Справа № 425/2946/17
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2018-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року справа №425/2946/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: судді-доповідача Ястребової Л.В., суддів Гайдара А.В., Компанієць І.Д., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Рубіжанське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області на постанову Рубіжанського міського суду Луганської області від 24 листопада 2017 року у справі № 425/2946/17 (головуючий І інстанції Москаленко В.В.) за позовом ОСОБА_2 до Рубіжанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

10 листопада 2017 року ОСОБА_2 (надалі - позивач) звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з адміністративним позовом до Рубіжанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі - відповідач, УПФУ) про визнання неправомірними дій відповідача щодо невиплати з 01 вересня 2016 року пенсії за віком та зобов'язання відповідача з 01 вересня 2016 року відновити виплату пенсії за віком шляхом перерахунку на поточний рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк» (а.с. 2-5).

Постановою Рубіжанського міського суду Луганської області від 24 листопада 2017 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано неправомірними дії Рубіжанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиплати з 01 вересня 2016 року пенсії за віком, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1; іпн НОМЕР_1).

Зобов'язано Рубіжанське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області з 01 вересня 2016 року відновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2; іпн НОМЕР_1)

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 256 КАС України, в реадкції, що діяла на час постановлення рішення суду першої інстанції, постанову суду звернуто до негайного у межах суми стягнення за один місяць. (а.с. 44-46).

Вважаючи, що дане судове рішення прийняте с порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що пенсію позивачу призупинено з 01.09.2016 року у зв'язку з не підтвердженням фактичного місця проживання. Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції, що дію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, зокрема, ОСОБА_2 скасовано згідно ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», а саме, у зв'язку із поверненням позивача до покинутого місця фактичного проживання. Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції, що своє право на пенсійне забезпечення внутрішньо переміщена особа може реалізувати шляхом одержання у встановленому порядку довідки про взяття її на облік внутрішньо переміщеної особи. На переконання апелянта, Управлінням не було порушено ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки при прийнятті рішення останній керувався положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та Постановою КМУ від 08.06.2016 року № 365 Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» посилаючись, при цьому, на правову позицію, викладену в постанові Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04.10.2017 року у справі № 569/5521/17. Апелянт також вказує, що поновлення виплати раніше призначеної пенсії здійснюється безпосередньо при зверненні особи з відповідної заявою та звертає увагу, що із заявою про поновлення виплати пенсії згідно Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядку № 22-1 позивач до Управління не звертався. Серед іншого, апелянт не погоджується з постановою суду першої інстанції в частині звернення рішення до негайного виконання відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 256 КАСУ (в редакції, яка діяла до 15.12.2017 року), тому що вказаний пункт стосується випадків прийняття судом рішення про стягнення конкретно визначених в грошовому розмірі платежів, звертаючи увагу на те, що у даній справі предметом спору є зобов'язання Управління вчинити певні дії, а тому немає правових підстав для звернення до негайного виконання судового рішення у даній справі. Серед іншого, апелянт зазначає, що позивач про порушення свого права на отримання пенсійних виплат дізнався з 01.09.2016 року, хоча до суду останній звернувся лише у листопаді 2017 року, тобто з пропуском строку, встановленого нормами КАСУ (а.с. 49-52).

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

На підставі ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами в межах та доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права колегія суддів встановила наступне.

Позивач, ОСОБА_2, відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 917012312 від 04.05.2016 року є внутрішньо переміщеною особою, яка фактично проживає: АДРЕСА_3 (а.с. 29).

30 травня 2016 року позивач зверталась до відповідача із заявою про призначення/перерахунок пенсії та взяття її на облік (а.с. 26)

На підставі розпорядження 9011 від 30.05.2016 року ОСОБА_2 взято на облік до Рубіжанського УПФУ Луганської області (а.с. 21).

Пенсія позивачу виплачувалась до серпня 2016 року та з 01 вересня 2016 року була припинена.

Оскільки будь-якої інформації щодо прийняття рішення про припинення виплати пенсії від Управління ОСОБА_2 не надходило, остання звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов до висновку, що невиплата відповідачем пенсії позивачу є протиправною, а тому, задовольнив позов.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV встановлено, що виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Статтею 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Зміст цієї норми можна розуміти так, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058, однак відповідного рішення щодо припинення виплати пенсії позивачу Управлінням не приймалось.

В якості підстави для припинення виплати пенсії позивачу з 01.02.2017 року відповідач посилається на те, що дію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_2 № 917012312 від 04.05.2016 року скасовано.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що скасування дії довідки позивача, як внутрішньо переміщеної особи не дає відповідачу права припиняти позивачу виплати пенсії, оскільки такі дії Управління також суперечать принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі № 1058-ІV.

Слід також зазначити, що за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 07.10.2009 в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи не може бути підставою для позбавлення конституційного права позивача на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

За приписами ст. 6 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем "Молдавської Республіки Придністров'я". Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах "Пічкур проти України", "Ілашку та інші проти Молдови та Росії" як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що відповідач, припиняючи позивачу виплату його пенсії діяв неправомірно, не на підставі Конституції та законів України, а тому, пенсійні виплати ОСОБА_2 є такими, що підлягають поновленню.

Посилання апелянта на те, що Управлінням не було порушено ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки при прийнятті рішення він керувався положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та Постановою КМУ від 08.06.2016 року № 365 Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» з посиланням на правову позицію, викладену в постанові Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04.10.2017 року у справі № 569/5521/17 колегія суддів не приймає до уваги з огляду на наступне.

По-перше, пенсію позивачу може бути припинено лише з підстав, передбачених статтею 49 "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", яка містить вичерпний перелік підстав для відповідного припинення виплати пенсії, а такої підстави для припинення виплати пенсії, як " скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи " зазначена стаття не містить.

По-друге, правова позиція, викладена в постанові Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04.10.2017 року у справі № 569/5521/17 не є обов'язковою для врахування при прийнятті відповідного рішення.

Що стосується доводу апелянта про те що, немає правових підстав для звернення до негайного виконання судового рішення у даній справі у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції до 15.12.2017 року), оскільки зазначена норма стосується випадків прийняття судом рішення про стягнення конкретно визначених в грошовому розмірі платежів, а у даній справі предметом спору є зобов'язання Управління вчинити певні дії, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст 371 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції після 15.12.2017 року), негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Колегія суддів зазначає, що, в даному випадку, висновок суду першої інстанції про звернення постанови до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць є правомірним, а довід апелянта необґрунтованим.

Щодо посилання апелянта на те, що позивач про порушення свого права на отримання пенсійних виплат дізнався з 01.09.2016 року, хоча до суду останній звернувся лише у листопаді 2017 року колегія суддів звертає вагу на таке.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч.2 ст. 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня. коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що, в даному видатку пенсійні виплати позивачу повинні бути виплачені за минулий час без обмеження будь-яким строком відповідних виплат.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на приписи ст. 77 КАС України стосовно обов'язку доказування правомірності своїх дій суб'єктом владних повноважень судова колегія не приймає доводи апелянта щодо недоведеності позивачем порушення її права на отримання пенсійних виплат.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Рубіжанське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області - залишити без задоволення.

Постанову Рубіжанського міського суду Луганської області від 24 листопада 2017 року у справі № 425/2946/17 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Л.В. Ястребова

Судді А.В. Гайдар

І.Д. Компанієць