Справа № 805/3438/17-а
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2018-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року справа №805/3438/17-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Ястребова Л. В., суддів Гайдара А.В., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2017 року у справі № 805/3438/17-а за позовом Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради "Маріупольтепломережа" про стягнення адміністративно-господарських санкцій ,-

В С Т А Н О В И В:

03 жовтня 2017 року Донецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради "Маріупольтепломережа" (далі - відповідач) з вимогами про стягнення з відповідача на користь Державного бюджету України адміністративно - господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у 2016 році у сумі 284 423,50 грн. та пеню у розмірі 19 454,67 грн. (а.с. 3-5).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено (а.с. 139-142).

Позивач, вважаючи, що судом першої інстанції по даній справі не надано належної оцінки обставинам, які мають істотне значення для справи, що призвело, на його думку, до невірних висновків, звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та задовольнити вимоги апеляційної скарги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт послався на ч. 2 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (надалі - Закон), якою встановлено, що підприємства, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу і забезпечують працевлаштування інвалідів, вказуючи, при цьому, що в законодавстві України не міститься жодного положення про звільнення підприємства від адміністративно-господарських санкцій за недодержання нормативу працевлаштування інвалідів у зв'язку з тим, що інваліди не направлялись на підприємство. На переконання апелянта, норми ч. 1 ст. 20 Закону, де зазначено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом дають підстави стверджувати про наступні обов'язки суб'єктів господарювання: дотримання нормативів по створенню визначеної законом кількості робочих місць для інвалідів для забезпечення працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу; сплата адміністративно-господарських санкцій за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції, що за даними наданого позивачем звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік, вимоги ст. 20 закону не виконано, адміністративно-господарські санкції за нестворені робочі місця для працевлаштування інвалідів за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом не відраховано, внаслідок чого, на думку апелянта, наявна вина позивача, яка виразилась у невиконанні вимог чинного законодавства щодо додержання встановленого нормативу та створення робочих місць для інвалідів, що є порушенням відповідачем правил здійснення господарської діяльності, та, як наслідок, створення з нього адміністративно-господарських санкцій (а.с. 143-145).

Апелянт у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином; в апеляційній скарзі просив розглядати справу за його відсутності.

Відповідач у судове засідання також не з'явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином. 23 січня 2018 року, до початку розгляду справи, відповідач надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

У відповідності п.2 ч. 1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

На підставі ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами в межах та доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права колегія суддів встановила наступне.

Спірним питанням даної справи є правомірність застосування до відповідача адміністративно - господарських санкцій за порушення нормативу створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та пені за порушення термінів сплати адміністративно - господарських санкцій, внаслідок не створення ним 5 робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до матеріалів справи, позивач, Донецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів є юридичною особою, ідентифікаційний код - 13492430, місцезнаходження юридичної особи: 87528, Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Серова, будинок 1А, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с. 9-10).

Колегія суддів зазначає, що позивач здійснює свою діяльність на підставі Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України 14.04.2011 року № 129 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2011 року за № 528/19266 (надалі - Положення).

Так, згідно з п. 6 вищевказаного Положення, відділення Фонду відповідно до покладених на нього завдань здійснює, зокрема, збір сум адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських об'єднань осіб з інвалідністю, фізичними особами, які використовують найману працю, нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Відповідач, Комунальне комерційне підприємство Маріупольської міської ради "Маріупольтепломережа", зареєстровано як юридична особа та включене до ЄДРПОУ за № 33760279, зареєстровано за адресою: 87534, Донецька обл., місто Маріуполь, вул. Гризодубової, 1, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідач зареєстрований у якості роботодавця у Донецькому обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів, що не заперечується сторонами по справі та не є у справі спірним.

Відповідно до матеріалів справи, 23 лютого 2017 року відповідачем, до Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів подано звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік форми № 10-ПІ.

З поданого відповідачем звіту вбачається наступне:,

- середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу -1281 осіб;

- середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу на підприємстві, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 46 осіб;

- кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" - 51 особа;

- , фонд оплати праці штатних працівників 728 693 грн.,

- середньорічна заробітна плата штатного працівника - 56885 грн.

- , сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів - 284 425 грн. (а.с. 6).

Позивач, вважаючи, що у відповідності до діючих приписів законодавства відповідач не виконав норматив по створенню 5 робочих місць для працевлаштування інвалідів, зробив розрахунок суми адміністративно-господарських санкцій за нестворені робочі місця для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2016 році, в якому зазначено, що сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання ККП ММР "Маріупольтепломережа" нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році складає 284 423,50 грн. (а.с. 7).

У зв'язку із не сплатою відповідачем добровільно санкцій за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у 2016 році у розмірі 284 423,50 грн., позивач здійснив розрахунок суми пені заборгованості по сплаті адміністративно-господарських санкцій за нестворені робочі місця для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2016 році, де зазначено, що відповідна сума пені складає 19 454,67 грн. та звернувся до суду із відповідним позовом.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов до висновку, що протягом 2016 року відповідач вживав усіх можливих заходів щодо недопущення правопорушення у сфері господарювання, а тому відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог позивачу.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються законом України Про основи соціальної захищеності інвалідів в України від 21 березня 1991 року № 875(надалі Закон № 875), Порядком сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70 (надалі Порядок № 70).

Частиною 3 статті 18 Закону № 875-XII передбачено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі, спеціальні робочі місця, створювати для них належні умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державні службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 19 Закону № 875-XII встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Відповідно до ст. 20 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

За змістом цієї норми, на думку апелянта, відповідачем не було виконано нормативу по створенню 5 робочих місць по працевлаштуванню інвалідів, у зв'язку з чим, підприємство мало сплатити позивачеві адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Відповідно до п. 2 Порядку № 70, обчислення суми адміністративно-господарських санкцій проводиться роботодавцями самостійно згідно з порядком заповнення звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів, затвердженим Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для неприпущення господарського правопорушення.

Статтею 238 Господарського кодексу України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Таким чином, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до учасника господарських відносин за порушення ним правил, встановлених законодавчими актами, при наявності в діях суб'єкту господарювання вини у вчиненні такого порушення та якщо ним не приймались заходи, спрямовані на недопущення господарського правопорушення.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.

В матеріалах справи наявна звітність форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», які подавались ККП Маріупольської міської ради "Маріупольтепломережа" до Маріупольського міського центру зайнятості у 2016 році, з яких вбачається, що підприємством до центру зайнятості подавалась інформація про наявність вакансій, а саме: від 29.01.2016 року, від 29 лютого 2016 року, від 31 березня 2016 року, від 29 квітня 2016 року, від 31.05.2016 року, від 09.06.2016 року, від 30.06.2016 року, від 29.07.2016, року, від 31.08.2016 року, від 27.09.2016 року, від 30.09.2016 року (6 звітів) від 07.10.2016 року, від 31.10.2016 року, від 29.11.2016 року, від 30.12.2016 року (а.с. 30-68).

Крім того, відповідач направляв листи до Маріупольського міського центру зайнятості щодо сприяння в укомплектуванні робочих місць від 29 січня 2016 року № 54/к, від 29 лютого 2016 року №72/к, від 31 березня 2016 року №87/к, від 29 квітня 2016 року №102/к, від 31 травня 2016 року №126/к, від 30 червня 2016 року №117/к, від 29 липня 2016 року №133/к, від 31 серпня 2016 року №167/к, від 30 вересня 2016 року №190/к, від 31 жовтня 2016 року №222/к, від 29 листопада 2016 року №248/к, від 30 грудня 2016 року №278/к (а.с.69-80).

Відповідно до листа Маріупольського міського центру зайнятості від 02.11.2017 року № 07-7209 ККП Маріупольської міської ради "Маріупольтепломережа" у 2016 році приймала участь:

- у тренінгу для роботодавців з питань зайнятості осіб з інвалідністю, який проводився 30 вересня 2016 року під егідою Національної Асамблеї людей з інвалідністю України за підтримки Агенції Міжнародного розвитку США;

- у загальнообласному ярмарку вакансій для осіб з інвалідністю, який проводився Маріупольським міським центром зайнятості 24.11.2016 року (а.с. 95).

Колегія суддів зазначає, що відповідач протягом 2016 року працевлаштовував інвалідів, які звернулися з питанням працевлаштування на підприємство, 13 з яких працевлаштовані за направленням Маріупольського міського центру зайнятості (а.с. 82-93).

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що відповідачем, протягом 2016 року ужито усіх передбачених чинним законодавством заходів із забезпечення працевлаштування інвалідів, що призвело до позитивних результатів щодо виконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, але не у повному обсяг, проте, вини відповідача у цьому немає, адже обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування. Будь-яких доказів безпідставної відмови у працевлаштуванні інвалідів у відповідача суду не надано.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку, що відповідачем не були порушені вимоги Закону № 875-XII, які передбачають відповідальність за не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, оскільки ККП Маріупольської міської ради "Маріупольтепломережа" належним чином інформувало центр зайнятості та населення про наявність вільних робочих місць на його підприємстві та потребу у направленні йому центром зайнятості інвалідів для працевлаштування.

Посилання апелянта на ту обставину, що за даними звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік (форма 10-ПІ) відповідачем не виконано вимоги Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні та не відраховано адміністративно-господарські санкції за нестворені робочі місця для працевлаштування інвалідів у розмірі середньорічної плати за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідачем фактично не були порушені вимоги Закону № 875-XII, які передбачають відповідальність за не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, оскільки ККП Маріупольської міської ради "Маріупольтепломережа"належним чином інформувало центр зайнятості про наявність вільних робочих місць на його підприємстві та потребу у направленні йому центром зайнятості інвалідів для працевлаштування, адже саме Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи для інвалідів, з урахуванням рекомендацій МСЄК, наявності кваліфікації та знань, а також, брало участь в інших заходах щодо інформування про наявність у останнього вакантних посад для інвалідів.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень процесуального права при вирішенні питання не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно ч. 1 ст. 325 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Повний текст постанови складений 23 січня 2018 року.

Керуючись ст. 311, 315, 316, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2017 року у справі № 805/3438/17-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: Л.В. Ястребова

Судді:. А.В Гайдар

І.Д. Компанієць