Справа № 806/194/18
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2018 року м. Житомир справа № 806/194/18

категорія 11.5

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Лавренчук О.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання неправомірними бездіяльність та повідомлення від 26.12.2017, зобов'язання надати роз'яснення,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнання неправомірною бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в частині невиконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду у справі №806/2971/16;

- визнання неправомірною бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в частині не направлення виконавчого документа виконавчого листа №806/2871/16 відповідному органу державної виконавчої служби;

- визнання неправомірною бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в частині ненадання роз'яснення про порядок повторного пред'явлення виконавчого документа виконавчого листа №806/2971/16;

- визнання неправомірним повідомлення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в особі старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 від 26.12.2017;

- зобов'язання Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надати роз'яснення про порядок повторного пред'явлення виконавчого документа - виконавчого листа №806/2971/16 до виконання.

В обґрунтування позову зазначає, що керуючись вимогою п. 7 розділу ІІІ. п. 1 розділу V Наказу Міністерства юстиції України від 02.04.2017 №512/5 "Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень" 05 грудня 2017 року звернувся до відповідача та просив: вирішити питання про направлення виконавчого документа до відповідного органу державної виконавчої служби; сповістити про підсумки розгляду заяви та прийняте рішення; враховуючи неправомірну складову у діях боржника - витребувати у боржника - Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України. Однак, відповідач не направив виконавчий лист за належністю та не роз'яснив, який орган ДВС приймає виконавчий лист та виконує рішення суду України, не роз'яснив порядок повторного пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 15 січня 2018 року відкрито спрощене провадженні в адміністративній справі та призначено відкрите судове засідання з викликом сторін до суду.

Позивач в судове засідання не прибув. Надав до суду заяву від 22.01.2018 за вх.№1217/18 в якій просить розглядати адміністративний позов без його участі.

Представник відповідача до суду не прибув. 25 січня 2018 року надіслав до суду відзив на позовну заяву (вх. №1543/18, а.с. 30-33), у прохальній частині якого просить у задоволенні позову відмовити повністю. Розглянути справу у порядку письмового провадження. Зазначає, що право вибору місця відкриття виконавчого провадження надано стягувачу лише у разі підвідомчості виконавчого провадження одночасно кільком органам державної виконавчої служби, тобто тоді, коли вчинення виконавчих дій щодо виконання рішення на певній території відноситься до функцій кількох органів державної виконавчої служби. Зазначає, що Інструкцією не встановлено обов'язку органу ДВС роз'яснювати порядок повторного пред'явлення виконавчого документа до виконання у разі повернення його стягувачу без прийняття до виконання. Вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, просить суд залишити їх без задоволення.

У відповідності до ч.9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 15.05.2017 у справі №806/2971/16 позов ОСОБА_1 задоволено частково: зобов'язано Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 25 листопада 2016 року із наданням у встановлений строк відповіді по суті порушених питань. Судове рішення набрало законної сили 25.05.2017.

12.06.2017 Житомирським окружним адміністративним судом на виконання постанови у справі № 806/2971/16 видано виконавчий лист.

05 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15 травня 2017 року у справі №806/2971/16 (а.с. 7). В заяві просить вирішити питання про направлення виконавчого документа до відповідного органу державної виконавчої служби; сповістити про підсумки розгляду заяви та прийняте рішення; враховуючи неправомірну складову у діях боржника - витребувати у боржника - Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України.

26 грудня 2017 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВМ Міністерства юстиції України, розглянуто заяву ОСОБА_1 щодо примусового виконання виконавчого листа №806/2971/16, виданого Житомирським окружним адміністративним судом 12 червня 2017 року та прийнято рішення у вигляді повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання (а.с.9). Повертаючи виконавчий документ стягувачеві, державний виконавець посилається на пункт 10 частини четвертої статті 4 Закону та зазначає, що виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю. Вказує, що боржник є територіальним органом з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ.

Позивач вважає, що відповідач не виконав вимоги, викладені в заяві від 05.12.2017, що призвело до порушення його прав та законних інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно з положеннями ч.1 ст.287 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про виконавче провадження від 02.06.2016 №1404-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі Закон), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п.1 ч.1 ст.3 та ч.1 ст.5 Закону, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно з ч.1 ст.24 Закону виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

У відповідності до вимог ч. 3 статті 24 Закону, виконання рішення, яке зобовязує боржника вчинити певні дії, здійснюється виконавцем за місцем вчинення таких дій.

Суд відмічає, що за загальним правилом, у разі відсутності умов, наведених у ст. 25 Закону, підвідомчість виконавчих проваджень органам державної виконавчої служби визначається за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження надано стягувачу лише у разі підвідомчості виконавчого провадження одночасно кільком органами державної виконавчої служби, тобто тоді, коли вчинення виконавчих дії щодо виконання рішення на певній території відноситься до функцій кількох органів державної виконавчої служби.

Відповідно до п. 3 розд. І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 20.07.2017 №2314/5) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Інструкція), органами державної виконавчої служби є: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень; управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - управління державної виконавчої служби), до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних територіальних управлінь юстиції (далі - відділи державної виконавчої служби).

Підвідомчість цих органів державної виконавчої служби встановлена пунктом 4 розд. І вказаної Інструкції.

Так, за змістом абзаців 1-3 пункту 4 розділу І Інструкції, відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими: боржниками є Апарат Верховної Ради України, Адміністрація Президента України, Кабінет Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди, апеляційні суди, Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, Національне антикорупційне бюро України, Вища рада юстиції, Національний банк України, Рахункова палата, Управління справами Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації та їх структурні підрозділи, інші органи державної влади та їх посадові особи; сума зобов'язання становить двадцять та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Відділу примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі підвідомчі рішення, за якими: боржниками є територіальні органи центральних органів виконавчої влади та їх структурні підрозділи, місцеві суди, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, місцеві прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи; сума зобов'язання становить від десяти до двадцяти мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті (абз. 4-6 п. 4 розд. І Інструкції).

Судом встановлено, що боржником за виконавчим листом, виданим 12.06.2017 за судовим рішенням у справі №806/2971/16 є Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України.

Враховуючи викладене, суд вважає, що виконавчий документ, виданий судом на виконання постанови в справі №806/2971/16, може бути пред'явлений до виконання як за місцем виконання так і за підвідомчістю лише до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Міністерства юстиції України в Київській області.

Отже, позивачем виконавчий лист №748/17, виданий 12 червня 2017 року Житомирський окружним адміністративним судом за постановою у справі №806/2971/16, пред'явлено не за підвідомчістю та не за місцем виконання.

Суд вважає помилковим твердження відповідача, викладене у відзові, що процедура повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання визначена в статті 4 Закону, зокрема пунктом 10 частини 4 статті 4 Закону, оскільки в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року (чинна на день винесення Повідомлення від 26.12.2017) відсутня вказана норма Закону.

Разом з тим, пунктом 10 ч. 6. ст. 26 Закону ( в редакції від 03.10.2017) орган державної виконавчої служби, приватний виконавець відмовляє у прийнятті виконавчого документа до виконання, про що протягом трьох робочих днів повідомляє стягувача у разі якщо виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Частиною 7 ст. 26 Закону визначено, що повідомлення про відмову у прийнятті виконавчого документа до виконання виконавець надсилає протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа стягувачу або у випадках, передбачених цим Законом, суду, Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач дійшов вірного висновку, що виконавчий документ, виданий Житомирським окружним адміністратвним судом у справі №806/2971/16 пред"явлено не за місцем виконання та не за підвідомчістю.

Щодо ненаправлення виконавчого документа виконавчого листа №806/2871/16 відповідному органу державної виконавчої служби.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 05.12.2017 звернувся із заявою до Державної виконавчої служи Міністерства юстиції України, в якій просив вирішити питання про направлення виконавчого документа до відповідного органу державної виконавчої служби, та вказує, що відповідачем не виконано п.7 Розділу ІІІ, в якому визначено, що до відкриття виконавцем виконавчого провадження виконавчий документ за заявою стягувача може бути передано від одного приватного виконавця іншому або відповідному органу державної виконавчої служби або від органу державної виконавчої служби - приватному виконавцю (крім виконавчих документів, визначених частиною другою статті 5 Закону). Передача виконавчого документа у випадках, передбачених цим пунктом, здійснюється в порядку, встановленому розділом V цієї Інструкції.

Пунктом 1. розділу V. Інструкції встановлено, що випадку, передбаченому абзацом першим пункту 7 розділу III цієї Інструкції, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження заяви стягувача виносить постанову про передачу виконавчого документа відповідному органу державної виконавчої служби або приватному виконавцю, зазначеному у заяві стягувача.

Однак, при дослідженні заяви від 05.12.2017 судом встановлено, що заявником не вказано у заяві, якому органу ДВС передати виконавчий документ для примусового виконання (а.с. 7).

Оскільки, позивачем при написанні заяви не виконані вимоги наведених пунктів Інструкції, шляхов зазначення якому органу ДВС передати виконавчий документ для примусового виконання, тому суд не вбачає бездіяльності Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в частині не направлення виконавчого документа виконачого листа №806/2971/16 відповідному органу державної виконавчої служби.

Щодо ненадання роз'яснення про порядок повторного пред'явлення виконавчого документа виконавчого листа №806/2971/16.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що в порушення п.19 розділу ІІІ Інструкції, відповідач не роз'яснив порядок повторного пред'явлення виконавчого документа до виконання. Вказує, що відповідно до ст. 37 Закону, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов'язково роз'яснюється порядок повторного пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Однак суд відмічає, що у п.19 розділу ІІІ Інструкції врегульовано питання повернення виконавчого документа стягувачу за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону. Про повернення виконавчого документа стягувачу у порядку передбаченому ст.37 Закону органом державної виконавчої служби виноситься постанова, а не повідомлення (п.4 розділу ІІІ Інструкції ).

Окрім того, зміст ст. 37 Закону визначає перелік причин повернення виконавчого документа стягувачу вже після прийняття виконавчого документа стягувачу.

При дослідженні судом змісту повідомлення від 26.12.2017 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, судом встановлено, що старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_2 роз'яснив стягувачу, що відповідно до постанови КМУ №889 від 28.10.2015 Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України є територіальним органом з надання сервісних послуг МВС.

Суд, зазначає, що п. 4 розділу ІІІ Інструкції не встановлює обов'язку органу ДВС роз'яснювати порядок повторного пред'явлення виконавчого документа до виконання у разі повернення його стягувачу без прийняття до виконання.

Разом з тим, суд вважає хибним, викладене у відзиві твердження відповідача про те, що 18.01.2018 прийнято рішення у справі №806/3208/17, де предметом оскарження було аналогічне повідомлення, оскільки предметом дослідження у справі №806/3208/17 є повідомлення від 27 червня 2017 року, тоді як у даному випадку судом досліджується повідомлення від 26 грудня 2017 року.

Отже, чинним законодавством України не визначено обов"язку відповідач, при поверненні виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, роз'яснювати порядок повторного пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до частин 1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем доведено правомірність дій щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, з огляду на що, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльності та зобов'язання відповідача надати роз'яснення про порядок повторного пред'явлення виконавчого документу до виконання є безпідставними, а тому позов задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 77, 90, 242-246, 250-251 КАС України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання неправомірними бездіяльність та повідомлення від 26.12.2017, зобов'язання надати роз'яснення, - відмовити.

Повне рішення суду складено 25 січня 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом десяти з дня його складення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Лавренчук