Справа № 804/7877/17
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2017-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 грудня 2017 року Справа № 804/7877/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Кучми К.С.
при секретарі - Чорній М.В.
представника позивача - Трегубової О.С. представника відповідача - Немченко К.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що у перевіряємий період ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» не допустило жодного порушення вимог норм податкового законодавства, яке б позбавляло його права на податковий кредит за спірними операціями з контрагентами. Податкові накладні складені та зареєстровані юридичними особами - контрагентами позивача, які на час їх видачі були зареєстровані платниками податку на додану вартість та дієздатними юридичними особами. При цьому, з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку право на податковий кредит не може ставитися у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Позивачем було дотримано вимоги щодо документального підтвердження спірних сум податкового кредиту, а отже і правомірність відображення їх у податковій звітності.
Висновки викладені в акті перевірки, на підставі яких відповідачем було винесене оскаржуване податкове повідомлення-рішення, є надуманими, безпідставними та необґрунтованими, вони були зроблені без урахування всіх фактичних обставин та не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства України. За таких обставин, оскаржуване податкове повідомлення-рішення було винесене відповідачем без достатніх правових підстав, а тому позивач просив суд визнати його протиправним та скасувати.
В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити з викладених у ньому підстав.
Представник відповідача в судовому засіданні пред'явлені позовні вимоги не визнала та зазначила, що надані до перевірки первинні документи не можуть належним чином засвідчувати факт здійснення придбання товару та послуг, та підтверджувати реальність та товарність взаємовідносин між ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» та його контрагентами, а отже факт здійснення постачання товару та послуг не доведено.
Встановлені дані і факти, що доводять нереальність господарської операції, дозволяють зробити наступні висновки щодо складених для цілей оподаткування документів. Укладені між ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» та контрагентами договори, не опосередковувалися реальним виконанням операції, яка становить його предмет. Виходячи з вищенаведеного, у ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» відсутній факт придбання продукції та послуг, встановлено відсутність економічної суті проведених операцій вказаного підприємства та проведення операцій з метою формування вигоди підприємствам покупцям.
Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів за змістом п.44.1. ПК України, не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податку - учасників відповідної операції. Відображенню у бухгалтерському обліку та податковій звітності підлягає лише та господарська операція, яка фактично відбулася, при наявності первинного документу, що підтверджує таку господарську операцію.
Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ТОВ «АрселорМіттал Кривий Ріг» є юридичною особою та взято на податковий облік в органах ДПІ у м.Кривому Розі 22.11.1999 року за №4, та на дату складання акту перевірки перебуває на податковому обліку у Дніпропетровському управлінні Офісу великих платників податків ДФС.
Порушення виявлені під час перевірки знайшли своє відображення в акті перевірки від 20.06.2017 р. №62/28-10-46-08-24432974, а саме: порушення п.198.3. ст.198, п.200.1., п.200.4. ст.200, п.187.1. ст.187, ст.201 абз.1 ст.201, пункту 44 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України, із змінами та доповненнями, в результаті чого підприємством ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» завищено суму бюджетного відшкодування по декларації з ПДВ за лютий 2017 року на суму 20 386 406 грн.
Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного.
Приписами п.14.1. ст.14 ПК України визначено, що господарською діяльністю є діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (14.1.36.); доходами є загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами (14.1.56.); постачанням товарів є будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду (14.1.191.); розумною економічною причиною (ділова мета) є причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності (14.1.231.).
Згідно з п.185.1. ст.185, п.187.1. ст.187, п.188.1. ст.188 ПК України, об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, окрім іншого, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України. Датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, або дата відвантаження товарів. База оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.
Відповідно до п.201.1., 201.4., 201.6. ст.201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один із способів, визначених п.201.1. ст.201 ПК України; податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця; податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.
Пунктом 200.1. ст.200 ПК Кодексу встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. В свою чергу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно з п.198.1. ст.198 виникає, окрім іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
При цьому, відповідно до п.198.2., 198.3., 198.6. ст.198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою, протягом такого звітного періоду, окрім іншого, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 Кодексу).
З аналізу наведених законодавчих приписів вбачається, що необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток, є факт придбання товарів (послуг) з метою їх використання в господарській діяльності, який має бути фактично здійсненим і підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.
Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
Згідно з ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. А тому, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції та установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.
Для вирішення спору по суті та надання оцінки правомірності проведення позивачем податкового обліку, суд перевіряє відповідність вимогам законодавства первинних документів, їх наявність, що вимагається нормативно-правовими актами та безпосередньо укладеними угодами.
Так, в акті перевірки відповідач робить висновок про те, що позивач неправомірно відніс до складу свого податкового кредиту з ПДВ за лютий 2017 року за операціями з постачання товарів з підприємствами-постачальниками: ТОВ «ТОРГІВЕЛЬНИЙ БУДИНОК «БРЯНКІВСЬКА ВУГІЛЬНА КОМПАНІЯ» - 6 173 692 грн.; ТОВ «ІНТЕРКОАЛТРЕЙДИНГ» - 5 468 974 грн.; ТОВ «ПРАЙД-КОМПАНІ» - 1 672 088 грн.; ТОВ «ТАТЕЛЕКТРОМАШ-СЕРВІС» - 470 732 грн., ПП «КРИВБАССПЕЦПОСТАЧ» - 377 505 грн.
Як на підставу своїх висновків відповідач вказує на те, що, на його думку, операції між позивачем і його контрагентами не мали реального характеру. Цей висновок в акті перевірки обґрунтовано відсутністю окремих документів, які, на думку відповідача, повинні бути наявними у позивача та, як зазначає відповідач, наявністю у його інформаційних базах певних відомостей, які дають відповідачеві можливість зробити висновок про відсутність у контрагентів позивача або інших суб'єктів господарювання по ланцюгу постачання, ресурсів, які, на думку відповідача, є необхідними для постачання відповідних товарів.
Так, у перевіряємому періоді позивач мав господарські відносини з наступними контрагентами, ТОВ «ТБ «БРЯНКІВСЬКА ВУГІЛЬНА КОМПАНІЯ», ТОВ «ІНТЕРКОАЛТРЕЙДИНГ», ТОВ «ПРАЙД-КОМПАНІ», ТОВ «ТАТЕЛЕКТРОМАШ-СЕРВІС», ПП «КРИВБАССПЕЦПОСТАЧ».
Між позивачем і переліченими контрагентами були укладені договори на постачання відповідних товарів - вугільного концентрату/вугілля/алюмінію вторинного/нафтопродуктів/брусів та шпал для під'їзних колій.
Придбання позивачем даної продукції безпосередньо пов'язане із здійсненням його господарської діяльності. Позивач є виробничим підприємством України, основними напрямками діяльності якого є коксохімічне виробництво, металургійне виробництво, добування і збагачення руди. Одночасно, позивач є металургійним підприємством повного циклу, що випускає одночасно чавун, сталь і прокат. Підприємство з повним металургійним циклом включає коксохімічне, гірничо-збагачувальне виробництво, шахтоуправління з підземного видобутку руди і металургійне виробництво, яке складається з аглодоменного, сталеплавильного і прокатного переділів.
Таким чином, вказані види діяльності позивача, в першу чергу, коксохімічне виробництво (в ході якого здійснюється переробка кам'яного вугілля та отримання з нього коксу), є неможливим без вугілля та відповідних нафтопродуктів. Металургійне виробництво потребує відповідної металопродукції, в тому числі алюмінію вторинного.
Отже, придбання позивачем вугільної продукції, алюмінію вторинного та нафтопродуктів є необхідним для здійсненням його господарської діяльності, оскільки без наявності такої продукції відповідні виробничі цикли (коксохімічне та металургійне виробництво) є неможливими. Відтак, суми ПДВ, сплачені позивачем у зв'язку з оплатою продукції вказаних вище контрагентів, підлягали включенню до податкового кредиту позивача згідно зі статтею 198 ПК України.
Факт поставки позивачеві продукції від контрагентів-постачальників засвідчується наявними у позивача і наданими до перевірки первинними документами.
Зокрема, відправлення позивачеві продукції, її прийняття останнім підтверджується відповідними залізничними накладними, актами приймання-передачі вугільної продукції, видатковими накладними та прибутковими ордерами. На вартість поставленої продукції позивачеві були виставлені рахунки, які він оплатив (копії вказаних документів наявні в матеріалах справи).
З матеріалів справи видно, що на всі поставки продукції, відповідно до вимог пункту 201.10. статті 210 ПК України, контрагентами-постачальниками були складені та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних та надані позивачеві належним чином оформлені податкові накладні. На момент складання цих податкових накладних, як і на момент безпосереднього здійснення поставок на користь позивача, всі контрагенти-постачальники мали статус платника ПДВ, були належним чином зареєстровані у ЄДРПОУ, про що сам відповідач не заперечує.
Усі зазначені вище документи були досліджені відповідачем під час проведення перевірки позивача та описані самим відповідачем в акті перевірки.
Відповідач вказує на ненадання до перевірки окремих документів, які не є первинними. З огляду на ненадання позивачем до перевірки вказаних документів відповідач робить висновки про безтоварність господарських операцій з постачання позивачеві переліченої продукції. Висновки відповідача про наявність у позивача обов'язку складання наведених документів суперечать нормам чинного законодавства, з огляду на таке.
Так, відповідач посилається на відсутність сертифікатів походження товару, що постачався позивачеві, як на доказ того, що операції позивача з його контрагентами не мали реального характеру. Однак, необхідність складання такого документу позивачем та/або його контрагентами не передбачена нормами чинного законодавства та умовами договорів, укладених позивачем з його контрагентами.
Норми Цивільного та Господарського кодексів України, що застосовуються до регулювання відносин позивача з його контрагентами, не встановлюють обов'язку оформлення вказаного документу. Натомість, підтвердження походження товару є необхідним у випадках, встановлених митним законодавством України, зокрема, під час здійснення імпортних операцій. Так, відповідно до частини 1 статті 36 Митного кодексу України країна походження товару визначається з метою оподаткування товарів, що переміщуються через митний кордон України, застосування до них заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, заборон та/або обмежень щодо переміщення через митний кордон України, а також забезпечення обліку цих товарів у статистиці зовнішньої торгівлі. При цьому, документом, що підтверджує походження товару, не обов'язково має бути саме «сертифікат».
Враховуючи, що контрагентами позивача є суб'єкти господарювання-резиденти України, та операції з постачання мали місце на території України, вимоги відповідача надати «сертифікат походження» є безпідставними.
Так, відповідач вказує на ненадання до перевірки доручень на отримання ТМЦ, виданих уповноваженим особам позивача, посилаючись на норми Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 р. № 99, норми якої втратили чинність.
Також, відповідач посилається на необхідність дотримання при здійсненні позивачем операцій з вказаними контрагентами Інструкцій про порядок прийомки виробничо-технічного призначення і товарів народного вжитку по кількості та по якості №П6 та №П-7 відповідно.
Натомість вказані інструкції не підлягають застосуванню до відносин позивача з його контрагентами. Так, відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12.09.1991 р. № 1545-ХІІ, до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.
Законодавство України, у свою чергу, надає сторонам при укладенні господарських договорів визначити їх умови на власний розсуд, у межах чинного законодавства, у тому числі застосувати умови поставки, передбачені Інкотермс - Офіційними правилами тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати.
Так, при визначенні умов постачання товарів з усіма переліченими контрагентами позивачем було застосовано Правила. За таких умов, висновки відповідача про необхідність дотримання Інструкцій 1965-го року, затверджених постановами Держарбітражу СРСР, спростовуються наведеним.
Відповідачем зазначено про необхідність складання накладних на маршрут або групу вагонів ДП «Укрзалізниця», дорожньої відомості на маршрут або групу вагонів ДП «Укрзалізниця» та їх форми (бланки), що передбачено Наказом від 19.11.1998 р. № 460 «Про затвердження бланків перевізних документів», проте вказаний наказ втратив чинність.
Інші нормативно-правові акти, які б зобов'язували позивача як покупця відповідних товарів, забезпечувати складання та зберігання вказаних документів, відсутні. Не посилається на такі нормативно-правові акти й сам відповідач в акті перевірки. Отже, зауваження відповідача щодо ненадання вказаних документів до перевірки є безпідставними.
В акті перевірки відповідачем зазначена вимога стосовно ненадання до перевірки окремої товарно-транспортної накладної стосовно операцій з ТОВ «ПРАЙД-КОМПАНІ» (постачало алюміній вторинний).
Так, за змістом Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997 р., товарно-транспортна накладна є обов'язковим документом обліку господарської операції з перевезення вантажу перевізником - суб'єктом господарювання, який надає послуги з перевезень вантажів. У випадку, коли перевезення вантажу здійснюється власним транспортом продавця (вантажовідправника) чи покупця (вантажоодержувача), товарно-транспортні накладні не оформлюються.
Отже, товарно-транспортна накладна є обов'язковим документом обліку господарської операції з перевезення вантажу перевізником - суб'єктом господарювання, який надає послуги з перевезень вантажів, а не покупцем у разі придбання товару.
Відтак, з урахуванням наведеного, слід зазначити, що оскільки транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару, то за наявності документів, що підтверджують фактичне отримання товару і його використання у власній господарській діяльності, неподання такого документа, як товарно-транспортна накладна, не може свідчити про відсутність реальних господарських операцій.
Так, відповідач зазначає про обов'язок позивача надати журнал реєстрації проведення вимірювань нафтопродуктів (нафти) у резервуарах за формою 7-НП до перевірки.
Суд звертає увагу, що такі документи не пов'язані з обчисленням та сплатою податків і зборів та не повинні зберігатися позивачем протягом строків, встановлених пунктом 44.3. статті 44 ПК України. Ці документи не є документами первинного бухгалтерського обліку, їхнє складання не є обов'язковим та їхня відсутність, відповідно, не може доводити чи спростовувати факт реальності поставки для позивача продукції його контрагентами. Разом із цим, форма такого журналу, як 7-НП, не передбачена Інструкцією, на яку посилається відповідач - Інструкції з контролювання якості нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої Наказом Міністерства палива та енергетики України від 04.06.2007 р. № 271/121.
Посилання відповідача на ненадання до перевірки журналів обліку оформлення перепусток на ввезення ТМЦ на територію заводу також є безпідставним, оскільки чинне законодавство України не передбачає обов'язкове встановлення пропускного режиму на такого роду підприємствах, яким є підприємство позивача.
Крім того, законодавством не встановлені певні обов'язки позивача стосовно форми та порядку допуску будь-яких осіб на власну територію, як і порядку обліку осіб, які здійснювали такий доступ, тому, незрозуміло, на підставі чого відповідач зробив висновок, що позивач був зобов'язаний обліковувати усіх осіб, що входили на територію підприємства позивача, саме у певний спосіб - в розмірі відносин з окремими контрагентами, а також зберігати що інформацію протягом певного періоду та забезпечувати її надання до податкової перевірки.
Відповідач також акцентує увагу на відсутності в окремих товарно-транспортних накладних номеру посвідчення водія тощо.
Суд звертає увагу, що недоліки в оформленні документів, на які посилається відповідач в акті перевірки, мають виключно формальний характер, а отже подібного роду «неточності» не роблять документи автоматично «дефектними» і тим більше не можуть бути доказом фіктивності господарських операцій між суб'єктами господарської діяльності.
Під час проведення податкової перевірки позивач надав відповідачу всі передбачені законом первинні документи та пояснення щодо своїх господарських операцій з контрагентами, які були перелічені й описані самим відповідачем в акті перевірки.
На підтвердження правомірності формування сум податкового кредиту, які в подальшому трансформувались у спірні суми від'ємного значення та бюджетного відшкодування, а також реальності господарських операцій з контрагентами-постачальниками позивач надав: договори, рахунки, видаткові накладні, прибуткові ордери, податкові накладні, залізничні накладні та інші первинні документи.
Всі ці документи в повній мірі відповідають вимогам частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а саме: містять назву документа, дату і місце складання, назви підприємств, від імені яких складено документи, відомості про зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, особисті підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Таким чином, усі надані позивачем в ході перевірки первинні документи, в тому числі податкові накладні, які складені за взаємовідносинами позивача з його контрагентами, в своїй сукупності підтверджують факт постачання товарів, а також дозволяють ідентифікувати осіб, які приймали безпосередньо участь у господарських операціях, що перевірялися, та спростувати сумніви щодо їхньої реальності.
Суд критично ставиться до висновків відповідача про фіктивність операцій між позивачем і його контрагентами-постачальниками, які аргументовано наявністю у власних інформаційних базах відповідача інформації про те, що окремі контрагенти позивача та інші юридичні особи вважаються відповідачем «ризикованими», а також, що стосовно окремих контрагентів позивача, внесено інформацію до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Таким чином, свої висновки щодо фіктивності господарських операцій між позивачем та його контрагентами відповідач обґрунтував власними припущеннями щодо ймовірного порушення податкової дисципліни іншими особами - окремими контрагентами позивача, а також платниками податків, з якими позивач не мав жодних відносин (підприємств, з якими контрагенти позивача, або навіть контрагенти контрагентів позивача мали певні господарські зв'язки).
Так, стосовно окремих осіб по ланцюгам постачання відповідач наводить відомості, що, на його думку, можуть свідчити про безтоварність операцій за участю цих осіб (наприклад, про недостатність в окремих підприємств певних ресурсів для постачання відповідної номенклатури товарів). Стосовно окремих юридичних осіб відповідачем наводиться інформація про триваючі кримінальні провадження, однак жодної інформації про вироки чи ухвали по конкретним кримінальних справам, у яких би встановлювалися певні факти вчинення кримінальних правопорушень відповідачем не надано.
Судом також встановлено, що в акті перевірки відповідач робить висновок про те, що позивач неправомірно відніс до складу свого податкового кредиту з ПДВ за операціями з виконання підрядних - будівельно-монтажних і ремонтних робіт підприємствами - підрядниками: ПП «ТЕХ-МАШ» - 339 059 грн.; ТОВ «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «МЕТКОМ ІНВЕСТ» - 1 278 298,14 грн.; ТОВ «КРИВБАСМЕТАЛСТІЛ» - 2 389 576 грн.
Судом встановлено, що між позивачем і переліченими контрагентами були укладені договори на виконання будівельно-монтажних, ремонтних та інших робіт підрядних робіт, зокрема: виконання яких є необхідним для забезпечення нормальних виробничих процесів на усіх ділянках виробництва позивача.
Так, у наданих до перевірки договорах з відповідними підрядниками предмет та додатках до них предмет договору визначено максимально конкретизовано, завдяки чому відповідач мав реальну можливість пересвідчитися у тому, наскільки такі роботи корегуються з потребами діяльності позивача.
Замовлення позивачем зазначених вище робіт безпосередньо пов'язане зі здійсненням його господарської діяльності.
До складу металургійного виробництва ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» входять аглодоменний, сталеплавильний та прокатний департаменти.
Так, ПП «ТЕХ-МАШ» виконувало для позивача підрядні роботи з углубки зумпфа в кар'єрах №3, №2, а також ремонтні роботи в рудоуправлінні гірничого департаменту; ТОВ «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «МЕТКОМ ІНВЕСТ» - підрядні, будівельно-монтажні роботи стосовно виробничих приміщень позивача - агломераційного, доменного цеху; ТОВ «КРИВБАСМЕТАЛСТІЛ» надавало позивачеві послуги, виконувало роботи, пов'язані з ремонтом і обслуговування обладнання. Таким чином, усі роботи, що виконувалися для позивача, безпосередньо пов'язані з потребами основних видів господарської діяльності підприємства.
Відповідно, суми ПДВ, сплачені позивачем у зв'язку з оплатою робіт даних контрагентів, підлягали включенню до податкового кредиту позивача згідно зі статтею 198 ПК України.
Реальність господарських операцій та факт виконання для позивача будівельно-монтажних, ремонтних та інших робіт його контрагентами-підрядниками засвідчується наявними у позивача і наданими до перевірки первинними документами.
Так, за фактом виконання усіх робіт/надання послуг сторони підписували відповідні акти виконаних робіт. На вартість усіх виконаних робіт позивачеві були виставлені рахунки, копії яких наявні в матеріалах справи.
Відповідно до вимог пункту 201.10. статті 210 ПК України контрагентами-постачальниками робіт/послуг були складені та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних та надані позивачеві належним чином оформлені податкові накладні. На момент складання таких податкових накладних, як і на момент безпосереднього виконання робіт для позивача, наведені контрагенти мали статус платників ПДВ, були належним чином зареєстровані у Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ЄДРПОУ, про що сам відповідач не заперечує.
Таким чином, висновок відповідача про фіктивність операцій між позивачем і його контрагентами-підрядниками, ненаданням до перевірки окремих документів, неналежним оформленням первинних документів та твердженнями стосовно ймовірних порушень контрагентами позивача та іншими особами податкової дисципліни є необґрунтованим та таким, що суперечать чинному законодавству, з підстав, викладених вище, щодо операцій з постачання позивачеві товарів.
Суд критично ставиться до тверджень відповідача щодо не ненадання до перевірки позивачем дозвільних документів, виданих уповноваженими органами контрагентам позивача, оскільки ліцензії і дозволи, видані органами Державної служби з питань праці на право виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію об'єктів, машин та механізмів підвищеної небезпеки, про ненадання яких зазначає відповідач в акті перевірки, є не документами бухгалтерського обліку, їх наявність або відсутність не може свідчити ні про дотримання, ні про порушення порядку ведення бухгалтерського/податкового обліку, а правова природа цих документів виключає можливість їх наявності у позивача.
Зокрема, ліцензії за своєю правовою природою є документами державного зразка, які засвідчують право ліцензіата на провадження зазначеного в них виду господарської діяльності протягом визначеного строку за умови виконання ліцензійних умов. Дозволи на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки, є дозвільними документами, що видаються у передбачених законодавством випадках органами Державної служби України з питань праці, яка також контролює дотримання умов дії таких дозволів. Як слідує з пункту 9 Порядку видачі дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 р. № 1107, такі дозволи видаються роботодавцям, виробникам або постачальникам, діяльність яких пов'язана з виконанням відповідних видів робіт.
З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що ні ліцензії, ні дозволи органів Державної служби України з питань праці не є документами первинного бухгалтерського обліку, а позивач не має можливості їх пред'являти, оскільки видаються іншим особам - тим, які ведуть відповідні види діяльності, та зберігаються такими особами.
Також, у перевіряємому періоді між позивачем та ТОВ «ЛОМТРЕЙД», ТОВ «УКР-МЕТ АЛЬЯНС», ТОВ «БАЛКЕР» були укладені договори про надання транспортно-експедиційних послуг, послуг з організації перевезень.
В акті перевірки відповідач робить висновок про те, що позивач неправомірно відніс до складу свого податкового кредиту з ПДВ відповідні суми ПДВ за операціями з надання позивачеві транспортно-експедиційних послуг, послуг з організації та здійснення перевезення та доставки вантажу.
Натомість, як вбачається з даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, діяльність із перевезення вантажів не входить до видів діяльності позивача. Крім того, згідно з вимогами Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» господарська діяльність з перевезення вантажів вимагає ліцензування. Враховуючи, що позивач здійснює свою діяльність у зовсім іншій сфері, ніж перевезення вантажів, єдиним можливим управлінським рішенням у даному випадку для позивача було залучення для перевезень вантажу інших суб'єктів господарювання.
Відповідно, суми ПДВ, сплачені позивачем у зв'язку з оплатою послуг вказаних вище контрагентів, підлягали включенню до податкового кредиту позивача згідно зі статтею 198 ПК України.
Факт поставки позивачеві продукції від контрагентів-постачальників засвідчується наявними у позивача і наданими до перевірки первинними документами.
Зокрема, відправлення позивачеві продукції, її прийняття останнім підтверджується відповідними актами виконаних робіт, видатковими накладними. На вартість поставленої продукції позивачеві були виставлені рахунки, які він оплатив.
На усі поставки продукції, відповідно до вимог пункту 201.10. статті 210 ПК України, контрагентами-постачальниками були складені та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних та надані позивачеві належним чином оформлені податкові накладні. На момент складання цих податкових накладних, як і на момент безпосереднього здійснення поставок на користь позивача, всі контрагенти-постачальники мали статус платника ПДВ, були належним чином зареєстровані у ЄДРПОУ, про що сам відповідач не заперечує.
Усі зазначені вище документи були досліджені відповідачем під час проведення перевірки позивача та описані самим відповідачем в акті перевірки.
Так, в акті перевірки відповідач зазначає, що контрагентами позивача - ТОВ «ТБ «БРЯНКІВСЬКА ВУГІЛЬНА КОМПАНІЯ» та ТОВ «ІНТЕРКОАЛТРЕЙДИНГ» - було допущено порушення норм податкового законодавства, зокрема, щодо касового методу при визначенні дат виникнення податкових зобов'язань за окремими операціями з позивачем. На думку відповідача, це є підставою для позбавлення позивача права на формування податкового кредиту по відносинам з цими контрагентами. По операціям з обома вказаними контрагентами відповідно до норм пункту 44 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України визначення дати виникнення податкових зобов'язань та податкового кредиту здійснюється за касовим методом.
В акті перевірки відповідач зазначає, що позивач оплатив товар, відвантажений вказаним контрагентом, платіжними дорученнями від 01.02.2017 р. на суму ПДВ 1 760 863, 55 грн.; від 06.02.2017 р. на суму ПДВ 3 473 900, 91 грн.; від 13.02.2017 р. на суму ПДВ 938927, 71 грн.
При цьому, контрагентом позивача - ТОВ «ТБ «Брянківська вугільна компанія» виписано такі податкові накладні по зазначеним вище платіжним дорученням - податкову накладну №1 на суму ПДВ 1 760 863, 55 грн.; податкову накладну №2 на суму ПДВ 3473900,91 грн.; податкову накладну №3 на суму ПДВ 938 927, 71 грн.
Вказані податкові накладні були виписані датою 16.02.2017 р., тобто у тому ж звітному місяці, однак з помилкою у даті на декілька днів.
Як видно з матеріалів справи, позивач оплатив товар, відвантажений ТОВ «Інтеркоалтрейдінг» платіжним дорученням від 14.02.2017 р. на суму ПДВ 2 420 105,95 грн.
При цьому, ТОВ «Інтеркоалтрейдінг» виписало податкову накладну №17 від 14.02.2017 р. по даному платіжному дорученню на суму ПДВ 2 417 921,9 грн., тобто на 2184,05 грн. менше, ніж отримало оплати. Позивач включив до складу податкового кредиту ту суму, що була зазначена у податковій накладній.
Відповідач робить висновок, що позивач не мав права включати до складу свого податкового кредиту суму ПДВ у розмірі 2 417 921, 9 грн.
Так, позивач мав усі підстави для віднесення сум ПДВ до власного податкового кредиту за операціями із зазначеними контрагентами за вказаний період. Так, відповідно до частини 201.10. статті 210 ПК України податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Позивач отримав від ТОВ «ТБ «БРЯНКІВСЬКА ВУГІЛЬНА КОМПАНІЯ» та ТОВ «ІНТЕРКОАЛТРЕЙДІНГ» податкові накладні у лютому 2017 року, оформлені та зареєстровані у Єдиному реєстрі податкових накладних належним чином також у лютому 2017 року. Операції, за якими виписувалися податкові накладні, мали місце, на підтвердження чого були складені та надані до перевірки відповідні первинні документи. Таким чином, жодних підстав для позбавлення позивача права на податковий кредит за такими операціями не вбачається.
Той факт, що контрагентами позивача були допущені помилки у реквізитах податкових накладних, не може бути підставою для позбавлення позивача права на податковий кредит, оскільки такі помилки - а саме, складання податкових накладних у тому ж податковому (звітному) періоді - лютий 2017 року, однак з помилкою у даті контрагентом ТОВ «ТБ «Брянківська вугільна компанія», жодним чином не вплинули на розмір податкових зобов'язань контрагента позивача, та податкового кредиту останнього.
Що стосується податкової накладної, виписаної ТОВ «Інтеркоалтрейдінг», як зазначає в акті перевірки сам відповідач, сума оплати, зробленої позивачем на користь вказаного контрагента, не є меншою, ніж сума задекларованого позивачем податкового кредиту по відносинам з цим контрагентом. Таким чином, позивач жодним чином не завищив суму свого податкового кредиту з ПДВ, оскільки не відніс до податкового кредиту суму більшу тієї, на яку була здійснена оплата та виписана податкова накладна.
Разом із цим, податкові накладні, в яких містяться незначні неточності, не можуть вважатися недійсними. Так, відповідно до п.1 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України, податкова накладна вважається недійсною у разі її заповнення іншою особою, ніж зазначена у цьому Порядку. Враховуючи, що податкові накладні складені контрагентами позивача - платниками ПДВ, зареєстровані у встановленому порядку, із зазначенням усіх реквізитів, що дозволяють ідентифікувати господарські операції, такі накладні не можуть вважатися недійсними лише на підставі допущення в них незначних помилок, які ніяк не впливають на розмір податкових зобов'язань позивача у сторону їх зменшення (заниження).
Отже, твердження відповідача стосовно порушень податкової дисципліни вказаними контрагентами позивача не можуть бути підставою для висновку про завищення останнім податкового кредиту за операціями з цими контрагентами.
Таким чином, податковий орган безпідставно дійшов висновку про безтоварність оподатковуваних угод та протиправно поставив під сумнів розмір податкового кредиту з ПДВ, задекларованого позивачем по взаємовідносинам з наведеними вище контрагентами.
Згідно з ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 241 - 246, 250 КАС України,-
Адміністративний позов задовольнити.
Присудити з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби за рахунок бюджетних асигнувань на користь Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» судові витрати по справі в розмірі 458 694,14 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Суддя Кучма К.С.