Справа № 363/4719/17
Суддя: Чірков Г. Є.
Дата ухвалення: 2018-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

23.01.2018 Справа № 363/4719/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 січня 2018 року Вишгородський районний суд Київської області в складі

головуючого судді Чіркова Г.Є.,
при секретарі Гавриленко Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації в Київській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

позивач звернувся до суду даним позовом про визнання дій відповідача щодо відмови у встановлені статусу та видачі посвідчення інваліда війни протиправними, зобов`язання встановити такий статус та видати посвідчення.

Позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав.

Представники Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області та Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації, будучи повідомленим про розгляд справи, до суду не прибули, причини неявки суду не повідомили.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.
З матеріалів справи вбачається, що позивач 29 листопада 2017 року звернувся з письмовою заявою про видачу посвідчення інваліда війни до УСЗН Вишгородської РДА Київської області, в чому йому відмовлено на підставі листа №4373 від 05 грудня 2017 року.

Встановлено, що у період з 10 травня по 14 липня 1986 року позивач виконував обов`язки військової служби у зоні відчуження під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, будучи відрядженим Вишгородським районним військовим комісаріатом у розпорядження військової частини № НОМЕР_1 на військові збори.

Ці обставини підтверджуються даними військового квитка позивача серії НОМЕР_2 від 25 листопада 1970 року, довідки ВЧ 53893 №626/47 від 14 липня 1986 року та довідки Вишгородського районного військового комісаріату №42 від 15 січня 1993 року.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_3 від 15 листопада 2017 року ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Згідно довідки серії АВ №0770073 від 22 вересня 2017 року позивачу довічно встановлено IІ групу інвалідності у зв`язку із захворюваннями, пов`язаними з роботами по ліквідації наслідків на ЧАЕС.

Відповідно до Експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України про встановлення причинного зв`язку хвороб, що призвели до інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС №5213 від 11 вересня 2017 року захворювання ОСОБА_1 пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Відповідно п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів війни належать також інваліди з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.
За правилами ст. 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві.
При цьому згідно з приміткою до цієї статті до військовослужбовців належать, зокрема, військовозобов`язані, призвані на військові збори.
У період перебування позивача на військових зборах діяв Закон СРСР від 12 липня 1967 року №1950-VII «Про загальний військовий обов`язок».
Відповідно до статей 5, 6 цього Закону (зі змінами, внесеними Указом Президії Верховної Ради СРСР від 17 грудня 1980 року № 3535-Х) військова служба складається з дійсної військової служби та служби в запасі Збройних Сил СРСР. Громадяни, які перебувають на дійсній військовій службі, іменуються військовослужбовцями, а ті, що перебувають у запасі, - військовозобов`язаними.
За правилами статей 7-9 цього Закону військовослужбовці і військовозобов`язані приймають військову присягу на вірність своєму народові, поділяються на солдатів, матросів, сержантів, старшин, прапорщиків, мічманів і офіцерський склад та кожному присвоюється відповідне військове звання.
Військовослужбовці і призвані на військові збори військовозобов`язані користуються всією повнотою соціально-економічних, політичних та особистих прав і свобод і несуть усі обов`язки громадян СРСР, передбачені Конституцією СРСР.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до частини дев`ятої статті 1 цього Закону щодо військового обов`язку громадяни України поділяються, зокрема, на такі категорії: військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.
За правилами частини першої статті 16 Закону України від 6 грудня 1991 року №1934-XII «Про Збройні Сили України» держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов`язки служби у військовому резерві, та військовозобов`язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також членів сімей військовослужбовців, резервістів та військовозобов`язаних, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час виконання службових обов`язків або постраждали у полоні в ході бойових дій (війни), в умовах надзвичайного стану чи під час виконання службових обов`язків за межами України в порядку військового співробітництва або у складі національного контингенту чи національного персоналу у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.
Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, поширюється також на військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей (підпункт 3 пункту 1 статті 3 цього Закону).
Системний аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що громадяни із числа військовозобов`язаних, які проходять збори (навчальні, перевірочні, спеціальні), у цей період вважаються такими, що проходять військову службу та користуються гарантіями держави на рівні із іншими військовослужбовцями.
Зазначене вище кореспондується зі статтею 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», згідно з якою до військовослужбовців належать, зокрема, військовозобов`язані, призвані на військові збори.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 березня 2016 року в справі №398/5910/14-а.
Відповідно до п. 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №302 від 12 травня 1994 року, посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

За змістом п. 7 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, «Посвідчення інваліда війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Проаналізувавши наведені законодавчі норми, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що право на встановлення позивачу статусу інваліда війни відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» знайшло своє підтвердження належними та допустимими доказами у розумінні КАС України, наявними у матеріалах справи, тому дії Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області щодо відмови у встановленні позивачу статусу інваліда війни є неправомірними та необґрунтованими.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що відповідачем не надано доказів правомірності дій щодо відмови у встановленні позивачу статусу інваліда війни, що підтверджується наведеними законодавчими нормами та наявними матеріалами справи.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту є пропорційним змісту порушеного права, Законом не заборонений, а навпаки йому відповідає, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії ґрунтуються на Законі і мають бути задоволені.

На підставі викладеного та керуючись статтями 241-246 КАС України,

вирішив:
адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу та видачі посвідчення інваліда війни.
Зобов`язати Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області встановити ОСОБА_1 статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.
Рішення може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення, шляхом подання апеляційної скарги через Вишгородський районний суд Київської області.
Повне судове рішення складено 24 січня 2018 року.
Суддя