Справа № 225/5659/17
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2018-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року справа №225/5659/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді: Ястребової Л.В, суддів Гайдара А.В., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області на постанову Дзержинського міського суду, Донецька область від 21 листопада 2017 р. у справі № 225/5659/17 (головуючий І інстанції Андреєв В.В.) за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

30 жовтня 2017 року ОСОБА_2 (надалі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області (надалі - відповідач, Управління) про визнання незаконними дії відповідача, які полягають у невиплаті пенсії та зобов'язання відповідача поновити пенсійні виплати (а.с. 3).

Постановою Дзержинського міського суду Донецької області від 21 листопада 2017 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії Управління пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області (), щодо невиплати пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Зобов'язати Управління пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області () поновити виплату пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 01 липня 2017 року (а.с. 25-31).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що стаття 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в якій зазначені підстави для припинення виплати пенсії не містить вичерпний перелік підстав для припинення виплати пенсій, у зв'язку з чим, на переконання апелянта, пенсію позивачу не поновлено і у зв'язку з відсутністю інформації про реєстрацію в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб, тобто, не підтверджено фактичне місце проживання ОСОБА_2 Апелянт звертає увагу на судову практику Вищого адміністративного суду України, викладену в постанові від 21.03.2017 року у справі № К/800/3123/17, в якій суду касаційної інстанції дійшов до висновку, що виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 35 та ст. 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", але перелік підстав для припинення виплати пенсії не є вичерпним і може врегульовуватись іншими нормативно-правовими актами. (а.с. 33-35).

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

На підставі ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами в межах та доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права колегія суддів встановила наступне.

Позивач, ОСОБА_2, відповідно до паспорту громадянина України, з 12 червня 2017 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4)./

12 червня 2017 року позивач звернулась до відповідача із заявою про запит пенсійної справи з УПФУ в м. Волноваха Донецької області та постановку її на пенсійний облік як отримувача пенсії за віком (а.с. 17).

Відповідач не заперечує, що позивач перебуває на обліку у останнього як отримувач пенсії за віком.

Разом з тим, після постановки позивача на облік, відповідач не здійснив щодо відновлення ОСОБА_2 пенсійних виплат.

За роз'ясненнями з цього приводу позивач звернулась до відповідача із відповідною заявою.

За результатами розгляду заяви позивача, відповідач, листом від 30.08.2017 року № 149/ІІІ-01-01-08 повідомив позивача, серед іншого, що для можливої виплати пенсії їй необхідно звернутися до Управління з заявою про поновлення виплати пенсії, надавши довідку департаменту соціального захисту населення про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Крім того, управлінням також зазначено, що виплата пенсії поновлюватиметься відповідно до постанови КМУ від 08.06.2016 року № 365, а саме, на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних внутрішньо переміщеним особам, утворених районними держадміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах рад (а.с. 5).

Вважаючи, що зазначені дії відповідача порушують права позивача, як пенсіонера, остання звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов до висновку,що діями позивача безпосередньо порушено право позивача на соціальний захист, гарантоване ст. 46 Конституції України, обмеження якого неможливе, у зв'язку з чим і задовольнив позовні вимоги позивача, як такі, що доведені під час розгляду справи.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV встановлено, що виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Статтею 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Зміст цієї норми можна розуміти так, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058, однак відповідного рішення щодо припинення виплати пенсії позивачу Управлінням не приймалось.

В якості підстави для припинення виплати позивачу його пенсії, відповідач посилається на те, що позивачем до Управління не надано довідку про взяття на облік у якості внутрішньо переміщеної особи та документів, що підтверджують фактичне місце проживання (реєстрація в паспорті або довідка відповідальних органів з місця проживання (реєстрації)) на території, яка контролюється українською владою та не підтверджено фактичне місце проживання.

Колегія суддів зазначає, що оскільки у паспорті позивача чітко вказано, що остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, тобто знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2, довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509 позивач не повинен подавати до відповідача для поновлення виплати пенсії, тому що ОСОБА_2 з 12 червня 2017 року не вважається внутрішньо переміщеною особою, тому як зареєстрована на території, яка підконтрольна українській владі.

Таким чином, посилання апелянта на те, що позивачем до Управління не надано довідку про взяття на облік у якості внутрішньо переміщеної особи та документів, що підтверджують фактичне місце проживання (реєстрація в паспорті або довідка відповідальних органів з місця проживання (реєстрації)) на території, яка контролюється українською владою спростовується матеріалами справи.

Що стосується твердження апелянта про те, що стаття 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в якій зазначені підстави для припинення виплати пенсії не містить вичерпний перелік підстав для припинення виплати пенсій та пенсію позивачу не поновлено у зв'язку з відсутністю інформації про реєстрацію в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб, тобто, не підтверджено фактичне місце проживання ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає, що стаття 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" містить вичерпний перелік підстав для припинення виплати пенсії, а такої підстави для припинення виплати пенсії, як "до з'ясування фактичного місця проживання та із відсутністю інформації про реєстрацію в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб" зазначена стаття не містить.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що не здійснення відповідачем відновлення виплати позивачу її пенсії у зв'язку у зв'язку з не підтвердженням фактичного місця проживання та із відсутністю інформації про реєстрацію в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі № 1058-ІV.

Слід також зазначити, що згідно частини 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що діями позивача безпосередньо порушено право позивача на соціальний захист, гарантоване ст. 46 Конституції України, обмеження якого неможливе, у зв'язку з чим, позовні вимоги ОСОБА_2 є такими, що підлягають задоволенню.

Щодо посилання апелянта на судову практику ВАСУ у справі № К/800/3123/17 від 21.03.2017 року колегія суддів зазначає, правовий висновок по вищевказаній справі не є обов'язковим для врахування при прийнятті відповідного рішення.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на приписи ст. 77 КАС України стосовно обов'язку доказування правомірності своїх дій суб'єктом владних повноважень судова колегія не приймає доводи апелянта щодо недоведеності позивачем порушення її права на отримання пенсійних виплат.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні. Доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, оскільки вони суперечать чинному законодавству та не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Повний текст постанови складений 23 січня 2018 року.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області - залишити без задоволення.

Постанову Дзержинського міського суду, Донецька область від 21 листопада 2017 р. у справі № 225/5659/17 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Л.В. Ястребова

Судді А.В. Гайдар

І.Д. Компанієць