Справа № 826/4661/15
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2018-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.01.2018 Київ К/9901/1195/18 826/4661/15
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Стрелець Т. Г.,

суддів - Білоуса О. В., Желтобрюх І. Л.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу №826/4661/15

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, третя особа ОСОБА_2 про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва, прийняту 11 червня 2015 року у складі: головуючого - Кузьменка В.А. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду, постановлену 11 серпня 2015 року у складі колегії суддів : головуючого - Мацедонської В.Е., суддів: Лічевецького І.О., Мельничука В.П.,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс») звернулося в суд з позовом до відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, третя особа ОСОБА_2 з наступними вимогами:

1) визнати протиправними арешт на все майно згідно з постановою відповідача ВП №18809746/8 від 21 квітня 2010 року; арешт на все майно згідно з постановою відповідача №43034647 від 17 квітня 2014 року; арешт на все майно згідно з постановою відповідача №43034647 від 17 квітня 2014 року, в частині накладення арешту на нерухоме майно: квартира загальною площею 66,8 м2, житлова площа 29,6 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

2) зобов'язати відповідача звільнити з-під арешту майно: квартира загальною площею 66,8 м2, житлова площа 29,6 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що він як заставодержатель має переважні та першочергові права на задоволення своїх вимог за рахунок предмету застави. Відповідно, у відповідача були відсутні правові підстави для накладення арешту на майно, що знаходиться у заставі з метою задоволення вимог інших кредиторів, що не являються заставодержателями.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що дії відповідача щодо накладення арешту на майно відповідають положенням Закону України «Про виконавче провадження» №606-14 в редакції від 16.02.2010 року, тому позовні вимоги про визнання протиправними арештів, накладених на підставі постанови ВДВС Дніпровського РУЮ від 21 квітня 2010 року ВП №18809746/8 та постанови ВДВС Дніпровського РУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17 квітня 2014 року №43034647, не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» звернулося до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами не було належним чином досліджено питання наявності першочергових прав позивача на задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки. Накладення арештів на майно, що знаходиться в заставі, порушує право позивача як заставодержателя на вільне розпорядження даним майном.

Відповідач заперечень на касаційну скаргу не подав.

04 січня 2018 року касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 червня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2015 року передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження із врахуванням положень, встановлених статтею 345 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши і обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і наданої ними правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно сформованої 10 березня 2015 року інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта - фізичної особи ОСОБА_2, на підставі виданої головним державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м.Києві Чайкою І.В. постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, виданої 17 квітня 2014 року №43034647, державним реєстратором реєстраційної служби Головного управління юстиції у м.Києві Сергою Н.І. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 травня 2014 року індексний №13230548, відповідно до якого накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_2

Зазначеною довідкою також підтверджується, що на підставі постанови ВДВС Дніпровського РУЮ м.Києва від 21 квітня 2010 року серії ВП №18809746/8, 22 квітня 2010 року зареєстровано обтяження невизначеного майна, всього нерухомого майна №9755174 у вигляді арешту нерухомого майна ОСОБА_2

Порушення своїх прав внаслідок накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2, позивач обґрунтовує наступним.

19 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) укладено іпотечний договір №2619/0808/71-078-Z-1, відповідно до умов якого у якості забезпечення виконання іпотекодавцем вимог іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору від 19 серпня 2008 року №2619/0808/71-078 на суму кредиту 134890,00 доларів США, іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю квартиру за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 651 750,00 грн.

За договором факторингу від 28 листопада 2012 року №15 та договором про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року, укладених між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «ФК «Вектор Плюс» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованостей боржників, та права вимоги за іпотечними договорами, у тому числі за іпотечним договором від 19 серпня 2008 року №2619/0808/71-078-Z-1.

Згідно витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек (реєстрація змін) від 04 грудня 2012 року №39112548, 30 листопада 2012 року приватним нотаріусом Костюк-Федорук К.О. було зареєстровано відступлення права на підставі договору про відступлення права за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року, вилучено іпотекодержателя ВАТ «Сведбанк» та додано іпотекодержателя ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

Переглядаючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням доводів касаційної скарги, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у Верховному Суді виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» №606-14 в редакції від 16.02.2010 року (далі - Закон №606-14) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.

Частиною 1 ст.55 Закону №606-14 встановлено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом:

винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження;

винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах;

винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;

проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

В силу вимог ч.2 ст.55 Закону №606-14 державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Частиною 6 ст.55 Закону №606-14 передбачено, що арешт застосовується: для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб.

Із вищезазначеного вбачається, що Закону №606-14 надано право державному виконавцю накладати арешт на майно боржника з метою збереження цього майна, яке в подальшому підлягає примусовій передачі стягувачу або реалізації.

Згідно ч.1 ст.52 Закону №606-14 стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

Судами встановлено, що 19 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) укладено іпотечний договір №2619/0808/71-078-Z-1, відповідно до якого іпотекодавець передав іпотекодержателю в якості застави квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

30 листопада 2012 року відбулася заміна іпотекодержателя відповідно до договору факторингу від 28 листопада 2012 року №15 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року, укладених між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

Із зазначеного вбачається, що спірне майно (квартира за адресою: АДРЕСА_1) починаючи із серпня 2018 року перебувало у заставі.

Тобто, на момент прийняття оскаржуваних постанов від 21 квітня 2010 року ВП №18809746 та від 17 квітня 2014 року ВП №43034647 квартира за адресою: АДРЕСА_1, на яку накладено арешт та заборону відчуження уже перебувала у заставі.

Відповідно до ст.52 Закону №606-14 для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

З коштів, одержаних від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені статтею 43 цього Закону, після чого вони використовуються для задоволення вимог заставодержателя. Якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, кошти йому виплачуються у разі належного підтвердження права на заставлене майно. Після повного задоволення вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, визначеному цим Законом.

Із вищевказаного вбачається, що перевіряючи правомірність звернення стягнення (накладення арешту, вилучення та примусову реалізацію) на заставлене майно боржника для задоволення вимог кредиторів, які не є заставодержателями, суди повинні перевіряти наявність чи відсутність двох підстав:

- виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів;

- коли вартість предмета застави має перевищувати розмір заборгованості боржника заставодержателю.

У касаційній скарзі позивач посилається, на те, що у судовому засіданні від 11 серпня 2015 року на огляд суду апеляційної інстанції було надано нотаріально завірену копію заяву третьої особи про визнання заборгованості та про надання згоди на реалізацію заставленої квартири, а також копію договору про врегулювання заборгованості за кредитним договором №2619/0808/71-078.

Відповідно до даних документів заборгованість за вищевказаним кредитним договором мала поласитись шляхом реалізації предмета застави (квартири за адресою: АДРЕСА_1).

Накладення арешту на вищевказане майно, як зазначає касатор, порушує його законні права як заставодержателя на першочергове звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, норми ст.52 Закону №606-14 містять гарантії заставодержателя на першочергове задоволення своїх вимог за рахунок предмету застави, а тому, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що оскаржувані постанови про накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 не порушують права та інтереси позивача, оскільки отримані за рахунок реалізації заставленого майна кошти будуть використані для задоволення вимог інших стягувачів лише після повного задоволення вимог заставодержателя.

Виходячи із викладеного, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судами першої і апеляційної інстанцій винесені законні і обґрунтовані рішення, постановлені з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 червня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2015 року залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 червня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Т. Г. Стрелець

Судді О. В. Білоус

І. Л. Желтобрюх