Справа № 820/5848/17
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2018-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

10 січня 2018 р. справа № 820/5848/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Шляхової О.М.,

при секретарі судового засідання - Молчановій О.М.,

представника позивача - Яковлева Є.В.,

представника відповідача - Рочняк Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОЗЕНІТ" до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "АВТОЗЕНІТ", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області, в якому просить суд: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 17 листопада 2017 року №, від 17 листопада 2017 року №, від 17 листопада 2017 року № та від 17 листопада 2017 року №; стягнути з державного бюджету України на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТОЗЕНІТ» Код витрати на оплату судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірні податкові повідомлення-рішення ґрунтуються на помилкових судженнях суб'єкта владних повноважень, що викладені в акті перевірки №16261/20-40-14-03-07/39524321 від 23 жовтня 2017 року, прийняті з порушенням норм діючого законодавства України, є необґрунтованими, а відтак, є незаконними та такими, що підлягають скасуванню.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач, Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області, в письмових запереченнях та представник відповідача у судових засіданнях проти позову заперечував з посиланням на матеріали перевірки та стверджував, що оскаржувані рішення винесені у відповідності до норм діючого законодавства, є такими, що відповідають фактичним обставинам справи, у зв'язку з чим просив в задоволенні позову відмовити.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти нього, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів:

Під час судового розгляду з'ясовано, що позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТОЗЕНІТ» (далі - ТОВ «АВТОЗЕНІТ»), пройшов передбачену чинним законодавством процедуру державної реєстрації, набув правового статусу суб'єкта господарювання - юридичної особи, включений до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, . Підприємство позивача здійснює господарську діяльність на підставі Статуту, зареєстрованого Реєстраційною службою Харківського районного управління юстиції Харківської області від 02.12.2014 року № запису 0027239. На обліку як платник податків, зборів (обов'язкових платежів) взято до харківської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Харківській області з 03.12.2014 року.

Зазначені обставини визнаються сторонами, підтверджені доказами, які є в матеріалах справи, а отже, не потребують додаткового доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, фахівцями відповідача на підставі наказу ГУ ДФС у Харківській області від 05.09.2017 року № 4592 та направлень від 22.09.2017 року за №7291, №7292, №7293, №7294, №7295, №7296, №7297, від 06.10.2017 №7864, згідно до пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, ст. 75, п. 77.1, п. 77.4 ст. 77, п. 82.1 ст. 82 Податкового кодексу України проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «АВТОЗЕНІТ» (податковий номер 39524321) податкового законодавства за період з 03.12.2014 по 31.12.2016, валютного законодавства за період з 03.12.2014 по 31.12.2016, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - за період з 03.12.2014 по 31.12.2016,

За результатами проведеної перевірки складено Акт №16261/20-40-14-03-07/39524321 від 23 жовтня 2017 року (т. 1 а.с. 14-72), висновками якого встановлено наступні порушення:

1. п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодекс у України із змінами та доповненнями, у результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 1 081 850,00 грн, у тому числі 2015 рік в сумі 345 332,00 грн., за 2016 рік в сумі 736 518,00 грн.

2. п. 187.1, ст. 187, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України із змінами та доповненнями, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 174 141,00 грн, в т.ч. за лютий 2015 р. у сумі 58 381 грн, березень 2015 р. у сумі 20 064 грн, квітень 2015 р. у сумі 14 037 грн, травень 2015 р. у сумі 12 011 грн, червень 2015 р. у сумі 10 457 грн, серпень 2015 р. у сумі 15195 грн,. вересень 2015 р. у сумі 16 860 грн., жовтень 2015 р. у сумі 15397 грн., грудень 2015 р. у сумі 5 446 грн., січень 2016 р. у сумі 6293 грн.

3. п. 187.1, ст. 187, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України із змінами та доповненнями, в результаті чого завищено від'ємне значення на загальну суму 580 620 грн, в тому числі за грудень 2016 р. у сумі 580 620 грн.

4. п.п. 120-1.2 ст. 120 Податкового кодексу України із змінами та доповненнями, ТОВ «АВТОЗЕНІТ» буде застосована штрафна санкція у розмірі 50 відсотків від суми податку на додану вартість не зареєстрованої накладної за жовтень 2015 р. сума ПДВ 2300,0 грн., листопад 2015 р. - сума ПДВ 1838,00 грн., грудень 2015 сума ПДВ 231,00 грн., липень 2016 р. сума ПДВ 92,00 грн., серпень 2016 р. сума ПДВ 18,00 грн.

У зв'язку з незгодою з висновками Акту перевірки, ТОВ «АВТОЗЕНІТ» 07 листопада 2017 року до Головного управління ДФС у Харківській області були подані заперечення на Акт №16261/20-40-14-03-07/39524321 від 23 жовтня 2017 року.

Позивачем, який не погодився із висновками акту перевірки, подані до Головного управління ДФС у Харківській області заперечення на вищезазначений Акт.

За результатами розгляду заперечень Головним управлінням ДФС у Харківській області було прийнято податкові повідомлення-рішення від 17 листопада 2017 року №, яким було застосовано штрафну санкцію в розмірі 2240,00 грн., від 17 листопада 2017 року №, яким було зменшено суму від'ємного значення з ПДВ в розмірі 580620,00 грн. та накладено штрафні санкції в розмірі 58062,00 грн, від 17 листопада 2017 року №, яким було збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ в розмірі 217676,25 грн та застосовано штрафні санкції в розмірі 43535,25 грн та від 17 листопада 2017 року №, яким було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток в розмірі 1265979,50 грн та застосовано штрафні санкції в розмірі 184129,50 грн. (т.1 а.с. 73-78). Дані податкові повідомлення-рішення були отриманні ТОВ «АВТОЗЕНІТ» 21 листопада 2017 року.

Перевіряючи обґрунтованість висновків податкового органу, та, як наслідок - правомірність визначення позивачу суми грошового зобов'язання на підставі оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, суд дійшов висновку про наступне.

З дослідженого акту перевірки №16261/20-40-14-03-07/39524321 від 23 жовтня 2017 року, судом встановлено, що фактичною підставою для відображення в акті порушень і винесення спірних податкових повідомлень-рішень слугував викладений в акті висновок відповідача про не підтвердження реальності здійснення господарських відносин, укладених позивачем з ПП «Альватрейдінг», ПрАТ «Автомотозапчастина» та ТОВ ТД «Оптима».

Так, як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ «АВТОЗЕНІТ» (Покупець) та ТОВ «Торговий дім «Оптіма» (Постачальник) укладено договір поставки №140916/3 від 14 вересня 2016 року (т.1 а.с. 81-83).

За умовами укладеного договору (п. 1.1 Договору №140916/3), Постачальник зобов'язується поставляти в терміни, передбачені цим Договором, а Покупець зобов'язується прийнято товарно-матеріальні цінності (Товар) і сплатити за них.

З наданих до матеріалів справи документів вбачається, що предметом договору була поставка світильників.

На підтвердження виконання умов зазначеного Договору, представником позивача до матеріалів справи надані копії наступних первинних документів, які підтверджують проведення господарських операцій за умовами укладеного договору поставки №140916/3 від 14 вересня 2016 року, а саме: видаткові накладні №1965 від 16 вересня 2016 року, №1968 від 16 вересня 2016 року, №2059 від 22 вересня 2016 року, №2968 від 25 листопада 2016 року; податкова накладна №179 від 15 вересня 2016 року; платіжне доручення №636 від 15 вересня 2016 року; товарно-транспортні накладні №1965 від 16 вересня 2016 року, №1968 від 16 вересня 2016 року; №2059 від 22 вересня 2016 року; №2968 від 25 листопада 2016 року; прибуткові ордери №1609/2 від 16 вересня 2016 року, №1609/1 від 16 вересня 2017 року, №2209/1 від 22 вересня 2016 року, №2511/1 від 25 листопада 2016 року; видатковий ордер №3110/1 від 31 жовтня 2016 року.

Також, судовим розглядом встановлено, що між ТОВ «АВТОЗЕНІТ» та ПрАТ «АВТОМОТОЗАПЧАСТИНА» було укладено договір відповідального зберігання №ВЗ-1 від 20 січня 2015 року (т.1 а.с. 104-105).

Відповідно до умов укладеного договору ПрАТ «АВТОМОТОЗАПЧАСТИНА» (Замовник) зобов'язується передати, ТОВ «АВТОЗЕНІТ» (Виконавець) зобов'язується прийняти на відповідальне зберігання товарно-матеріальні цінності (а.с. 106).

На підтвердження проведення господарської операції представником позивача до матеріалів справи надані також копії наступних первинних документів, які підтверджують господарські операції по договору відповідального зберігання №ВЗ-1 від 20 січня 2015 року, а саме: видаткові накладні на внутрішнє переміщення №33 від 28.01.2015, №32 від 28.01.2015, №41 від 31.08.2015, №48 від 21.09.2015, №50 від 25.09.2015, №62 від 02.12.2015, №20 від 29.03.2016; товарно-транспортні накладні №28/01/15-1 від 28 січня 2015 року, №28/01/15-2 від 28 січня 2015 року, №31/08/15-02 від 31 серпня 2015 року, №21/09/15-2 від 21 вересня 2015 року, №25/09/15-2 від 25 вересня 2015 року, №02/12/15-1 від 02 грудня 2015 року, №29/03/16-1 від 29 березня 2016 року, акти приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей на відповідальне зберігання до договору №ВЗ-1 від 20.01.2015 від 28 січня 2015 року, від 28 січня 2015 року, від 28 січня 2015 року, від 11 лютого 2015 року, від 11 лютого 2015 року, від 16 лютого 2015 року, від 31 серпня 2015 року, від 16 вересня 2015 року, від 21 вересня 2015 року, від 25 вересня 2015 року, від 05 жовтня 2015 року, від 08 жовтня 2015 року, від 16 жовтня 2015 року, від 02 грудня 2015 року, від 25 грудня 2015 року, від 29 березня 2016 року, від 29 березня 2016 року, від 29 березня 2016 року, від 30 березня 2016 року, від 30 березня 2016 року, від 30 березня 2016 року; звіти про рух ТМЦ на зберіганні за січень 2015 року, за лютий 2015 року, за серпень 2015 року, за вересень 2015 року, за жовтень 2015 року, за грудень 2015 року, за березень 2016 року (т. 1 а.с. 106-167).

Під час розгляду справи судом встановлено, що між ТОВ «АВТОЗЕНІТ» та ПрАТ «АВТОМОТОЗАПЧАСТИНА» було укладено договір поставки №114 від 30 грудня 2014 року (т. 1 а.с. 168 - 170).

Відповідно до умов укладеного договору ПрАТ «АВТОМОТОЗАПЧАСТИНА» (Постачальник) зобов'язуєтеся передати у власність Покупця (ТОВ «АВТОЗЕНІТ»), а Покупець -прийняти та оплатити запасні частини до автомобілю (Товар) в кількості та у строки, передбачені цим Договором.

На підтвердження отримання зазначеного товару та підтвердження проведення господарської операції за укладеним договором поставки №114 від 30 грудня 2014 року представником позивача до матеріалів справи надані копії первинних документів: податкові накладні №10 від 11.02.2015, №2 від 25.12.2015, №2 від 24.02.2016, №3 від 26.02.2016, №2 від 30.03.2016, №3 від 30.03.2016, №1 від 30.03.2016; розрахунки про коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної №5 від 29.02.2016, №4 від 29.02.2016; видаткові накладні №10 від 11 лютого 2015 року, №11 від 11 лютого 2015 року, №51 від 28 грудня 2015 року, №1 від 30 березня 2016 року, №2 від 30 березня 2016 року, №3 від 30 березня 2016 року; платіжні доручення №130 від 28.07.2015, №137 від 07.08.2015, №168 від 17.10.2015, №190 від 10.11.2015, №240 від 02.02.2016, №20 від 19.02.2015, №27 від 26.02.2015, №70 від 21.04.2015, №76 від 28.04.2015, №831 від 29.12.2016, №294 від 04.04.2016, №361 від 18.05.2016, №392 від 07.06.2016, №748 від 08.11.2016; меморіальний ордер №87 від 14.05.2015; акти звірки взаємних розрахунків за 2015 рік, за 1 квартал 2016 рік, за квітень 2016 року - грудень 2016 року, за 01.01.2017 - 27.11.2017 (т.1 а.с. 171 - 234).

Крім того, на підтвердження реальності операцій по взаємовідносинам з ПП «АВТОМОТОЗАПЧАСТИНА» надані матеріали інвентаризації необоротних активів ТОВ «АВТОЗЕНІТ» від 04 жовтня 2017 року, яка проходила в присутності головного державного ревізора-інспектора відділу стягнень та роботи з безхазяйним майном Пляшечник Д.Ю. (т.1 а.с. 235-241).

Судом встановлено, що між ТОВ «АВТОЗЕНІТ» (Покупець) та ПП «Альватрейдінг» (Постачальник) було укладено договір поставки №1.14-15-2 від 14 січня 2015 року (т. 1 а.с. 243-246).

За умовами укладеного договору (п.1.1), Постачальник зобов'язується в порядку та строки, і на умовах, передбачених цим Договором, передати у власність Покупця запчастини в асортименті (Товар), а Покупець зобов'язується в порядку, в строки та на умовах, передбачених цим Договором, прийняти та оплатити вартість отриманого Товару.

На підтвердження проведення господарських операцій за договором поставки №1.14-15-2 від 14 січня 2015 року представником позивача до матеріалів справи надані копії первинних документів: податкові накладні №38 від 23.02.2015, №15 від 23.01.2015, №6 від 08.10.2015, №5 від 10.07.2015, №4 від 16.01.2015; розрахунок коригування кількісних та вартісних показників №37 від 23.02.2015; видаткові накладні №13 від 23.02.2015. №337 від 08.10.2015, №208 від 10.07.2015; товарно-транспортні накладні №Р337 від 08 жовтня 2015 року, №208 від 10 липня 2015 року, №13 від 23 лютого 2015 року, №Р337 від 08 жовтня 2015 року, №12 від 16 січня 2015 року; прибуткові ордери №0810/1 від 08 жовтня 2015 року, №1007/1 від 10 липня 2015 року, №2302/1 від 23 лютого 2015 року, №2501/1 від 25 січня 2015 року, платіжні доручення №164 від 08.10.2015, №1 від 19.01.2015, №3 від 22.01.2015, №62 від 03.04.2015, №118 від 13.07.2015р. (т. 1 а.с. 1-119).

Крім того, як доказ на підтвердження реальності наявності товару на території України є надані ПП «Альватрейдінг» митні декларації №102110000/2015/025568, №102110000/2015/020620, №102110002/2016/020021, №102110000/2015/023599, які свідчать про ввезення даного товару на територію України та розмитнення його на території України (т. 2 а.с. 120-161).

На підтвердження використання в господарській діяльності ТОВ «АВТОЗЕНІТ» товару, що поставлявся контрагентами підприємства ТОВ «Торговий дім «Оптіма» по договору поставки №140916/3 від 14 вересня 2016 року, ПрАТ «АВТОМОТОЗАПЧАСТИНА» по договору поставки №114 від 30 грудня 2014 року, ПП «Альватрейдінг» по договору поставки №1.14-15-2 від 14 січня 2015 року), є документи, долучені на підставі клопотання Позивача від 09 січня 2018 року, а саме:

- фотознімки на 2 аркуша, які підтверджують використання товару ТОВ «Торговий дім «Оптіма» по договору поставки №140916/3 від 14 вересня 2016 року.

- видаткові накладні за період лютий - грудень 2015 року на 98 аркушах, які підтверджують реалізацію товару, який був поставлений ПрАТ «АВТОМОТОЗАПЧАСТИНА» по договору поставки №114 від 30 грудня 2014 року та ПП «Альватрейдінг» по договору поставки №1.14-15-2 від 14 січня 2015 року.

- видаткові накладні за період січень - грудень 2016 року на 1171 аркуші, які підтверджують реалізацію товару, який був поставлений ПрАТ «АВТОМОТОЗАПЧАСТИНА» по договору поставки №114 від 30 грудня 2014 року та ПП «Альватрейдінг» по договору поставки №1.14-15-2 від 14 січня 2015 року.

- видаткові накладні за період січень - березень 2017 року на 395 аркушах , які підтверджують реалізацію товару, який був поставлений ПрАТ «АВТОМОТОЗАПЧАСТИНА» по договору поставки №114 від 30 грудня 2014 року та ПП «Альватрейдінг» по договору поставки №1.14-15-2 від 14 січня 2015 року.

- товарно-транспортні накладні за період 2015 - 2017 роки на 199 аркушах, які підтверджують реалізацію товару, який був поставлений ПрАТ «АВТОМОТОЗАПЧАСТИНА» по договору поставки №114 від 30 грудня 2014 року та ПП «Альватрейдінг» по договору поставки №1.14-15-2 від 14 січня 2015 року.

Згідно ст. 1 Закону № 996-ХІУ господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Згідно підп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Тобто, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

При цьому, будь-які документи (договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків (як обов'язкова ознака господарської операції) кореспондується з нормами Податкового кодексу України.

Згідно п. 22.1. ст. 22 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.

Приписами підпункту 14.1.181 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим законом.

Відповідно до підпункту 14.1.156 статті Податкового кодексу України, податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Порядок формування податкового кредиту унормований статтею 198 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Пунктом 198.2 статті 198 визначено, датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Також, відповідно до пункту 198.3 статт198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи);ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6. статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З огляду на наведені приписи податкового законодавства, суд вважає за необхідне зазначити, що суми податку на додану вартість для цілей визначення податкового кредиту мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Крім того, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Нереальність господарських операцій з придбання платником податку товару (робіт, послуг) має підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях, зокрема обумовлюватись лише допущеними контрагентом порушеннями вимог законодавства. Якщо вказаний контрагент допустив такі порушення, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо нього, адже законом іншого не передбачено.

Вказана правова позиція також узгоджується з правовою позицією Вищого адміністративного суду України, яка викладена в ухвалі від 03.03.2016 року по справі №К/800/11712/15.

Cуд зазначає, що порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків визначені статтею 200 ПК України.

Пунктом 200.1 ст. 200 ПК України встановлено, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Перевіряючи правомірність віднесення позивачем сум по вищезазначеним господарським операціям до складу витрат, які підлягають оподаткуванню та формування податкового кредиту ПДВ, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податку.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV), первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до ст. 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

На підтвердження реального здійснення спірних господарських операцій, обумовлених вказаними правочинами, та фактичного отримання придбаних товарів, позивачем долучено до матеріалів справи копії податкових накладних, видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, перепусток на ввіз матеріальних цінностей, банківських виписок, платіжних доручень, накладних на внутрішнє переміщення матеріалів та інші, до оформлення яких у податкового органу питань не виникало.

При дослідженні долучених позивачем до матеріалів справи копій первинних документів судом встановлено, що такі містять всі необхідні реквізити, відображають зміст та обсяги даних операцій, належним чином підписані та скріплені печатками сторін, тобто є первинними документами у розумінні Закону № 996-XIV, а тому у повній мірі підтверджують фактичне виконання сторонами умов зазначених договорів, реальне здійснення спірних господарських операцій обумовлених ними та використання придбаних товарів за такими в межах власної господарської діяльності.

Відповідно до вимог п.2.1 ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. №88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 р. за № 168/704, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 зазначеного Положення, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

За таких обставин, суд приходить до висновку про безпідставності тверджень відповідача про недійсність укладених позивачем договорів, оскільки, надаючи оцінку господарським правовідносинам і вказуючи в акті перевірки (стор 32 акту, т.1 а.с.45) на нікчемність правочинів по ланцюгу постачання, податковий орган виходить за межі своєї компетенції.

При цьому відповідачем не надано суду жодного належного доказу на підтвердження «фіктивності» здійснених підприємством господарських операцій.

Суд вважає за доцільне зазначити, що дія наказу Міністерства транспорту України та Державного комітету статистики України № 228/253 від 07.08.96 р. «Про затвердження Інструкції про порядок виготовлення, зберігання, застосування єдиної первинної транспортної документації для перевезення вантажів автомобільним транспортом та обліку транспортної роботи» зупинена публікацією в Урядовому кур'єрі від 07.03.2000 р. № 43 Державним комітетом України з питань регуляторної реформи та підприємництва відповідно до Указу Президента України від 03.02.98 р. № 79/98 «Про усунення обмежень, що стримують розвиток підприємницької діяльності». Відновлення дії зазначеної Інструкції можливе лише у разі внесення змін, зазначених у рішенні Держпідприємництва від 16.10.98 р. № 17-02/10 Про необхідність усунення порушень вимог Указу Президента України від 03.02.98 р. № 79/98 «Про усунення обмежень, що стримують розвиток підприємницької діяльності» Мінтрансом України та Держкомстатом України.

Отже, дія нормативного акта, що регулює порядок застосування єдиної первинної транспортної документації для перевезення вантажів автомобільним транспортом та обліку транспортної роботи зупинена, тому не визначено чіткий порядок заповнення ТТН. Дані обставини свідчать про те, що твердження відповідача про неналежне оформлення ТТН, які виключно мають підтвердити факт поставки товарів на користь позивача, є хибними, а тому судом до уваги не приймаються.

Окрім того, слід відмітити, що наявність або відсутність документів на підтвердження якості ТМЦ має значення виключно для подальшої їх реалізації і не впливають на оподаткування таких операцій, а тому посилання відповідача в акті перевірки на відсутність вказаних первинних документів, судом до уваги не приймається.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

З огляду на викладені положення, для отримання права сформувати податковий кредит із сум ПДВ, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), платник ПДВ повинен мати податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання у власній господарській діяльності.

Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на податковий кредит можуть мати лише реально вчинені господарські операції з придбання товарів, послуг чи основних фондів з метою використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, а не саме лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на поточних рахунках платників податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Положеннями п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Як встановлено судом, сума податкового кредиту підтверджена відповідними первинними документами.

Отже, матеріали справи не містять доказів наявності між позивачем та його контрагентом при укладанні і виконанні договорів взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад.

Факт здійснення господарської діяльності підтверджується документально первинними бухгалтерськими документами, що були надані до суду, а саме: договорами, видатковими накладними, податковими накладними, прибутковими ордерами, платіжними дорученнями.

Відповідно до п. 36.5 ст. 36 Податкового кодексу України, відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Законом також не встановлено обмежень по включенню до складу податкового кредиту сум ПДВ по товарах з підстав викладених другим відповідачем, за умови, що такий постачальник зареєстрований платником податку на додану вартість, за наявності належним чином оформлених податкових накладних, та за наявності фактичного здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг). Окрім того порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом не впливають на права та обов'язки іншого платника податків.

З огляду на встановлені обставини у справі, враховуючи індивідуальний характер юридичної відповідальності особи, встановлений ст. 61 Конституції України, суд зазначає, що у разі порушення контрагентом платника податків чинного законодавства, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цих осіб. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податків права на віднесення сум до складу податкового кредиту у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови його отримання (сплатив ПДВ у ціні замовлених та фактично отриманих товарів) та має документальне підтвердження розміру податкового кредиту.

З наведених норм законодавства та досліджених матеріалів справи, суд зазначає, що ТОВ «АВТОЗЕНІТ» виконало вимоги законодавства, сплативши податок на додану вартість в ціні придбаного товару у контрагентів, які в свою чергу, виконали вимоги діючого законодавства, видавши позивачу належним чином оформлені податкові накладні. Підстав для зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість встановлено не було.

Більш того, як вбачається з Акту перевірки, в ході проведеної перевірки посадовими особами Головного управління ДФС у Харківській області досліджувалися первинні документи підприємства, однак не було зазначено жодних суттєвих недоліків таких документів та не вказано конкретних первинних документів, на підставі яких посадова особа Головного управління ДФС у Харківській області зроблено висновок про відсутність факту реального вчинення господарських операцій за період, що перевірявся.

Стосовно тверджень Відповідача на те, що ТОВ «АВТОЗЕНІТ» повинно включити до свого доходу безнадійну заборгованість, яка виникла по взаємовідносинам з ПрАТ «Автомотозапчастина» за період 2015-2016 роки.

У зв'язку з тим, що відповідно до п.п. «ж» п.п. 14.1.11, п. 14.1, ст. 14 Податкового кодексу України, безнадійна заборгованість - заборгованість, що відповідає одній з таких ознак: заборгованість, стягнення якої стало неможливим у зв'язку з дією обставин непереборної сили, стихійного лиха (форс-мажорних обставин), підтверджених у порядку, передбаченому законодавством.

Суд зазначає наступне, відповідно до п.п. «а» п.п. 14.1.11 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, безнадійна заборгованість - заборгованість, що відповідає одній з таких ознак: заборгованість за зобов'язаннями, щодо яких минув строк позовної давності.

Відповідно до положень Цивільного кодексу України загальний строк позовної давності становить три роки.

Враховуючи, що господарські операції між ТОВ «АВТОЗЕНІТ» та ПрАТ «Автомотозапчастина» виникли у 2015-2016 роках, то строк позовної давності ще не сплинув, а тому визнавати дану заборгованість безнадійною немає правових підстав підстав.

Крім того, приписами п.п. «ж» п.п. 14.1.11 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України встановлено, що безнадійна заборгованість - заборгованість, що відповідає одній з таких ознак: заборгованість, стягнення якої стало неможливим у зв'язку з дією обставин непереборної сили, стихійного лиха (форс-мажорних обставин), підтверджених у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Таким чином, відповідно до приписів ст. 14 Податкового кодексу України та ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» визнання заборгованості безнадійної можливо тільки за наявності підтвердженого факту форс-мажору, який підтверджується Торгово-промисловою платою України.

Відповідачем не було надано документи, які підтверджують форс-мажорні обставини по взаємовідносинам між ТОВ «АВТОЗЕНІТ» та ПрАТ «Автомотозапчастина».

У зв'язку з чим, дебіторська заборгованість ТОВ «АВТОЗЕНІТ» по взаємовідносинам з ПрАТ «Автомотозапчастина» не є безнадійною.

Крім того, ТОВ «АВТОЗЕНІТ» регулярно здійснює оплату товару поставленого ПрАТ «Автомотозапчастина» по договору поставки №114 від 30 грудня 2014 року, що підтверджується з наявних в матеріалах справи платіжних доручень.

Стосовно заниження податкових зобов'язань на суму 24326,00 грн. судом встановлені наступні обставини:

Як встановлено під час розгляду справи, в лютому 2015 року ТОВ «АВТОЗЕНІТ» мало з господарські взаємовідносини з ТОВ «Техноторг-Дон».

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що відповідно до договору поставки №ХАЗ-1 від 11 лютого 2015 року між зазначеними суб'єктами господарювання відбулася лише одна поставка, що підтверджується копіями наступних документів: податковою накладною №1 від 12.02.2015, видатковою накладною №2 від 12 лютого 2015 року, актом звірки взаємних розрахунків між ТОВ «АВТОЗЕНІТ» та ТОВ «Техноторг-Дон» за лютий 2015 року, податковою декларацією з податку на додану вартість за лютий 2015 року та платіжним дорученням №251 від 12.02.2015.

Таким чином, податкові зобов'язання повинні були формуватися лише по одній податковій накладній.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що ТОВ «АВТОЗЕНІТ» правомірно та своєчасно формувала податкові зобов'язання.

Також слід враховувати, що у відповідності до ст. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини" 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року Україна визнає джерелом права рішення Європейського суду з прав людини, а також юрисдикцію цього суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Рішення Європейського суду є частиною національного законодавства і є обов'язковими для правозастосування органами правосуддя.

Так, Європейський Суд з прав людини (далі по тексту - Суд) у своєму рішенні у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) від 22 січня 2009 року зазначив, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

Щодо встановленого актом перевірки порушення підприємством позивача п.п. 120-1.2 ст. 120 Податкового кодексу України, та застосування на підставі цих висновків до ТОВ «АВТОЗЕНІТ» штрафної санкції у розмірі 50 відсотків від суми податку на додану вартість не зареєстрованих накладних: за жовтень 2015 р. сума ПДВ 2300,0 грн., листопад 2015 р. - сума ПДВ 1838,00 грн., грудень 2015 сума ПДВ 231,00 грн., липень 2016 р. сума ПДВ 92,00 грн., серпень 2016 р. сума ПДВ 18,00 грн., та винесення на підставі цих висновків податкового повідомлення-рішення № від 17.11.2017 року (т.1 а.с. 77-78) - суд зазначає наступне.

Згідно до п. 120-1.1. ст. 120-1 ПК України, порушення платниками податку на додану вартість граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, для реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної, що не надається отримувачу (покупцю), складеної на постачання товарів/послуг для операцій: які звільнені від оподаткування або які оподатковуються за нульовою ставкою) тягне за собою накладення на платника податку на додану вартість, на якого відповідно до вимог статей 192 та 201 цього Кодексу покладено обов'язок щодо такої реєстрації, штрафу у відповідних розмірах.

Приписами абз. 1 ст. 201.1. ПК України передбачено, що на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно абзацу 11 п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-УІ, із мінами та доповненнями, в редакції, що діяла до 01.01.2017: реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних має бути здійснена протягом 15 календарних днів, наступних за датою виникнення податкових зобов'язань, відображених у відповідних податкових накладних та/або розрахунках коригування. У разі порушення цього терміну застосовуються штрафні санкції згідно з цим Кодексом.

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у ЄРПН має бути здійснена протягом 15 календарних днів, наступних за датою виникнення податкових зобов'язань, відображених у відповідних податкових накладних та/або розрахунках коригування. У разі порушення цього терміну застосовуються штрафні санкції згідно з ПКУ.

Отже, ПК України чітко визначений термін, протягом якого податкові накладні та/або розрахунки коригування до податкових накладних мають бути зареєстровані в ЄРПН - 15 календарних днів, наступних за датою їх складання.

Позивачем факт несвоєчасної реєстрації зазначених в акті перевірки накладних - заперечуються, оскільки всі накладні за зазначані актом перевірки періодах надавались та реєструвались в ЄРПН своєчасно.

Крім того, суд бере до уваги лист ДФС України від 24.11.2015 року №24986/6/99-99-19-03-02-15 "Про розгляд звернення", в якому зазначено, що порушення платниками податку на додану вартість граничних термінів реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних в ЄРПН, встановлених статтею 201 Податкового кодексу України, тягнуть за собою накладення штрафу у розмірах, визначених статтею 120-1 Податкового кодексу України.

Проте доказів несвоєчасної реєстрації зазначених накладних: за жовтень 2015 р. (сума ПДВ 2300,0 грн.), листопад 2015 р. (сума ПДВ 1838,00 грн.), грудень 2015 (сума ПДВ 231,00 грн.), липень 2016 р. (сума ПДВ 92,00 грн.), серпень 2016 р. (сума ПДВ 18,00 грн.) - відповідачем не надані, а судом під час розгляду справи таких фактів не виявлено.

Отже, на підставі викладеного суд приходить до висновку, що податковим органом було неправомірно прийнято податкове повідомлення - рішення № від 17.11.2017 р., яким застосований штраф у загальній сумі 2240,00 грн. за порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України державні органи та їх посадові особи діють у спосіб, в межах повноважень та на підставах, передбачених Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Судові витрати підлягають поверненню, відповідно до приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 2 до ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, зважаючи на недоведеність відповідачем порушень зі сторони позивача та недоведеність обґрунтованості розміру штрафних санкцій.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст.246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОЗЕНІТ" (місцезнаходження: пл. Юрія Кононенка, буд. 7, 3 поверх, к. 38-А, смт. Пісочин, Харківського району, Харківської області, 62416, ) до Головного управління ДФС у Харківській області (61057, м. Харків, вул. Пушкінська, б. 46, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 17 листопада 2017 року №.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 17 листопада 2017 року №.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 17 листопада 2017 року №.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 17 листопада 2017 року №.

Стягнути з державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОЗЕНІТ» (пл. Юрія Кононенка, буд. 7, 3 поверх, к. 38-А, смт. Пісочин, Харківського району, Харківської області, 62416, ) сплачену суму судового збору в розмірі 35283,63 (тридцять п'ять тисяч двісті вісімдесят три грн. 63 коп.) грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області (61057, м. Харків, вул. Пушкінська, б. 46, ).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення підписано 19 січня 2018 року.

Суддя Шляхова О.М.