію. Тобто, посилання позивача на порушення вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації" є необґрунтованими.

Щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін на комунальні послуги, суд зазначає наступне.

Відповідно до пп.11 п.4 Положення про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 667, Держпродспоживслужба здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.

Основні засади цінової політики і регулювання відносин, що виникають у процесі формування, встановлення та застосування цін, а також здійснення державного контролю (нагляду) та спостереження у сфері ціноутворення регулюються Законом України від 21.06.2012 № 5007 "Про ціни і ціноутворення" ( в чинній редакції).

Відповідно до ч.2 ст.16 Закону України "Про ціни і ціноутворення" повноваження та порядок діяльності уповноважених органів, права та обов'язки їх посадових осіб, які здійснюють державний контроль (нагляд) за дотриманням суб'єктами господарювання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін та державне спостереження у сфері ціноутворення, визначаються цим Законом, Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" та іншими законами. Основними функціями уповноважених органів є, зокрема виконання контрольно-наглядових функцій за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін (ст.17 Закону). При цьому, згідно з ч.1 ст.18 Закону України "Про ціни і ціноутворення" уповноважені органи мають право проводити у суб'єктів господарювання в установленому порядку планові та позапланові перевірки.

Так, у 2017 році відповідно до Закону України від 07.12.2017 № 2246 "Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" у сфері ціноутворення здійснювалися лише позапланові заходи державного нагляду (контролю), зокрема на підставі обґрунтованого звернення фізичної особи про порушення суб'єктом господарювання її законних прав (порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров'ю, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави) з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення, за погодженням Державної регуляторної служби.

В свою чергу, у своєму позові позивач зазначає, що відповідачем не було здійснено належним чином державний контроль щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, що призвело до необґрунтованого включення до тарифів на комунальні послуги вартості природних ресурсів, що з його точки зору суперечить ч.1 ст.13 Конституції України. На думку позивача, вартість природних ресурсів у тарифах повинна дорівнювати нулю, тобто вони повинні бути безкоштовними, оскільки знаходяться на території України і відповідно належать всім громадянам держави.

Разом з тим, суд погоджується із обґрунтуванням відповідача про те, що звернення позивача від 02.10.2017 не містило необхідної інформації для проведення позапланової перевірки, а саме: назву суб'єкта господарювання - надавача послуг, що порушує законодавство у сфері ціноутворення, факт порушення його прав з наданням підтверджуючих документів чи їх копій, а також було відсутнє прохання щодо здійснення заходів державного нагляду (контролю).

Так, в силу ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, у відповідача не було законних підстав для здійснення позапланової перевірки за зверненням позивача від 02.10.2017. Крім того, щодо інформації, яка стосується включення до тарифів на комунальні послуги вартості природних ресурсів та надр України, відповідачем у межах повноважень надано позивачу інформацію.

Щодо посилань позивача на формування цін за житлово-комунальні послуги, суд зазначає, що основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначаються Законом України від 09.11.2017 № 2189 "Про житлово-комунальні послуги". Згідно із абз.11 ч.1 ст.1 Закону комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів (п.2 ст.31 Закону).

Розрахунки економічно обґрунтованих тарифів на житлово-комунальні послуги, зокрема на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, на централізоване водопостачання та водовідведення для суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання на суміжних ринках, які провадять або мають намір провадити господарську діяльність, здійснюються згідно з порядками формування тарифів на відповідні послуги, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги".

Зазначеними порядками передбачено, що до складу тарифів, зокрема на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання включаються прямі матеріальні витрати - витрати на придбання палива (газу, мазуту, вугілля, торфу, дров, паливної тріски, соломи, соняшникового лушпиння, а також брикетів та пелет з них, інших вадів палива), а до складу тарифів на централізоване водопостачання - прямі витрати на забір води з джерел питного водопостачання, доведення її якості до вимог на питну воду, подачу води з очисних споруд до системи водоводів; прямі витрати на придбання води в інших підприємств.

Відповідно до ст.5 та ст.7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" повноваження щодо встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги належать Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та органам місцевого самоврядування.

Згідно зі ст.7 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" основними завданнями міністерства як органу, що забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох сферах, є: забезпечення нормативно-правового регулювання; визначення пріоритетних напрямів розвитку; інформування та надання роз'яснень щодо здійснення державної політики; узагальнення практики застосування законодавства, розроблення пропозицій щодо його вдосконалення та внесення н установленому порядку проектів законодавчих актів, актів Президента України. Кабінету Міністрів України на розгляд Президентові України та Кабінету Міністрів України, забезпечення здійснення соціального діалогу на галузевому рівні; здійснення інших завдань, визначених законами України.

Позивачу було повідомлено, що відповідно до абз.2 п.1 Положення про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.04.2014 № 197, Мінрегіон є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну регіональну політику, державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування, житлово-комунального господарства, а також забезпечує формування державної політики у сфері архітектурно-будівельного контролю та нагляду, контролю у сфері житлово-комунального господарства, у сфері ефективною використання паливно-енергетичних ресурсів, енергозбереження, відновлюваних джерел енергії та альтернативних видів палива. Відповідно до абз.8 пп.11 п.4 цього Положення визначено, що Мінрегіон подає Кабінетові Міністрів України пропозиції щодо порядку формування цін (тарифів) на житлово-комунальні послуги, які підлягають регулюванню.

Позивачу також було рекомендовано для вирішення питань, порушених у його листі від 02.10.2017, звернутися до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України з відповідним клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних. політичних та особистих прав і законних інтересів.

При цьому, позивач у своєму листі від 02.10.2017 не вказав які саме комунальні підприємства не довели до нього як до споживача інформацію (про включення вартості природних ресурсів у вартість комунальних послуг), внаслідок чого відповідач у своєму листі від 17.11.2017 №603-163-9/В-4448 поінформував його про те, що наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 30.07.2012 №390 затверджено Порядок доведення до споживачів інформації про перелік житлово-комунальних послуг, структуру цін/тарифів, зміну цін/тарифів з обґрунтуванням її необхідності та про врахування відповідної позиції територіальних громад, згідно з яким суб'єкти господарювання, що виробляють або надають житлово-комунальні послуги, доводять до відома споживачів необхідну інформацію.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що жодної протиправної бездіяльності Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів по відношенню до позивача не вчиняла, а отже позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно, щодо позовної вимоги про зобов'язання Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів прийняти заходи щодо належного захисту прав споживача ОСОБА_1, оскільки останній вважає, що в порушення вимог Положення про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів від 02.09.2015 № 667 відповідач не здійснив належним чином державний контроль, щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, що призвело до включення до тарифів на комунальні послуги вартості природних ресурсів, які знаходяться на території України, що на думку позивача, суперечить ч.1 ст.13 Конституції України, - суд також не знаходить підстав для задоволення вимоги, оскільки вона є похідною.

Керуючись ст.ст.12, 72, 241-243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повне рішення суду складено 25 січня 2018 року.

Суддя Л.О. Житняк