Справа № 826/14554/17
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2018-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 січня 2018 року № 826/14554/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши, у порядку письмовому провадженні, адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаЦентрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві Управління Державної казначейської служби у Печерському районі м. Києва
провизнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПАРАВИ:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, третя особа - Управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва, в якому просить суду:

- визнати протиправними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови у поверненні ОСОБА_1 безпідставно сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 9 720,00 грн;

- зобов'язати Центральне об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві повернути ОСОБА_1 помилково сплачений збір на загальнообов'язкове державне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомості в розмірі 9 720,00 грн в порядку визначеному чинним законодавством України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06 жовтня 2017 року позивачем було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1. Оскільки, житло придбалось вперше, отже, на момент придбання квартири, позивач не являвся суб'єктом сплати збору на об'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу. Водночас, відповідач листом від 23 жовтня 2017 року №59904/16 відмовив позивачу у поверненні сплачених коштів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідач до суду подав письмові заперечення, в яких проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про те, що відмова Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві у задоволенні звернення ОСОБА_2 з проханням повернути 9 720,00 грн є обґрунтованою, оскільки підстав для повернення помилково сплаченого збору як на момент звернення так і на момент подання позовної заяви не має. Будь-яка інформація щодо права власності на нерухоме майно та про те, що позивач придбав житло вперше в управлінні відсутня.

Третя особа до суду надала письмові заперечення, в яких просила суд відмовити у задоволенні позову, оскільки відповідач відмовляючи позивачу у поверненні коштів в розмірі 9 720,00 грн, як помилково сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомості не порушив жодної норми матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 41 та шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України повне фіксування судового засідання 28 листопада 2017 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось та суд ухвалив продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, між Публічним акціонерним товариством "Закритий недиверсифікований венчурний актив" від імені, в інтересах та за рахунок активів якого діє Товариство з обмеженою відповідальністю "Клермон Фінанс" та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири НОМЕР_2 від 06 жовтня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за номером 3430, згідно з умовами якого останньою, як покупцем, набуто право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 54,0 кв.м., загальною вартістю 972 000,00 гривень.

При укладенні договору, згідно з вимогами пункту 15-3 постанови Кабінету Міністрів України від 03.11.1998 №1740 "Про затвердження порядку сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій", позивачем сплачено 9 720,00 грн пенсійного збору з операцій купівлі-продажу нерухомого майна, про що свідчить квитанція від 04 жовтня 2017 року №168 на суму 9 720,00 грн про сплату позивачем на рахунок УДК СУ у Печерськом районі м. Києва 1% за придбання нерухомого майна.

Проте, згідно зі статтею 4 Закону України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування", збір сплачується фізичними особами, які придбавають нерухоме майно, у розмірі 1% від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна, за винятком громадян, які придбавають житло і перебувають на черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Позивач стверджує, що житло, згідно з договором купівлі-продажу квартири від 06 жовтня 2017 року, придбавалося позивачем вперше, тому вона не являлась суб'єктом сплати збору на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Тобто, за твердженням позивача, збір сплачений позивачем помилково.

Позивач 10 жовтня 2017 року звернулась до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві з заявою про повернення помилково сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Листом від 23 жовтня 2017 року №59904/16 Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві у задоволенні заяви відмовлено, оскільки в наданому пакеті документів на повернення помилково сплачених коштів відсутній документ, що підтверджує придбання житла вперше. Також, у вказаному листі зазначено, що відсутній відповідний правовий механізм перевірки інформації про факт придбання нерухомості вперше, особою, яка придбаває житло вперше.

Вважаючи таку відмову необґрунтованою, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх у сукупності, суд зазначає наступне.

Згідно з статтею 1 Закону України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування", платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування є: 9) підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Таким чином, із загального правила про обов'язковість сплати збору при придбанні нерухомого майна законодавцем встановлено два винятки - громадяни, які придбавають житло і перебувають на черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Станом на час придбання позивачем нерухомості - 06 жовтня 2017 року , як і станом на час розгляду справи судом, в Україні відсутній механізм перевірки інформації про те, чи вперше особа придбала нерухомість.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, ведення якого розпочато з 01 січня 2013 року, а також Реєстр прав власності на нерухоме майно, ведення якого розпочато згідно з наказом Мін'юсту від 07 лютого 2002 року №7/5 "Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно", не містять всієї інформації щодо наявності у власності об'єктів нерухомого майна, що знаходиться на території України.

Вказане питання було предметом звернення Пенсійного фонду України до Конституційного Суду України з проханням дати тлумачення терміна "придбавають житло вперше", що міститься у пункті 9 частини першої статті 1 Закону України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування", визначивши коло осіб, яких необхідно вважати такими, що придбавають житло вперше.

Ухвалою Конституційного Суду України від 23 березня 2000 року №29-у/2000 відмовлено у відкритті конституційного провадження у справі через відсутність у Пенсійного фонду України права на конституційне подання та непідвідомчість Конституційному Суду України питання, порушеного у поданні.

За відсутності відповідного правового механізму перевірки інформації про факт придбання нерухомості вперше саме держава в особі Пенсійного фонду України як уповноваженого суб'єкта владних повноважень зобов'язана доводити той факт, що у кожному конкретному випадку особа, що зобов'язана сплачувати збір на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, придбала житло не вперше.

Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов'язана забезпечити його реалізацію. В протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу.

Відсутність можливості Пенсійного фонду України та його територіальних відділень встановити придбання квартир конкретною особою вперше, не може ставитись в провину особі, оскільки невизначення порядку виконання законодавчо закріплених норм не може впливати на порушення прав громадян, які наділені такими правами.

Надаючи оцінку діям та бездіяльності відповідача в даному випадку, суд звертає увагу на правову позицію Європейського суду з прав людини щодо відповідальності держави щодо виконання власних повноважень.

Зокрема, згідно з пунктами 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява № 29979/04, у якому проаналізовано поняття «належне урядування».

Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер'їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер'їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38).

Оскільки саме держава не виконала свій обов'язок запровадити внутрішню процедуру встановлення факту придбання нерухомого майна вперше, що сприяло б юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси особи, то негативні наслідки вказаної бездіяльності мають покладатися саме на державу.

Згідно пояснень позивача, нею придбано майно вперше; до укладення договору купівлі-продажу від 06 жовтня 2017 року інша нерухомість нею не придбавалася.

У суду відсутні підстави для того, щоб ставити під сумнів твердження позивача про відсутність фактів придбання нею нерухомого майна (жилого приміщення) до укладення договору купівлі-продажу від 06 жовтня 2017 року.

За таких обставин Пенсійний фонд України (в даному випадку Центральне об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві) зобов'язано довести, що позивач придбав житло, згідно з договором від 06 жовтня 2017 року, не вперше.

У разі відсутності відповідних доказів позивач має право на повернення суми сплаченого збору як помилково сплаченого за відсутності обов'язку здійснювати такий платіж.

Згідно пояснень відповідача, доказів придбання позивачем нерухомого майна до укладення договору від 06 жовтня 2017 року не надано; відсутні вони і в матеріалах справи.

За таких обставин відмова відповідача повернути позивачу сплачену суму збору на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування не може бути визнана обґрунтованою.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Одночасно суд зазначає, що згідно чинного законодавства збір на обов'язкове державне пенсійне страхування сплачується на рахунки органів Державної казначейської служби України, тому і повертатися ці кошти мають в порядку, визначеному для повернення бюджетних коштів.

Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів затверджено наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року №787 (далі - Порядок №787), і він визначає випадки, за яких органи Державної казначейської служби України зобов'язані виконувати операції з повернення помилково або надміру сплачених податків, зборів (обов'язкових платежів).

Згідно з пунктом 5 Порядку, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

Відповідно до підпункту 2 пункту 4 положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Кабінетом міністрів України від 15 квітня 2015 року №215, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку, зокрема, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

Відповідно, для стягнення позивачем помилково сплачених коштів відповідач має звернутися з відповідним поданням до органів Державної казначейської служби України.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню в частині позовних вимог: визнання протиправними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови у поверненні ОСОБА_1 безпідставно сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 9 720,00 грн.

Водночас, суд відмовляє в частині позовних вимог: зобов'язання Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві повернути ОСОБА_1 помилково сплачений збір на загальнообов'язкове державне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомості в розмірі 9 720,00 грн в порядку визначеному чинним законодавство України. Оскільки, відповідно до положень Порядку №787 та положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Кабінетом міністрів України від 15 квітня 2015 року №215, повернення коштів помилково або надміру зарахованих до бюджету здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як роз'яснив Верховний Суд України у пункті 3 постанови Пленуму N 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення", вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов:

- лише у справах за позовами до суб'єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача;

- повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав;

- вихід за межі позовних вимог повинен бути пов'язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

З огляду на вищевикладене, суд, вважає що для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача необхідно вийти за межі позовних вимог, шляхом зобов'язання Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві сформувати та подати до Управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва подання про повернення ОСОБА_1 збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 9 720,00 грн. сплаченого згідно квитанції від 04 жовтня 2017 року №168.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 77, 78, 139, 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04070, м. Київ, вул. Борисоглібська, 14, ) щодо відмови у поверненні збору на державне пенсійне страхування ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1).

3. Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04070, м. Київ, вул. Борисоглібська, 14, ) сформувати та подати до Управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва (01133, м. Київ, вул. Л. Первомайська, 9-А) подання про повернення ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) збір на обов'язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 9 720,00 грн. сплаченого згідно квитанції від 04 жовтня 2017 року №168.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Присудити з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04070, м. Київ, вул. Борисоглібська, 14, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) понесені неї витрати по сплаті судового збору у розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок гривень) сплачені згідно квитанції від 08 листопада 2017 року №37.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова