Справа № 638/2778/15-а
Суддя: Семіряд І. В.
Дата ухвалення: 2018-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 638/2778/15-а
Провадження № 2-ар/638/6/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2018 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Семіряд І.В.

при секретарі Романовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду заяву начальника Шевченківського обєднаного управління Пенсійного фонду України міста ОСОБА_1 про розяснення додаткової постанови Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.07.2017 року по адміністративній справі №638/2778/15-а за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Дзержинському районі м. Харкова про визнання неправомірними дії та зобовязання провести поновлення виплат раніше призначеної пенсії,-

ВСТАНОВИВ:

27 жовтня 2017 начальник Шевченківського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (на час прийняття рішення Пенсійний фонд України в Дзержинському районі міста ОСОБА_1) звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із заявою про розяснення постанови Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.07.2017 року по адміністративній справі №638/2778/15-а за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Дзержинському районі м. Харкова про визнання неправомірними дії та зобовязання провести поновлення виплат раніше призначеної пенсії. Вимоги заяви обґрунтовує тим, що є незрозумілою проведення перерахунку та виплати пенсії з проведенням відповідної індексації пенсійних виплат у відповідності за ст.. 42 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, від суми . яка не досягає розміру прожиткового мінімуму.

Заявник ОСОБА_3 обєднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова (відповідач по справі) в судове засідання не зявився, про час, дату, місце судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином.

Заінтересована сторона (позивач ОСОБА_2,) в судове засідання не зявився, про час, дату, місце судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином.

У відповідності до частини 3 статті 254 КАС України, неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розглядові заяви про роз'яснення рішення.

Як встановлено матеріалами справи, постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.04.2015р., залишеною без змін ухвалами Харківського апеляційного адміністративного суду від 28.05.2015 р. та від 27.08.2015 р.. адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано дії Управління Пенсійного фонду України в Дзержинському районі м. Харкова в частині відмови ОСОБА_2 в поновленні нарахування та виплати пенсії за віком неправомірними.

Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Дзержинському районі м. Харкова поновити нарахування га виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 02.09.2014 року.

20.03.2017 р. ОСОБА_2 подав до Дзержинського районного суду м. Харкова заяву про ухвалення додаткового рішення по справі №638/2778/15-а. мотивуючи тим. що суд не вирішив його вимоги щодо поновлення виплати пенсії, з урахуванням усіх перерахунків та індексації, відповідно до ст. 42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Дзержинський районний суд м. Харкова додатковою постановою від 14.07.2017 р. зобов'язав ОСОБА_3 об'єднане Управління Пенсійного фонду України м. Харкова здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_2. з проведенням відповідної індексації пенсійних виплат відповідно до ст.42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" , починаючи з 02.09.2014 р.

Зазначена додаткова постанова ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2017 року залишено без змін, встановивши доводи заявника апеляційної скарги необґрунтованими та такими, що не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини , чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до частини 1, 2 статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Уразі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги , відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до статті 254 КАС України, за заявою учасника справи , державного виконавця суд розяснює ухвалене ним судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення, шляхом постановлення ухвали.

Виходячи з коментованої статті, роз'ясненню підлягають постанови чи ухвали суду у разі, якщо без такого роз'яснення їх тяжко виконати, оскільки високою є ймовірність неправильного виконання внаслідок неясності резолютивної частини рішення. Ясність судового рішення полягає у логічному, чіткому, переконливому і зрозумілому викладенні змісту рішення. Недотримання цих вимог може ускладнити або взагалі унеможливити виконання постанови чи ухвали суду. Вимога логічності, зокрема, передбачає, що текст рішення має відображати причинно-наслідкові зв'язки у межах речення чи всього документу. Зокрема, мотивувальна частина рішення має відповідати його резолютивній частині.

Вивчивши матеріали адміністративної справи та зміст судового рішення по справі, суд вважає, що при винесенні судового рішення всі ці вимоги дотримані судом і постанова суду, зокрема її мотивувальна та резолютивна частини, є ясними і зрозумілими, такими, що не потребують роз'яснення.

Окрім того, суд вважає за необхідне розяснити заявнику, що за нормами Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до статті 14 КАС України, судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюються іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади , органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами та їх обєднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним, на шкоду будь-якій стороні. Важко уявити собі ситуацію, якби пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надано сторонам у спорі, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Так, у своїх рішеннях від 29.06.2004 року по справі «ОСОБА_1 проти України», від 20.07.2004 року в справі «Шмалько проти України», від 27.07.2004 року у справі «Ромашов проти України», від 09.11.2004 року у справі «Бакай та інші проти України», від 11.01.2005 року у справі «Дубенко проти України», від 22.02.2005 року у справі «Шаренок проти України», від 05.04.2005 року у справі «Вараниця проти України», від 19.04.2005 року у справах «Піряник проти України», «Долгов проти України», «Щербанов проти України», від 03.05.2005 року у справі «Василенков проти України», від 07.06.2005 року у справі «Фукльов проти України», від 21.06.2005 року у справі «Булинко проти України», від 13.09.2005 року у справі «Лютих проти України», від 06.09.2007 року у справах «Шамрай проти України», «Лозинський та інші проти України» Європейський Суд з прав людини відзначив, що право на суд, закріплене в частині 1 статті 6 Конвенції, було б лише ілюзією, якщо б держави допускали такий стан речей, коли рішення національних судів залишалися б невиконаними. З посиланням на свою попередню прецедентну практику, сформульовану в його попередніх аналогічних справах, Європейський Суд зазначив, що тлумачення частини 1 статті 6 Конвенції винятково як такої, що стосується доступу до суду та процедури розгляду справи у суді, було б несумісним із принципом верховенства права, який держави-учасниці зобовязались дотримувати, ратифікуючи Конвенцію. Зважаючи на це, виконання рішення будь-якого суду повинно розглядатись у світлі вимог статті 6 Конвенції як складова частина «процесу у справі» (trial).

Таким чином Європейський Суд дійшов висновку, що неспроможність держави вжити належних заходів для виконання рішення суду впродовж строку, визначеного національним законодавством, означає позбавлення частини 1 статті 6 Конвенції її корисного значення. У звязку з цим, Європейський Суд з прав людини зазначив, що затримання виконання судового рішення може бути виправданим лише за виняткових обставин. Проте, в будь-якому разі, таке затримання не може бути настільки довгим, аби була знищена сама сутність того права, яке захищається частиною 1 статті 6 Конвенції.

Крім того, Європейський Суд майже в кожному своєму рішенні проти України стосовно надто тривалого виконання судових рішень національних судів вказував, що неможливість особи домогтися виконання судового рішення на свою користь становить втручання в право цієї особи на мирне володіння своїм майном, яке закріплене у статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Порядок виконання судових рішень визначеноЗаконом України «Про виконавче провадження». Цей законвизначає загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також учасників виконавчого провадження, закріплює їхні права та обов'язки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження.

За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Тобто виконання судових рішень у адміністративних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заяви, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, прийшов до висновку, що заява Начальника Шевченківського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова задоволенню не підлягає, оскільки ним не доведено, що невиконання рішення суду є наслідком незрозумілості рішення, а його твердження про таку незрозумілість спростовується дотримання судом при його ухваленні вимог щодо логічності, чіткості, переконливості і зрозумілості. Саме по собі невиконання судового рішення не є підставою для його розяснення.

Керуючись ст.14,254, 255 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви начальника Шевченківського обєднаного управління Пенсійного фонду України міста ОСОБА_1 Іванова про розяснення додаткової постанови Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.07.2017 року по адміністративній справі №638/2778/15-а за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Дзержинському районі м. Харкова про визнання неправомірними дії та зобовязання провести поновлення виплат раніше призначеної пенсії відмовити.

Копію ухвали направити сторонам для відома.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: