Справа № 315/1446/17
Суддя: Романько О. О.
Дата ухвалення: 2018-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 315/1446/17
Номер провадження № 2-а/315/4/18
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 січня 2018 рокум. Гуляйполе

Гуляйпільський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Романько О.О.,

за участю секретаря Атрошенко Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Гуляйполе Запорізької області, адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення певних дій, в якому зазначає, що він є особою, якій встановлено статус інваліда війни ІІІ групи, внаслідок травми, поранення, контузії, захворювання, пов`язаних з виконанням службових обов`язків в країнах, де велись бойові дії, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК серії АВ № 0550966 від 22 лютого 2016 року та посвідченням інваліда війни серії НОМЕР_1 від 24 лютого 2016 року.

Згідно витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії МОУ № 4352 від 23.11.2015 року у позивача було виявлено мінно-вибухова травма, акубаротравма, осколкові поранення правої ноги, ЗЧМТ (контузія), поранення, травма (контузія) та захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Далі в позові зазначив, що 03.03.2016 року він звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про направлення особистих документів до Міністерства оборони України для прийняття рішення щодо виплати одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975.

30.05.2016 року він отримав витяг з протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначення і виплатою одноразової грошової допомоги МОУ № 36 від 20.05.2016 року, в якому зазначено, що йому відмовлено у нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги, на підставі відсутності документу, що свідчить про причину та обставини поранення.

Як слідує далі з тексту позовної заяви, 30.08.2017 року Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд залишив без змін постанову Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 29.05.2017 року, відповідно до якої визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо повернення на доопрацювання його заяви про призначення одноразової грошової допомоги та зобов`язано відповідача розглянути його документи про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби. На виконання вищевказаного рішення суду комісія Міністерства оборони України прийняла протокольно оформлене рішення № 113 від 27.10.2017 року, відповідно до якого йому відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки ним нібито не надано документу, що свідчить про причини та обставини отриманого поранення.

Згідно із ч. 1 п. 6 Порядку, затвердженого Постановою КМУ № 975, одноразова грошова допомога у разі встановлення військовослужбовцю ІІІ групи інвалідності призначається і виплачується у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, тому розмір одноразової грошової допомоги позивачу складає: 1378 грн. х 150 = 206 700,00 грн.

Позивач вважає протокольне рішення Комісії МОУ від 27.10.2017 року таким, що не відповідає вимогам Постановою КМУ № 975, а саме - безпідставне вимагання від нього документального підтвердження про причину та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане з вчиненням кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Позивач вказав, що з наданих ним до комісії документів, а саме військового квитка серії НОМЕР_2 вбачається, що він проходив військову службу та був звільнений у запас відповідно до Наказу МОСССР № 93 від 24.05.1987 року, тобто за закінченням строку служби, а не за вироком суду. Тобто інформація щодо не притягнення його до кримінальної відповідальності у період отримання травми, поранення, захворювання була наявна у матеріалах поданої ним заяви до комісії.

Також зазначив, що 20.03.2017 року йому надана архівна довідка № 6/3/0-133 Центрального архіву військово-медичних документів міста Санкт-Петербург (яку надавав разом з іншими документами до комісії Міністерства оборони України), у якій зазначено, що радіотелеграфіст в/ч пп 19920 молодший сержант ОСОБА_1 з приводу вірусного гепатиту «А» желтушної форми знаходився на лікуванні у в/ч НОМЕР_3 з 15.11.1986 року по 02.12.1986 року.

Відповідно до витягу з протоколу засідання Центрально-військової лікарської комісії Міністерства оборони України № 4352 від 23.11.2015 року мінно-вибухова травма, акубаротравма, осколкові поранення правої ноги, сержанта у відставці ОСОБА_1 , пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Позивач вказав, що Міністерство оборони України не зазначає, який саме документ необхідно надати, чи це повинна бути довідка, витяг чи свідоцтво, та який орган його видає. Також, законодавець не встановлює його форму, тому це не може бути підставою для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги. До такого ж висновку прийшов Вищий адміністративний суд в ухвалі від 17.08.2017 року № К/800/21561/17.

На підставі викладеного, позивач просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо не призначення йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із настанням інвалідності ІІІ групи, внаслідок поранення, травми, контузії та захворювання, пов`язаних з виконанням ним обов`язків військової служби та стягнути з відповідача на користь позивача одноразову грошову допомогу у розмірі 206700,00 грн., а також витрати на правову допомогу у сумі 1500 грн..

В судове засідання позивач, його представник не з`явилися, позивач подав через канцелярію суду письмову заяву про розгляд справи без його участі та участі його представника, позовні вимоги підтримав, прохав суд їх задовольнити (а.с. 45).

В судове засідання представник відповідача не з`явився, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, заяв, клопотань суду не надали (а.с.39,44).

Відповідно до п.10 ч.1 Розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів`справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності Кодексом адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень..

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії… У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим безтерміново 24.02.2016 року Управлінням соціального захисту Гуляйпільської РДА і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни до 01.03.2018 р. (а.с. 9).

Згідно довідки № 34, виданої Гуляйпільським районним військовим комісаріатом від 03.03.2016 року, ОСОБА_1 , 1966 року народження, проходив службу у Збройних Силах з 03.05.1985 р. по 20.05.1987 р. на території Афганістану (а.с.10).

Відповідно до висновку спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи від 27.10.2015 року №50 встановлено, що у ОСОБА_1 виявлені рубці на правій нижній кінцівці. Давність їх появи більше 15 років на момент освідування. Рубці не виключають можливість спричинення поранень, які привели до виникнення рубців і в той час, на який указує ОСОБА_1 , а саме в 1987 році за участю його в бойових діях в ДРА (а.с.11).

Згідно витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузії, травм, каліцтв від 23 листопада 2015 року № 4352, мінно-вибухова травма, акубаротравма, осколкові поранення правої ноги сержанта у відставці ОСОБА_1 , 1966 року народження, наслідком яких стали МВТ, акубаротравма, ЗЧМТ (контузія головного мозку) та рубці: на передній поверхні с/3 правої гомілки, розмірами 13,0х0,54 см та два по попередньо-внутрішній поверхні правого колінного суглобу, розмірами 0,4х0,3 см та 0,7х0,4 см, що підтверджується висновком спеціаліста № 50 від 27.10.2015 р. «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи, Пологівське міжрайонне відділення судмедекспертизи», та які в подальшому призвели до розвитку: «Стійких наслідків перенесеної МВТ, акубаротравми, СЧМТ (контузії головного мозку, 1987 р.) у вигляді після травматичної та дисцикуляторної енцефалопатії ІІ (два) ст.. з вираженим цефалічним та вести було-атактичним синдромами, церебрастенічним синдромом, емоційно-вольовою нестійкістю, мне стичним зниженням, вегето-судинною дисфункцією. Гіпертонічної хвороби ІІ ст., ступінь 2, високий кардіоваскулярний ризик. Помірної гіпертрофії міокарду лівого шлуночка. Ангіопатії сітківки обох очей. Розповсюдженого остеохондрозу хребта, помірно вираженого больового синдрому. Кератопапіломи шкіри», що підтверджується медичними та військово-обліковими документами, - травма, поранення (контузія), захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с.12).

Відповідно до довідки для МСЕК № 1532767 від 04.12.2015 року виданої поліклінічним відділенням ДУ «Інститут нейрохірургії ім. Акад. А.П. Ромодангова НАМН України» ОСОБА_1 , 1966 р.н., консультованому в інституті, діагноз: стійкі наслідки важкої ЧМТ, контузії головного мозку (1987). Посттравматичний церебральний арахноїт з лікводинамічними кризами. Посттравматична дисциркуляторна енцефалопатія ІІ-ІІІ ст. Двостороння пірамідна недостатність, виражені вестибуло-атактичні порушення. Кризи симпато-адреналового характеру 1-2 рази в тиждень. Гіпомнестичний синдром. Стійкий цефагічний синдром. Вираженний астено-тривожно-невротичний синдром. Лікування під контролем невролога та психоневролога (а.с. 16).

Згідно виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії АВ № 0550966, ОСОБА_1 встановлена інвалідність ІІІ групи; огляд інваліда - первинний; дата огляду 22.02.2016 року; причина інвалідності - поранення, контузія та захворювання, які пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії; інвалідність встановлена до 01.03.2018 року (а.с.17).

Згідно архівної довідки ФДКУ «Центральний архів Міністерства оборони Російської Федерації» № 4/59694 від 13.04.2017 року, за архівними документами встановлено, що ОСОБА_1 , 1966 року народження, проходив службу в військовій частині польова пошта НОМЕР_4 в період з 09.12.1985 року (наказ № 338) по 20.05.1987 року (наказ № 130) на посаді начальника радіостанції, в військовому званні «сержант». Військова частина польова пошта 19920 з 26.02.1980 року по 04.02.1989 року приймала участь в бойових діях на території Республіки Афганістан (а.с. 18).

Згідно архівної довідки філіалу Центрального архіву (військово-медичних документів) м. Санкт-Петербург, наданої ОСОБА_1 20.03.2017 року за № 6/3/0-133, радіотелеграфіст в/ч пп 19920 (Шинданд ДРА) молодший сержант ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з приводу вірусного гепатиту «А» жовтушної легкої форми знаходився на лікуванні в в/ч пп НОМЕР_3 (ВПГ Шинданд ДРА) з 15.11 по 02.12.1986 року. Після лікування вибув у частину з одужанням. Військово-лікарською комісією не освідуваний. Причинний зв`язок не вказаний. Відомостями про поранення, травму ОСОБА_1 архів не володіє (а.с. 19).

30.08.2017 року Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд залишив без розгляду апеляційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 29.05.2017 року, відповідно до якої визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо повернення на доопрацювання його заяви про призначення одноразової грошової допомоги та зобов`язано Міністерство оборони України розглянути його документи про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби. Постанову Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 29.05.2017 року залишено без змін (а.с. 21-22).

В зазначених рішеннях судів були встановлені певні обставини, які відповідно до положень ч. 4 ст. 78 КАС України не підлягають повторному доказуванню.

Згідно Витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 113 від 27.10.2017 року, ОСОБА_1 після розгляду поданих документів відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки ним не подано документ, що свідчить про причини та обставини поранення, який передбачено пунктом 11 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги…, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975. Висновок спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи, який складено зі слів заявника, та висновок Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України, які подані разом з іншими документами, не є документами, що свідчать про обставини поранення (а.с. 20).

Однак, суд приходить до висновку, що відмовляючи у призначенні виплати одноразової грошової допомоги позивачу, Міністерство оборони України діяло всупереч вимогам Конституції України, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Згідно ч. 1 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» (станом на 01.01.2016 року, в редакції, чинній на час встановлення інвалідності), одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» (в редакції, чинній на час встановлення інвалідності), одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Відповідно до пункту б) частини 1 статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час встановлення інвалідності), одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Відповідно до ч. 6, ч. 8, ч. 9 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» (в редакції, чинній на час встановлення інвалідності), одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами. Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права. Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні положення закріплені й у пункті 6 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року (Порядок № 975), за змістом якого, зокрема, одноразова грошова допомога призначається і виплачується: військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Згідно пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 особам, які до набрання чинності Порядком № 975 мали право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Зазначений Порядок № 975 визначає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги, згідно якому днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є в разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена в довідці МСЕК.

Оскільки позивачу встановлено інвалідність ІІІ групи після звільнення з військової служби, але внаслідок захворювання, поранення та контузії, пов`язаних із виконанням обов`язків військової служби, суд приходить до висновку, що він має право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 у розмірі 150 - кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Аналогічна правова позиція також наведена у постановах Верховного Суду України від 10 червня 2014 року у справі № 21-446а14, від 21 квітня 2015 року у справі №21-183а13.

Відповідно до п. 12 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Наказом Міністра оборони України від 12 квітня 2007 року № 168 «Про організацію роботи та призначення комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби» (далі - Наказ МО № 168) у Міністерстві оборони України створена постійно діюча комісія з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби. До складу даної комісії (голова) входить заступник Міністра оборони України.

Згідно з цим наказом МОУ № 168 відповідну пропозицію для вирішення питання позивача (позитивну чи негативну) повинна надати постійно діюча комісія з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби. За наслідком розгляду такої пропозиції комісії Міністр оборони України приймає відповідне рішення.

Отже, пропозиція цієї комісії у формі протоколу засідання, затвердженого Міністром оборони України, і є рішенням.

У постановах від 18 березня 2014 року (справа № 21-11а14) та від 22 квітня 2014 року (справа № 21-484а13) Верховний Суд України зазначив, що підставою для повідомлення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги є рішення суб`єкта владних повноважень, прийняте з цього питання.

Відповідно до п. 13 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку. Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Відповідно до п. 15 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, рішення про відмову у призначенні грошової допомоги може бути оскаржено в установленому порядку.

Доводи відповідача наведені в протокольному рішенні від 27.10.2017 року щодо того, що позивачем не подано документ, що свідчить про обставини поранення, є необґрунтованими та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, зокрема, військовим квитком позивача, довідкою Гуляйпільського районного військового комісаріату від 03.03.2016 року № 34, висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 27.10.2015 року № 50, а також випискою з акту огляду МСЕК серії АВ № 0550966 від 22.02.2016 року, відповідно до якої позивачу встановлена ІIІ група інвалідності, у зв`язку з пораненням (контузією) захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Відповідно до п. 21.3 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, яке затверджене наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402 (далі по тексту - Положення № 402) причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців визначають штатні ВЛК; у колишніх військовослужбовців інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та військових формувань колишнього СРСР, правонаступниками яких вони стали, - штатні ВЛК (військово-лікарська комісія) цих військових формувань та оформлюють протоколом за формою, наведеною в додатку 19.

Відповідно до п. 21.7 Положення № 402, постанова ВЛК про причинний зв`язок поранення (травми, контузії, каліцтва) приймається відповідно до висновку, зазначеного в довідці про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), або засвідченої копії Акта про нещасний випадок (додаток 1 до Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 06 лютого 2001 року № 36 (0169-01), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23 лютого 2001 року за № 169/5360 (зі змінами)), у яких зазначаються обставини отримання поранення (контузії, травми, каліцтва).

Також, відповідно до пункту 21.5 глави 21 розділу ІІ Положення № 402, постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв приймаються в таких формулюваннях:

в) "Поранення (травма, контузія, каліцтво), одержане в результаті нещасного випадку, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби" - якщо воно одержане за обставин, не пов`язаних з виконанням обов`язків, або одержане внаслідок правопорушення.

г) "Захворювання, поранення (травма, контузія, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії" - якщо захворювання виникло, поранення (контузія, травма, каліцтво) одержане в період перебування в країнах, де велись бойові дії (Перелік країн затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.94 N 63 "Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (із змінами), далі - Перелік країн), і військовослужбовець визнаний учасником бойових дій.

При медичному огляді військовослужбовців, колишніх військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на збори, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) до введення в дію Положення про військово-лікарську експертизу та медичний огляд у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 4 січня 1994 року № 2 (0177-94), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 липня 1994 року за № 177/386, і не мають довідки, виданої військовою частиною, ВЛК можуть бути прийняті до уваги достовірні документи про причини і обставини одержання військовослужбовцем поранення (контузії, травми, каліцтва) (записи про первинне звернення по медичну допомогу із зазначенням обставин одержання поранення (травми), витяг із історії хвороби, матеріали службового розслідування, дізнання, досудового слідства за фактом поранення (травми) та інші медичні або військово-облікові документи) (п. 21.8 Положення № 402).

Судом встановлено, що позивачем при подачі заяви та документів про виплату одноразової грошової допомоги був наданий висновок фахівця у галузі судово-медичної експертизи від 27 жовтня 2015 року про обставини поранення.

Пунктом 21.21. Положення № 402, відповідно до якого - за наявності тілесних ушкоджень (відсутність кінцівки, дефекти кісток черепа, рубці після поранень, наявність чужорідних тіл) у колишніх військовослужбовців-учасників бойових дій у роки Великої Вітчизняної війни, в інші періоди ведення бойових дій, у тому числі при проходженні військової служби в країнах, де велися бойові дії, а також у колишніх військовополонених у разі відсутності даних про їх медичний огляд ВЛК з цього приводу в період військової служби ці особи, незалежно від причини звільнення із Збройних Сил і ступеня придатності до військової служби у даний час, для встановлення характеру і давності тілесних ушкоджень за направленням військового комісара підлягають огляду судово-медичним експертом (за необхідності після обстеження у лікувально-профілактичному закладі). Результати медичного обстеження судово-медичним експертом заносяться в акт судово-медичного дослідження (висновок експерта) за наслідками поранення та разом з довідкою про проходження військової служби і перебування у частинах діючої армії, з посиланням на Перелік країн (63-94-п), посвідченням учасника бойових дій, військово-обліковими і медичними документами направляються до штатних ВЛК для встановлення причинного зв`язку поранення (каліцтва).

Саме в такому порядку встановлювався причинний зв`язок отримання поранення позивачу, тому посилання представника Міністерства оборони України на відсутність серед документів, поданих для призначення та виплати одноразової грошової допомоги, довідки або документу про причини та обставини поранення є безпідставними, необґрунтованими та протиправними.

Таким чином, при наданні висновку про причинний зв`язок поранення позивача, Центральною військово-лікарською комісією встановлювались обставини отримання поранення та зроблено висновок на підставі військово-облікових, військово-медичних, медичних документів, що поранення, контузія, захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), на яку посилається представник відповідача, наведена у додатку № 5 до Положення 402, відповідно до якої визначаються обставини отримання поранення, видається лише з 14 серпня 2008 року, коли МО України було видано Наказ № 402 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України», а поранення, контузію та захворювання позивач отримав у 1987 році і на той період не було такої форми довідки.

На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що рішення Центральної військово - лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв Міністерства оборони України, затверджене протоколом № 4352 від 23.11.2015 року, відповідно до якого встановлено, що отримані позивачем поранення, контузія та захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби, при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, є належним документом, що свідчить про причини та обставини контузії і захворювання.

Тобто, матеріалами справи підтверджується той факт, що інвалідність позивача пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. При цьому, відповідачем всупереч ч. 2 ст. 77 КАС України не спростовано їх достовірності.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем був наданий повний перелік документів згідно Порядку 975, а Міністерством оборони України безпідставно відмовило позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги.

Суд також ураховує ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту), яка гарантує, що кожен, чиї права та свободи визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом необхідно розуміти таке, що призводить до потрібних результатів, наслідків, що дають найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Надані докази, які є у справі, були оцінені судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач як військовослужбовець, який отримав поранення, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби, має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року.

Таким чином, належним способом захисту порушеного права в даному випадку буде саме визнання протиправним рішення Міністерства оборони України щодо не призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи, внаслідок поранення, отриманого під час виконання ним обов`язків військової служби, відповідно Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», скасування зазначеного рішення Міністерства оборони України та зобов`язання Міністерства оборони України призначити та вчинити дії щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних 3. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Стаття 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (який діяв на момент звернення до суду) встановлює, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно з абз. 1 ч.1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Зі змісту ст. 30 вказаного Закону вбачається, що за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги адвокат отримує від клієнта гонорар у вигляді винагороди у формі фіксованого розміру або погодинної оплати, порядок обчислення, підстави для зміни розміру, порядок сплати та інші умови якої визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Враховуючи викладене, договір про надання правової допомоги є документом, який підтверджує домовленість між клієнтом та адвокатом щодо надання останнім послуг зі здійснення захисту, представництва тощо в обмін на визначений у такому договорі гонорар (фіксований розмір або погодинна оплата).

В свою чергу, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Окрім того, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

Відповідно до ст. 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України від 01 жовтня 1999 р. (далі Правила адвокатської етики), єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Ст. 34 Правил адвокатської етики передбачено, що адвокат має право, окрім гонорару, стягувати з клієнта кошти, необхідні для покриття фактичних витрат, пов`язаних з виконанням доручення, якщо обов`язок клієнта з погашення цих витрат визначено угодою. В угоді про надання правової допомоги мають бути визначені види передбачуваних фактичних витрат, пов`язаних з виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються адвокатом, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов тощо), порядок їх погашення (авансування, оплата по факту в певний строк і т. ін.) та може бути визначений їх обсяг.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

В постанові від 01 жовтня 2002 року по справі № 30/63 Верховний Суд України звернув увагу, що судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Також, в підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Із наведеного випливає, що компенсація витрат на правову допомогу в адміністративних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії поза судовим засіданням чи ознайомлення з матеріалами справи в суді.

За таких обставин, суд критично оцінює розрахунок витрат на правову допомогу, а саме акт про прийняття грошових коштів за надання юридичних послуг від 29.11.2017 року згідно договору № 494 від 08.02.2017 року, оскільки він складений за надання певних послуг, зокрема щодо ознайомлення з матеріалами справи 750 грн. (квитанція від 29.11.2017 року) та за участь у судовому засіданні 750 грн. (квитанція від 29.11.2017 року), яких в дійсності надано не могло бути. Так, позов надійшов до суду 01.12.2017 року. Відповідно до ухвали суду від 04.12.2017 року в зазначеній справі було відкрито провадження. Таким чином встановлено, що станом на 29.11.2017 року справи за позовом ОСОБА_1 в провадженні суду не перебувало. За вказаним провадження судові засідання не проводилися через неявку всіх учасників справи. Отже такий розрахунок не може бути доказом підтвердження виконаних об`ємів робіт, їх кількості та видів (а.с.24-25).

Таким чином позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають.

Позивачем судовий збір не сплачувався у відповідності до положень п. 13 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як учасником бойових дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч. 5 зазначеної статті цього Кодексу якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином вбачається, що ні Кодексом адміністративного судочинства України, ані Законом України «Про судовий збір» не передбачено стягнення судового збору в дохід держави. Навпаки за рахунок коштів Державного бюджету України передбачено компенсацію понесених судових витрат відповідачем за умови звільнення від сплати судових витрат позивача.

З наведеного вбачається, що розподіл судових витрат залежить від статусу сторони, тобто чи є вона суб`єктом владних повноважень, пропорційності задоволених позовних вимог та наявності в матеріалах справи документально підтверджених судових витрат.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви, чинним законодавством не передбачено порядку стягнення з суб`єкта владних повноважень судового збору на користь державного бюджету або в дохід держави в разі задоволення позову фізичної особи, то відповідно ст. 139 КАС України не підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Міністерства оборони України в дохід держави судовий збір.

Керуючись ст. ст. 6, 9, 11, 14, 72-79, 139, 242-246, 255, 295 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення певних дій - задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби Міністерства оборони України, викладене у пункті 154 протоколу № 113 від 27 жовтня 2017 року щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги.

Зобов`язати Міністерство оборони України призначити та вчинити дії щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Повний текст постанови складено 19.01.2018 року.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Гуляйпільський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя: О. О. Романько