Справа № 285/2590/17
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2018-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Заполовська Т.Г.
Суддя-доповідач:Моніч Б.С.
ПОСТАНОВА

іменем України

"22" січня 2018 р. Справа № 285/2590/17

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Моніча Б.С.

суддів: Капустинського М.М.

Охрімчук І.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на постанову Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від "23" жовтня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Інспектора роти №5 батальйону №1 УПП у м.Києві Департаменту патрульної поліції лейтенант поліції Барабась Вячеслав Олександрович третя особа: Департамент патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення , -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Інспектора роти №5 батальйону №1 УПП у м.Києві Департаменту патрульної поліції лейтенант поліції Барабася Вячеслава Олександровича, в якому просив скасувати постанову серії АР № 522643 від 08.07.2017 року про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн., а надалі з урахуванням уточнення позовних вимог просив змінити постанову серії АР № 522643 від 08.07.2017 року, винесену відповідачем, про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, в частині обраного адміністративного стягнення та звільнити його на підставі ст. 22 КУпАП від адміністративної відповідальності за малозначністю скоєного правопорушення, обмежившись усним зауваженням.

Постановою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23.10.2017 року позов задоволено частково.

Постанову по справі про адміністративне правопорушення серії АР № 522643 від 08.07.2017 року про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП залишено в силі.

Беручи до уваги малозначність вчиненого адміністративного правопорушення, змінено захід стягнення та обмежитись усним зауваження.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, Департамент патрульної поліції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувану постанову скасувати та винести нову постанову, якою відмовити в задоволені позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд не може втручатися в дискреційні права суб'єкта владних повноважень та безпідставно змінив постанову АР.522643 від 08.07.2017 року.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Встановлено, що 08.07.2017 року інспектором поліції Барабасем В.О. винесено постанову про адміністративне правопорушення серії АР № 522643, де зазначено, що ОСОБА_3, керуючи автомобілем Мерседес, номерний знак НОМЕР_1, користувався засобами зв'язку (розмовляв по мобільному телефону), чим порушив Правила дорожнього руху п. 2.9 "д" (а.с. 3).

Вважаючи вказану постанову протиправною позивач звернувся з позовом до суду.

Перевіряючи спірне рішення суб'єкта владних повноважень, суд дійшов висновків, що в діях позивача вбачається порушення водієм пункту 2.9 "д" Правил дорожнього руху, за що передбачена адміністративна відповідальність по частині 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Одночасно суд прийшов висновку, що оскільки дане правопорушення не потягло за собою тяжких наслідків, то наявні підстави обмежитися щодо позивача усним зауваженням з застосуванням положень статті 22 Кодексу України про адміністративні правопорушення та звільнити його від адміністративної відповідальності.

Однак в позовній заяві позивач вказував, що телефон тримав в руках однак не користувався, працівниками поліції його твердження до уваги взято не було. Також порушено його право на захист, не було складено будь-яких матеріалів адміністративної справи. Позивач зазначив, що не було складено протоколу для можливості йому зазначити свої пояснення та заперечення. В заяві про уточнення позовних вимог повторно описує обставини притягнення його до адміністративної відповідальності, та вину не визнає.

Незважаючи на той факт, що суд першої інстанції не надавав юридичної оцінки цим доводам позивача, останній судове рішення не оскаржував, апеляційної скарги на судове рішення не подавав. Зазначене свідчить про його згоду з судовим рішенням в частині скоєння ним правопорушення.

Суть доводів апеляційної скарги зводяться до того, що повноваження застосовувати положення статті 22 Кодексу України про адміністративні правопорушення мають виключно органи, наділені правом проводити розгляд справи про адміністративні правопорушення.

Колегія суддів з цим не погоджується, оскільки окрім положень Кодексу адміністративного судочинства України в справах щодо притягнення осіб до адміністративної відповідальності суд враховує особливості, визначені Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Відповідно вимог статті 213 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що органи та посадові особи, уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення поділені на дві групи:

- районні, районні у місті, міські чи міськрайонні суди (судді), а у випадках, передбачених цим Кодексом, місцеві адміністративні та господарські суди, апеляційні суди, вищі спеціалізовані суди та Верховний Суд України;

- адміністративні комісії при виконавчих комітетах сільських, селищних, міських рад; виконавчі комітети сільських, селищних, міських рад та їх посадові особи; органи Національної поліції, органи державних інспекцій.

В першому випадку постанови в справах про адміністративні правопорушення переглядаються суддею апеляційного загального суду (стаття 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення). За наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право:

- залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін;

- скасувати постанову та закрити провадження у справі;

- скасувати постанову та прийняти нову постанову;

- змінити постанову.

В разі зміни постанови в частині накладення стягнення, в межах передбачених санкцією статті цього Кодексу, воно не може бути посилено.

В другому випадку постанови в справах про адміністративні правопорушення можуть бути оскаржені в вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі), визначеній частиною 1 статті 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, або до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду, в порядку визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями визначеними цим Кодексом.

При цьому відповідно статті 293 Кодексу України про адміністративні правопорушення орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з рішень:

- залишає постанову без змін, а скаргу без задоволення;

- скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд;

- скасовує постанову і закриває справу;

- змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, однак, щоб стягнення не було посилено.

Якщо буде встановлено, що постанову винесено органом (посадовою особою), неправомочним вирішувати цю справу, то така постанова скасовується і справа надсилається на розгляд компетентного органу (посадової особи).

Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід погодитись що положення статті 293 Кодексу України про адміністративні правопорушення прямо не вказують, що суд при розгляді справі в порядку Кодексу адміністративного судочинства України наділений повноваженнями, визначеними статтею 293 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Разом з тим, специфіка такого перегляду полягає в тому, що суд фактично і виконує повноваження органу (посадової особи), яка переглядає постанову у справі по адміністративне правопорушення.

Виходячи з положень частини 2 статті 124 Конституції України, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд який переглядає постанову у справі про адміністративне правопорушення не може мати менше повноважень, аніж вищестоящий орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення. Суд, який переглядає постанову в порядку Кодексу адміністративного судочинства України, з особливостями визначеними Кодексом України про адміністративні правопорушення, не може мати менші повноваження аніж апеляційний суд загальної юрисдикції.

Наведене вище дає підстави дійти висновку, що суд наділений усією повнотою тих повноважень, які визначені статтею 293 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в тому числі й правом змінити постанову в частині зміни заходу стягнення аж до звільнення особи від відповідальності у зв'язку з малозначністю.

Наведена юридична позиція апеляційного суду кореспондує і положенням частини 3 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, якою визначено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Таким чином, колегія суддів відкидає доводи апелянта, що суд при розгляді скарги (позову) на постанову у справі про адміністративне правопорушення не може втручатися у дискреційні повноваження суб'єкта розгляду справи про адміністративне правопорушення поза межами критеріїв, визначених статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України ( в редакції до 15.12.2017р.). Інші доводи апеляційної скарги не містить.

Крім того, право суду змінювати рішення суб'єкта владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності знайшло своє відображення і у положеннях ч.3 ст.286 КАС України, який набрав чинності з 15.12.2017 року, що підтверджує вірність висновків суду викладених вище.

Так, відповідно до ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб'єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції про наявність підстав для звільнення позивача від адміністративної відповідальності колегія суддів враховує наступне.

Пунктом 2.9 "д" Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р. № 1306, встановлено, що водієві забороняється під час руху транспортного засобу користуватися засобами зв'язку, тримаючи їх у руці (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання).

Частиною 1 ст. 9 КУпАП України визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Частиною 2 ст. 122 КУпАП передбачена відповідальність, зокрема, за користування під час руху транспортного засобу засобами зв'язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання).

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне та об'єктивне встановлення обставин справи, вирішення її у точній відповідності до закону.

При накладенні стягнення за скоєне адміністративне правопорушення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі (ч. 2 ст. 33 КУпАП).

Положення ст.22 КУпАП встановлюють право органу (посадової особи), які уповноважені вирішувати справу, при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

На думку колегії суддів під малозначністю правопорушення слід розуміти таку дію чи бездіяльність, що формально і містить ознаки адміністративного правопорушення, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.

Враховуючи наведене та дослідивши матеріали справи, переглянувши відеозапис фіксації правопорушення, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, та вважає що позивач своїми діями (тримаючи телефон в руці) не спричинив суспільної небезпеки.

Відеофіксація взагалі не засвідчує, що позивач користувався мобільним телефоном як засобом зв'язку. Навпаки вони підтверджують доводи позивача про те, що він лише тримав телефон у руці та ним не користувався.

Поряд з тим, враховуючи ту обставину, що позивач не оспорює факту скоєння правопорушення і не оскаржував судове рішення, колегія суддів не може переоцінити встановлені судом першої інстанції обставини. Так само суд не може переоцінювати й інші обставини, на які покликався позивач, зокрема порушення його прав при розгляді справи.

Відтак колегія суддів приходить до висновку, що звільнення судом першої інстанції ОСОБА_3 від відповідальності за малозначністю скоєного правопорушення на підставі ст. 22 КУпАП є таким, що відповідає обставинам, встановленим у цій справі про адміністративне правопорушення.

Водночас у резолютивній частині судового рішення суд першої інстанції припустився помилки одночасно вказавши на різні способи задоволення позову, які виключають один одного. Залишивши постанову суду про притягнення до адміністративної відповідальності у виді штрафу суд одночасно змінив захід стягнення. Зазначену помилку слід усунути, змінивши судове рішення.

Згідно ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

За таких обставин суд частково задовольняє апеляційну скаргу та змінює резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задовольнити частково, постанову Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від "23" жовтня 2017 р. змінити.

Змінити абзаци 2-3 резолютивної частини постанови, виклавши їх одним абзацом такого змісту:

"Постанову по справі про адміністративне правопорушення серії АР №522643 від 08.07.2017 року скасувати в частині накладеного адміністративного стягнення. Прийняти в цій частині нове рішення, яким звільнити ОСОБА_3 від адміністративної відповідальності, в зв'язку з малозначністю скоєного правопорушення, відповідно до ст. 22 КУпАП, оголосивши йому усне зауваження."

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Б.С. Моніч

судді: М.М. Капустинський

І.Г. Охрімчук

Судове рішення прийнято та складено "22" січня 2018 р.