Справа № 826/19317/16
Суддя: Літвіна Н. М.
Дата ухвалення: 2018-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Літвіної Н.М.

суддів Федотова І.В.

Коротких А.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа - ОСОБА_5 про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулась до суду з адміністративним позовом до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, третя особа - ОСОБА_5 про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №51836446 від 02 серпня 2016 року, прийнятої державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 200000,00 грн. на підставі виконавчого напису нотаріуса №300, виданого 10 березня 2011 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржувана постанова прийнята відповідачем з порушенням вимог, передбачених нормами Закону України «Про виконавче провадження», чим порушено законні права та інтереси позивача.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 жовтня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач - ОСОБА_3, подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального і процесуального права та неповно з'ясовано обставини справи. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що виконавче провадження було повторно відкрито відносно стягнення грошових коштів з особи, яка на час здійснення даних дій була померлою. Крім того, судовими рішеннями встановлено, що померлий ОСОБА_6 не міг усвідомлювати своїх дій та керувати ними у період вчинення правочину, за яким видано виконавчий напис нотаріуса та визнано недійсним договір позики від 10 березня 2011 року.

Станом на 23 січня 2018 року відповідачем не надано до апеляційного суду письмового відзиву на апеляційну скаргу.

У зв'язку з неприбуттям жодної з осіб, які беруть участь у справі у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, відповідно до ч. 4 ст. 229, п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем відповідача Головковим Ю.В. 02 серпня 2016 року прийнято постанову щодо примусового виконання виконавчого напису № 300, виданого 10 березня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В., про стягнення боргу в сумі 200000,00 грн.; стягувач - ОСОБА_5, боржник - ОСОБА_6

Вважаючи зазначену постанову протиправною, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті оскаржуваної постанови відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб визначений законодавством.

Колегія суддів погоджується з даним висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню є Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон №606-XIV).

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 6, абз. 2 ч. 2 ст. 11, ч. 1, п.п. 4 ч. 2 ст. 17, ч.ч. 1, 2 ст. 25 Закону № 606-XIV, в редакції станом на час прийняття оскаржуваної постанови, (далі - Закон), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Частиною 1 ст. 19 Закону № 606-XIV визначено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в ст. 17 цього Закону.

Згідно із ч. 2 ст. 25 Закону № 606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 25 Закону № 606-XIV копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження.

Тобто, у випадку пред'явлення до відповідного органу державної виконавчої служби до виконання виконавчого документу, строк пред'явлення якого до виконання не закінчився та він відповідає вимогам, передбаченим Законом, державний виконавець зобов'язаний протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього такого виконавчого документа винести постанову про відкриття виконавчого провадження.

З матеріалів справи встановлено, що 10 березня 2011 року між ОСОБА_5, як позикодавцем, та ОСОБА_9, як позичальником, укладено договір позики, зареєстрований в реєстрі за № 300, (далі - Договір позики № 300).

При цьому, 26 жовтня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В. вчинено виконавчий напис на Договорі позики № 300, зареєстрований в реєстрі за № 4465, яким пропонувалось стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 200000,00 грн.

У ході судового розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що в оскаржуваній постанові допущено помилку в реквізитах назви виконавчого документу, а саме, помилково зазначено виконавчий напис № 300 від 10 березня 2011 року (реквізити договору позики № 300), замість виконавчий напис № 4465 від 26 жовтня 2011 року.

Враховуючи вищезазначене, позивач помилково стверджував про відсутність виконавчого напису, по примусовому виконанню якого прийнято оскаржувану постанову.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що наявність технічної помилки або описки в реквізитах виконавчого документу не є достатньою підставою для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 606-XIV, державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі: 1) пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання; 2) неподання виконавчого документа, зазначеного у ст.17 цього Закону, та неподання заяви про відкриття виконавчого провадження у випадках, передбачених цим Законом; 3) якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної (юридичної) сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання; 4) пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення; 5) якщо не закінчилася відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення; 6) невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим ст. 18 цього Закону; 6-1) офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури; 7) якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів та інших періодичних платежів; 8) наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Проте, чинним законодавством не передбачено, що смерть боржника у виконавчому провадженні є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Водночас, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону № 606-XIV, виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у разі смерті, оголошення померлим чи визнання безвісно відсутнім стягувача або боржника, або припинення юридичної особи, якщо встановлені судом правовідносини допускають правонаступництво.

З матеріалів справи вбачається, що постановою головного держаного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Валявським О.А. від 04 серпня 2015 року у виконавчому провадженні ВП №29573852, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону, повернуто виконавчий документ (виконавчий напис №4465, виданий 26 жовтня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В.) стягувачеві (ОСОБА_5.).

При цьому, згідно з ч. 5 ст. 47 Закону, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених ст. 22 цього Закону.

А тому, як вірно зазначив суд першої інстанції, смерть боржника (ОСОБА_9 та те, що стягувач (ОСОБА_5.) вже звертався до відповідача з приводу примусового виконання спірного виконавчого напису, не є належними та достатніми доказами протиправності оскаржуваної постанови.

Матеріали справи також містять інформацію про те, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва по справі № 2609/22356/12 (2/760/390/17) від 17 лютого 2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва, задоволено цивільний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики від 10 березня 2011 року № 300.

Разом з тим, станом на час прийняття оскаржуваної постанови (02 серпня 2016 року), були відсутні відповідні судові рішення, якими визнано недійсними договір позики №300 та/або виконавчий напис №4465 від 26 жовтня 2011 року.

З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки станом на час прийняття оскаржуваної постанови у відповідача були відсутні підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права. Тому, відсутні підстави для задоволення вимог апелянта.

У зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва по справі № 2609/22356/12 (2/760/390/17) від 17 лютого 2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва, задоволено цивільний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики від 10 березня 2011 року № 300.

У зв'язку з чим, позивач не позбавлена можливості звернутись до відповідача з заявою про вчинення останнім дій, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII стосовно закінчення виконавчого провадження, надавши до вказаної заяви належним чином завірені копії судових рішень по справі № 2609/22356/12 (2/760/390/17), які набрали законної сили та свідоцтва про смерть боржника.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 4 ст. 229, п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 жовтня 2017 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Літвіна

Судді І.В. Федотов

А.Ю. Коротких

Повний текст постанови виготовлено 23 січня 2018 року.