Справа № 807/924/17
Суддя: Шешеня О.М.
Дата ухвалення: 2018-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

18 січня 2018 рокум. Ужгород№ 807/924/17
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шешеня О.М.

при секретарі Стенавська А.М.

за участю:

позивача: ОСОБА_1, представник - ОСОБА_2;

відповідача: Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, представник - ОСОБА_3;

третя особа: Тур'є-Пасічанська сільська рада, представник - не з явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, третя особа: Тур'є-Пасічанська сільська рада про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області (далі - відповідач) про визнання протиправними дій щодо відмови у наданні дозволу при розгляді клопотання, зобов'язання вчинити дії, порядок яких передбачений Земельним кодексом України, а саме: надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність орієнтовною площею 0,1200 га для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту на території Тур'є-Пасічанської сільської ради, Перечинського району, Закарпатської області відповідно до поданого клопотання.

В судовому засіданні 30.11.2017 року було залучено в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Тур'є-Пасічанську сільську раду (далі - третя особа).

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив задовольнити позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві, мотивуючи наступним. Позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що позивач 25.05.2017 р. звернувся до відповідача з клопотаннями про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва, однак листом від 26.06.2017 р. за №О-1181/3-4565/6-17 було відмовлено у наданні такого дозволу. Свою відмову відповідач аргументував відсутністю станом на 23.06.2017 року відповіді третьої особи щодо висловлення позиції щодо відведення вище вказаних ділянок у власність позивачеві. Однак, представник позивача наголошував в судовому засіданні, що норми ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України визначають вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, однак, жодна із зазначених причин відмови відповідачем не була зазначена. Враховуючи вище викладене, представник позивача вважає відмову відповідача у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства протиправною, а тому просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував в повному обсязі щодо задоволення позовних вимог, з мотивів викладених у наданому відзиві (запереченні) на позовну заяву. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову з мотивів не погодження третьою особою надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, що узгоджується з нормами Постанови Кабінету Міністрів України №413 від 07.06.2017 та рішенням колегії від 14.10.2014 р., введеного в дію наказом Держземагенства України №328 від 15.10.2014 р., щодо обовязкового направлення органам місцевого самоврядування за місцем розташування земельної ділянки запиту про висловлення позиції стосовно можливості такого дозволу. Так, відповідач надіслав до третьої особи лист щодо висловлення позиції стосовно надання дозволу позивачеві на відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, однак станом на 23.06.2017 року від третьої особи не надходила відповідь на вказаний лист відповідача. А тому, відповідачем було відмовлено позивачеві у наданні дозволу на відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Окрім того, листом від 11.08.2017 року №315/02-26/1 третя особа повідомила відповідача про те, що не підтримує клопотання позивача щодо надання дозволів на відведення йому у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, у зв'язку з тим, що контур №1186, контур №1188 - це пайові землі, на яких громадяни спільно випасають худобу, а контур №1170 - використовувався, як громадське пасовище і при визначенні пайових та громадських земель його залишено для випасання громадської худоби. Щодо позовних вимог про зобовязання надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою, представник відповідача зазначив, що зазначене відноситься до дискреційних повноважень та виключної компетенції органів Держгеокадастру, а тому суд не можу своїми рішеннями підміняти рішення субєкта владних повноважень. Виходячи з вище викладеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник третьої особи в судове засіданні не з'явився, пояснення щодо позову або відзиву на позов до суду не надав.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 25.05.2017 року позивач звернувся до відповідача з клопотанням, яке було зареєстроване за № О-1181/3/5-17 від 26.05.2017 року, про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність орієнтовною площею 0,1200 га для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту на території Турє-Пасічанської сільської ради Перечинського району Закарпатської області (а.с. 34).

Листом відповідача від 26.06.2017 р. за №О-1181/3-4565/6-17 було відмовлено позивачеві у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,1200 га для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, які розташовані за межами населеного пункту на території Турє-Пасічанської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, з мотивів відсутності станом на 23.06.2017 року відповіді третьої особи щодо висловлення позиції стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення вище зазначеної земельної ділянки (а.с. 8).

Також, листом від 11.08.2017 року № 315/02-26/1 третя особа повідомила відповідача про те, що не підтримує клопотання позивача щодо надання дозволів на відведення йому у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, у зв'язку з тим, що контур №1186 (площею 7,6 га), контур №1188 (площею 1,6 га) - це пайові землі, на яких громадяни спільно випасають худобу, а контур №1170 (площею 23,6 га) - ще при радянській владі використовувався, як громадське пасовище і при визначенні пайових та громадських земель його залишено для випасання громадської худоби, а наміри виділення даних земель для інших потреб призведуть до негатива та протистояння громади (а.с. 35).

Приймаючи рішення по суті позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України, передбачено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

У відповідності до ч. 1 ст. 33 Земельного кодексу України, земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Порядок набуття права на землю громадянами та юридичними особами регулюється главою 19 Земельного кодексу України.

Так, згідно з нормами ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України регулюється порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

У відповідності до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_4 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Повноваження щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених ч. 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб надані ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу центральному органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальним органам.

Таким чином, для отримання у власність спірної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства позивач звернувся у законодавчо встановленому порядку до уповноваженого на те органу, а саме відповідача.

Згідно ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України визначено порядок розгляду вищезазначених клопотань уповноваженим органом. Так, вказана законодавча норма передбачає, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Крім того, ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України визначає, що виключною підставою для відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Як вбачається з листа відповідача від 26.06.2017 р. за №О-1181/3-4565/6-17, підставою для відмови позивачеві у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність -слугувала відсутність відповіді, станом на 23.06.2017 року, третьої особи щодо висловлення позиції стосовно надання позивачеві дозволів на розроблення проекту землеустрою.

Разом з тим, 07.12.2017 року представник позивача звернувся до начальника відповідача із запитом на отримання публічної інформації, згідно просить надати йому належно завірену копію листа (або завірені копії листів) відповідача що надісланий (надіслані) до третьої особи з метою розгляду клопотань про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за межами населеного пункту Турє-Пасічанської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, які подані позивачем (а.с. 75).

За результатами розгляду вищезазначеного запиту представника позивача, відповідач повідомив, що ним 30.06.2017 року №18-7-0.24-55/109-17 було надіслано лист до третьої особи стосовно висловлення її позиції щодо передачі земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власностіу власність позивачеві (а.с. 76).

Враховуючи вище викладене суд констатує, що на момент відмови відповідача у наданні дозволу позивачеві на розроблення проекту землеустрою, змотивів відсутності станом на 23.06.2017 року відповіді третьої особи щодо позиції стосовно надання зазначених дозволів - відповідач не звертався до третьої особи щодо висловлення позиції останньою, оскільки звернувся з відповідним листом аж 30.06.2017 року (а.с 76).

Як вбачається з матеріалів справи, тільки 30.06.2017 року відповідач звернувся до третьої особи з листом щодо висловлення позиції про передачу земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність позивача. А отже, посилання відповідача, як на підставу відмови у наданні дозволу позивачеві - відсутність відповіді третьої особи станом на 23.06.2017 року, а саме: до дня звернення з відповідним листом щодо висловлення позиції останньою, суд розцінюєяк передчасне та таке, що надане відповідачем з формальних підстав.

Також, суд констатує, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень не було надано до суду жодних доказів, які б підтверджували звернення останнього до третьої особи щодо висловлення позиції про відведення вище зазначеної земельної ділянки - до дня надання відповіді позивачеві про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

При цьому інших підстав для відмови у наданні позивачеві дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, окрім відсутності до дня звернення з відповідним листом, зокрема до 23.06.2017 року відповіді третьої особи, відповідачем в листі від 26.06.2017 р. за №О-1181/3-4565/6-17 не зазначено.

Також, в судовому засіданні представник відповідача, як на обґрунтування правомірності своїх рішень щодо відмови в наданні дозволів на розробку проекту землеустрою посилається на наявність в начальників головних управлінь обовязку, обумовленого нормами Постанови Кабінету Міністрів України №413 від 07.06.2017 р. та рішення колегії від 14.10.2014 р., введеного в дію наказом Держземагенства України №328 від 15.10.2014 р., направляти органам місцевого самоврядування за місцем розташування земельної ділянки запити про висловлення їх позиції стосовно можливості надання такого дозволу.

Надаючи оцінку правомірності відмови відповідача з цих мотивів суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України. Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної ОСОБА_4 України.

Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Суд констатує, що виключна підстава для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою встановлена ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України. Земельний кодекс України має за своєю правовою природою вищу юридичну силу, у порівнянні з нормами інших підзаконних нормативно-правових актів, тому при прийнятті рішення стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідачу слід керуватися положеннями Земельного кодексу України.

Зазначене відповідає нормам ч. 4 ст. 9 КАС України, якими передбачено, що у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_4 України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Крім того, згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, вимоги Постанови Кабінету Міністрів України №413 від 07.06.2017 р., враховуючи принцип дії норм права в часі, на спірні правовідносини не можуть розповсюджуються на дані правовідносини, оскільки вказана постанова прийнята пізніше, ніж було подано позивачем клопотання від 25.05.2017 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Таким чином, враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що оскаржуваний лист відповідача від 26.06.2017 р. за №О-1181/3-4565/6-17 щодо відмови в наданні позивачеві дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність орієнтовною площею 0,1200 га для індивідуального садівництва за межами населеного пункту на території Турє-Пасічанської сільської ради Перечинського району Закарпатської області - був прийнятий всупереч нормам чинного законодавства України, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

У відповідності до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зокрема, щодо позовної вимоги позивача про зобов'язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність орієнтовною площею 0,1200 га для індивідуального садівництва за межами населеного пункту на території Турє-Пасічанської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральному органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальним органам надано повноваження щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або у користування для всіх потреб. Вказане повноваження кореспондується з положеннями ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, яка встановлює порядок розгляду таких клопотань уповноваженим органом.

Як випливає зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність субєкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) субєкта владних повноважень поза межами перевірки за встановленими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини в справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії", в яких останній зазначив, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції не полягає у підміні органів влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовна вимоги щодо зобов'язання відповідача надати позивачеві дозволів на розроблення проекту землеустрою задоволенню не підлягає.

Разом з тим, суд зазначає, що у відповідності до абз. 10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У відповідності до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з нормами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у відповідності до положень ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У звязку з наведеним та враховуючи ч. 2 ст. 9 КАС України, з метою захисту порушених субєктом владних повноважень прав позивача суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача повторно розглянути клопотання від 25.05.2017 року, яке зареєстроване за №О-1181/3/5-17 від 26.05.2017 року щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність орієнтовною площею 0,1200 га для індивідуального садівництва за межами населеного пункту на території Турє-Пасічанської сільської ради Перечинського району Закарпатської області.

У відповідно до п. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Отже, у зв'язку із задоволенням позовних вимог частково, з відповідача, як суб'єкта владних повноважень слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: в сумі 640,00 грн.

На підставі наведеного та керуючись статтями 139, 241, 243, 244, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, третя особа: Тур'є-Пасічанська сільська рада - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області щодо відмови у наданні дозволу при розгляді клопотання ОСОБА_1 від 25.05.2017 року, яке зареєстроване за № О-1181/3/5-17 від 26.05.2017 року.

3. Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області (м. Ужгород, пл. Народна, 4, ) повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 (Тячівський район, смт. Тересва, вул. Чайковського, 3, РНОКПП НОМЕР_1) від 25.05.2017 року, яке зареєстроване за № О-1181/3/5-17 від 26.05.2017 року щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність орієнтовною площею 0,1200 га для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту на території Тур'є-Пасічанської сільської ради, Перечинського району, Закарпатської області.

4. В решті позовних вимог відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області (м. Ужгород, пл. Народна, 4, ) на користь ОСОБА_1 (Тячівський район, смт. Тересва, вул. Чайковського, 3, РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати в сумі 640, 00 (шістсот сорок гривень) грн.

6. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається у відповідності до вимог п. 15.5 ч. 1 Розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України (у редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року).

СуддяОСОБА_5

Відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України рішення суду у повному обсязі складено 24.01.2018 року.