Справа № 804/8321/17
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2018-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 січня 2018 року Справа № 804/8321/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Кальника В.В.
при секретарі судового засідання Туренко К.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) від 11.11.2016 року Ф-3378-17, від 14.02.2017 року Ф -3378-17/64, від 03.08.2017 року №Ф-3378-17/64, -
11.12.2017р. до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) від 11.11.2016 року Ф-3378-17, від 14.02.2017 року Ф-3378-17/64, від 03.08.2017 року №Ф-3378-17/64.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вимоги про сплату боргу є протиправними, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» позивач звільнений від сплати єдиного внеску як пенсіонер за віком.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в адміністративному позові.
Представник відповідача в судове засідання не прибув. До суду надав клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.
Керуючись приписами ст. 205 КАС України, суд ухвалив в задоволенні клопотання відповідача, що є суб'єктом владних повноважень, відмовити та провести судове засіданні за його відсутності.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.
Як встановлено судом, та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець з 30.07.1998 року, перебуває на обліку в Лівобережній об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області. Позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування та є платником єдиного внеску.
Відповідно до пенсійного посвідчення Серії НОМЕР_1, виданого 07.04.2015р., позивач отримує пенсію за вислугу років довічно.
Відповідачем на підставі ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» сформовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11.11.2016 року Ф-3378-17, від 14.02.2017 року Ф -3378-17/64, від 03.08.2017 року №Ф-3378-17/64, відповідно до яких позивачу визначено суми недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування всього у розмірі 7111,11 грн.
Не погоджуючись з вимогами, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.
Законом України від 05 листопада 2011 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення», зокрема статтею 2 Закону визначено, що за цим законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; соціальні пенсії.
Також, згідно із статтею 51 Закону України №1788-ХІІ, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Суд вказує, що у фізичних осіб-підприємців, які перебувають на спрощеній системі оподаткування, виникає два види платежів: єдиний податок згідно з главою 1 «Спрощена система оподаткування, обліку та звітності» розділу XIV Податкового Кодексу України та єдиний соціальний внесок згідно із Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. № 2464-УІ.
Відповідно до преамбули Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464 -VI (далі Закон № 2464), цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообовязкового державного соціального страхування.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.
Згідно ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.
Аналізуючи наведену норму, суд виходить з її буквального змісту, оскільки наведене регулювання не має очевидної алогічності, суперечності, двозначності.
Таким чином, право не сплачувати єдиний внесок поширюється лише на осіб, прямо перерахованих в аналізованій нормі пенсіонерів за віком або інвалідів, які отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.
Це право не поширюється на пенсіонерів за вислугою років, в тому числі, на тих, які досягли пенсійного віку для пенсії за віком.
Згідно ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсіонер це особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім'ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.
За правилами статті 9 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058) в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком, пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника. Умови призначення пенсії за віком визначені статтею 26 зазначеного Закону.
Пенсія за віком є одним із видів пенсійного страхування, і здійснюється за рахунок коштів, що надходять від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до відповідних страхових фондів, які не зараховуються до Державного бюджету України. Саме з цих фондів покриваються витрати на медичні профілактично-реабілітаційні заходи, допомогу на поховання пенсіонерів за віком тощо.
За приписами статті 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
На відміну від пенсій за віком, правила призначення пенсій за вислугу років регламентується Законом України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262).
Отже, Законом №1058 фактично визнається той факт, що пенсії, передбачені Законом України № 1058 та Законом № 2262, є різними державними пенсіями.
Різниця при цьому обумовлюється юридичними та фактичними підставами призначення цих видів пенсій та джерелами фінансування.
Аналіз викладеного дає підстави для висновку про те, що положення частини 4 статті 4 Закону № 2464-VI не поширюються на осіб, які отримують пенсію за вислугу років призначену на підставі Закону № 2262-XII.
Верховний Суд України неодноразово висловлював аналогічну правову позицію в справах цієї категорії, зокрема, в постановах від 21 квітня 2015 року (№ 21-90а15), від 26 травня 2015 року (№ 21-228а15) та від 26 січня 2016 року (№ 21-2971а15).
З матеріалів справи, а саме пенсійного посвідчення Серії НОМЕР_1, виданого 07.04.2015р., вбачається, що позивач отримує пенсію за вислугу років.
Таким чином, під час судового розгляду справи судом з'ясовано, та не спростовано позивачем, що ОСОБА_1 договір про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування з Лівобережною об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Дніпропетровській області не укладала, до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі з відповідною заявою не зверталась та станом на час розгляду справи статусу пенсіонера, який отримує пенсію за віком, не набула.
Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що ФОП, яким призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» і які обрали спрощену систему оподаткування, не звільняються від сплати за себе єдиного внеску на підставі частини четвертої статті 4 Закону №2464-УІ. Тобто, від сплати за себе єдиного внеску звільняються лише ті ФОП, які обрали спрощену систему оподаткування і є пенсіонерами за віком.
Оскільки позивач обрав пенсію за вислугу років, а при досягненні пенсійного віку не перейшов на пенсію за віком, то він не набув права на пільгу, передбачену частиною четвертою статті 4 Закону № 2464-VI.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.
Відповідно до положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів та показань свідків.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами та нормативними актами України, а тому, позовні вимоги позивача є необґрунтованими, не підтвердженими належними доказами, у зв'язку з чим, не підлягають задоволенню.
З огляду на викладене, на підставі ст.ст. 2, 9, 14, 77, 90, 94, 139, 242-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України..

Повний текст рішення буде складений 22.01.2018 року.

Суддя В.В. Кальник