Справа № 815/2505/17
Суддя: Федусик А. Г.
Дата ухвалення: 2018-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/2505/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А. В.
Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Федусика А.Г.,

суддів - Зуєвої Л.Є. та Шевчук О.А.,

при секретарі - Пальоній І.М.,

за участю: позивача - ОСОБА_1, його представника - ОСОБА_2, представника відповідача - Лазарєвої Ганни Сергіївни, перекладача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2017 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №104-17 від 29 березня 2017 року та зобов'язання прийняти рішення, яким визнати його біженцем або особою, яка потребує додатково захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2017 року адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з постановою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначається, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги було зазначено, що прийняте відповідачем рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та незаконним, оскільки прийняте без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що в 2016 році позивач звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 29 березня 2017 року № 104-17 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пізніше, 26 квітня 2017 року позивач отримав повідомлення, видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області за №114 від 25 квітня 2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, необґрунтованою, а рішення від 29 березня 2017 року №104-17 протиправним, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Вирішуючи спірне питання та відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з відсутності існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, вважає їх правильними з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно до п.1 ст.1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Також, п.13 ст.1 наведеного Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З наведеного вбачається, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування цих суб'єктивних обставин є першочерговим завданням для ДМСУ при вирішенні питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Так, судом встановлено, що позивач є громадянином Киргизстану, уродженцем м.Джалал-Абад, за національністю - узбек, за віросповіданням - мусульманин - суніт, рідна мова узбекська, вільно володіє російською. За сімейним станом перебуває в шлюбі з громадянкою Киргизстану, з якою має спільного неповнолітнього сина.

Судом встановлено, що з Киргизстану до України позивач виїхав 15 червня 2010 року офіційно на підставі паспортного документу, потягом сполученням Киргизстан (ОШ) - РФ (Москва) - Україна (Одеса). В Україну (м.Одеса) позивач прибув 16 червня 2010 року. 03 травня 2014 року шукач захисту виїхав з України до Киргизстану (м.Джалал-Абад), де перебував до 20 липня 2014 року. Повторний приїзд до України відбувся 21 липня 2014 року на підставі паспортного документу, потягом сполученням Киргизстан (Ош) - РФ (Москва) - Україна (Одеса).

Причиною виїзду позивача з країни громадянської належності за даними анкетування та співбесіди з ним була відсутність житла, яке згоріло через військові дії 2010 року між киргизами та узбеками. Через відсутність майна та роботи позивач прийняв рішення виїхати з Киргизстану до України, куди його запросив друг. Під час проживання та тимчасового перебування в Киргизстані (м.Джалал - Абад) позивач не зазнавав жодних переслідувань або дискримінації ані з боку офіційної влади Киргизстану, ані з боку недержавних організацій.

Як вбачається із заяви, позивач перебував з 2014 року до 08 вересня 2016 року на території України нелегально, з порушенням національного законодавства, а саме: ч.5 ст.5 закону України «Про біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», згідно з якою особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Також, позивач особисто зазначає, що не бажає повертатися до Киргизстану, через відсутність житла для проживання, відсутність та неможливість оформитися на роботу за фахом, через постійні утиски з боку представників етнічних киргизів, яких підтримує офіційна влада.

Позивач в матеріалах особової справи, зокрема, в протоколі співбесіди та анкеті не зазначає про будь-які переслідування його або членів його родини, він не є членом будь-якої політичної партії, релігійної та іншої організації та не наводить будь-яких прикладів або обставин, які б свідчили про загрозу його життю та здоров'ю в Киргизстані.

В Киргизстані проживають родичі позивача, які не зазнають будь-яких переслідувань та їх життю нічого не загрожує, позивач приїжджав на Батьківщину, проживав там певний час та повертався в Україну разом з родиною, що свідчить про відсутність небезпеки для життя та здоров'я позивача в країні громадянської належності.

Тому, приймаючи до уваги обставини перебування позивача у Киргизстані та його виїзду з країни громадянської належності, а також враховуючи, що підчас розгляду справи позивачем не було надано жодного доказу щодо його переслідування в Киргизстані і наявності загрози його життю та свободі в цій країні, зокрема, і станом на час звернення до відповідача про отримання відповідного статусу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у позивача ознак біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, які визначені в пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону.

Документів та доказів, які б свідчили про наявність підстав для надання статусу біженця, позивачем надано не було, а ті обставини, які характеризують загальне положення в країні, в тому числі кримінальну, політичну та економічну ситуації, не містять конкретних відомостей про утиски позивача.

З урахуванням викладеного та приймаючи до уваги наявні розбіжності та суперечності в показаннях позивача, зокрема, стосовно обставин відносин між етнічними узбеками і киргизами (а.с.87) та щодо інформації наданої відносно брата позивача (а.с.87), а також інших обставин, що передували виїзду позивача з країни громадянської належності, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та надана правова оцінка.

Постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству.

Колегія суддів не може погодитися з посиланням апелянта на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому що всі процесуальні норми, передбачені адміністративним судочинством були виконані без порушень прав кожної сторони при розгляді справи.

Доводи, викладені у апеляційній сказі, були предметом дослідження судом першої інстанції та свого підтвердження не знайшли.

За таких обставин, підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.308, 315, 316, 321,322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2017 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку ст.328-331 КАС України.

Головуючий суддя Федусик А. Г.
Судді Зуєва Л.Є. Шевчук О.А.