Справа № 815/5300/17
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2018-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/5300/17

Категорія: 2.1 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача, що виразилися у ненаданні відповіді по суті його звернень від 19.09.2017 року та 27.09.2017 року;

- зобов'язати відповідача надати письмову відповідь по суті на звернення позивача від 19.09.2017 року;

- стягнути з відповідача на користь позивача 150 000 грн. у якості компенсації моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що 19.09.2017 року та 27.09.2017 року він звертався до відповідача із заявами, які всупереч вимогам Закону України «Про звернення громадян» були переслані. Позивач вважає, що не надавши відповіді по суті на його заяви, відповідач порушив Закон України «Про звернення громадян», що завдало йому моральних страждань, оскільки унеможливлювало функціонування його особистості на Конституційних засадах.

Позивач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав до суду письмові заперечення на позов, в яких позовні вимоги не визнав та просив суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись в цілому на те, що звернення ОСОБА_2 від 19.09.2017 року та від 27.09.2017 року відповідно до статті 7 Закону України «Про звернення громадян» у п'ятиденний термін були надіслані за належністю до Національної поліції України для подальшого розгляду, про що одночасно повідомлено заявника, а тому Міністерство внутрішніх справ України діяло в межах та у спосіб передбаченим чинним законодавством України та права позивача порушені не були.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2017 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди - відмовлено.

На вказану постанову ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 09.11.2017 року та постановити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Апелянт в своїй апеляційній скарзі зазначає, що постанова суду першої інстанції є невмотивованою та такою, що підлягає скасуванню.

Згідно до вимог п.2 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки у судове засідання не прибули сторони, які беруть участь у справі, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА :

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

19.09.2017 року на адресу МВС України надійшло звернення ОСОБА_2 стосовно надання інформації щодо незабезпечення працівників поліції форменим одягом (а.с. 4).

Крім того, 27.09.2017 року на адресу МВС України надійшло повторне звернення ОСОБА_2 щодо зобов'язання надати відповідь на його звернення від 19.09.2017 року (а.с. 5).

Відповідачем листами від 22.09.2017 року та від 29.09.2017 року на вищезазначені звернення позивача надано відповіді, відповідно до яких зазначено, що, у зв'язку з тим, що порушені у зверненні питання відносяться до компетенції Національної поліції України, та відповідно до вимог частини 3 статті 7 Закону України «Про звернення громадян» електронні звернення позивача від 19.09.2017 року та від 27.09.2017 року надіслані за належністю для розгляду в установлений законом термін, про що повідомлено позивача.

Наведень відповіді не влаштували позивача та він звернувся до суду з вимогами захисту порушеного права та компенсації моральної шкоди.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає та враховує наступне.

Відповідно до постанови кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» були ліквідовані як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України та утворені як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції.

Згідно з Законом України «Про Національну поліцію» Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Отже, урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що питання, наведенні у зверненнях ОСОБА_2 від 19.09.2017 року та від 27.09.2017 року щодо незабезпечення працівників поліції форменим одягом належать до компетенції Національної поліції України.

Відповідно до вимог п.5.2 Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС України від 10.10.2004 року № 1177 щодо кожного звернення не пізніше ніж у п'ятиденний термін повинно бути прийняте одне з таких рішень:

- прийняти до свого провадження;

- передати на вирішення до підпорядкованого чи іншого апарату МВС, закладу, установи, підприємства, що належать до сфери управління МВС;

- надіслати за належністю до іншого органу виконавчої влади, якщо питання, порушені у зверненні, не входять до компетенції апарату МВС, закладів, установ, підприємств, що належать до сфери управління МВС, про що одночасно повідомити автора;

- залишити без розгляду за наявності підстав, визначених у статті 8 Закону України «Про звернення громадян».

Відповідно до вимог п.5.3 Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України у разі надсилання звернення для перевірки і прийняття рішення до закладів, установ і підприємств, що належать до сфери управління МВС, строк розгляду такого звернення обчислюється з дня надходження його до МВС і закінчується днем надання відповіді тим органом (підрозділом) МВС, який його розглядав по суті. В інших випадках строк розгляду звернень громадян обчислюється від дня їхньої реєстрації.

Про надсилання звернення МВС до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, закладів, установ і підприємств, що належать до сфери управління МВС, за належністю необхідно обов'язково інформувати про це автора звернення.

Згідно до вимог ст.7 Закону України «Про звернення громадян», якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, у відповідності з вищезазначеними вимогами законодавства, звернення ОСОБА_2 від 19.09.2017 року та 27.09.2017 відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про звернення громадян» у п'ятиденний термін були надіслані відповідачем за належністю до Національної поліції України для подальшого розгляду, про що одночасно повідомлено заявника, що підтверджується листами МВС України від 22.09.2017 року № 3-9393 та від 29.09.2017 року № 3-9644, (а.с. 4,5 оберт.).

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Міністерство внутрішніх справ України діяло в межах та у спосіб, передбачениий чинним законодавством України, а тому права позивача порушені не були.

У відповідності до вимог ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвели до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Моральну шкоду позивач оцінив в 150 000 грн. та обґрунтував її протиправними діями відповідача, що виразилися у ненаданні відповіді по суті його звернень.

Відповідно до вимог п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Крім цього, відповідно до вимог п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» позивач повинен обґрунтувати, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

За наслідками розгляду справи суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачу не була спричинена моральна шкода, оскільки при розгляді його звернень відповідач діяв в межах чинного законодавства.

Таким чином, на підставі наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити.

Колегія суддів зазначає, що в рішенні Конституційного суду України від 09.07.2002 року у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої ст.124 Конституції України (справа № 1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) в п.3 зазначено, що положення частини другої ст.124 Конституції України треба розглядати у системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (ч.5 ст.55 Конституції України). Тобто, кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у т.ч. судовий захист. Для забезпечення судового захисту Конституція України у ст.124 встановила принципи здійснення правосуддя виключно судами. Із змісту частини другої ст.124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням.

Таким чином, позивач, враховуючи свою адміністративну правосуб'єктність, керуючись ст.43 КАС України, скористався своїм правом на судовий захист, при цьому згідно ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», ратифікованої Україною 17.07.1997 року його право не може бути обмежене, однак при встановлених обставинах підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду доказав та обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2017 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 22.01.2018 року.

Головуючий: О.В.Джабурія

Суддя: Н.В.Вербицька

Суддя: К.В.Кравченко