Справа № 815/5841/17
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2018-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5841/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2018 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Тарасишиної О.М.,

судді: Радчука А.А.,

судді: Бойко О.Я.

за участю секретаря: Куща М.О.,

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_3,

представника відповідача: Лазарєвої Г.С.,

перекладач: Само Ібрагім,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 26.09.2017 року №379-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 26.09.2017 року №379-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою від 15.11.2017 року Одеським окружним адміністративним судом відкрито провадження по даній справі.

21.11.2017 року (вх. № 31851/17) представником відповідача подано до канцелярії суду клопотання про зупинення провадження у справі для надання належним чином завіреної копії особової справи позивача.

Ухвалою від 21.11.2017 року Одеським окружним адміністративним судом зупинено провадження у справі за клопотання представника відповідача.

04.12.2017 року (вх. № 33351/17) представником відповідача подано до канцелярії суду письмові заперечення на адміністративний позов.

04.12.2017 року (вх. № 33355/17) представником відповідача подано до канцелярії суду копії матеріалів особової справи позивача.

В судовому засіданні 21.12.2017 року представником позивача надано письмове клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного провадження.

Ухвалою від 21.12.2017 року Одеським окружним адміністративним судом у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовоного провадження відмовлено.

Ухвалою від 21.12.2017 року Одеським окружним адміністративним судом розгляд справи продовжено в порядку загального позовного провадження.

26.12.2017 року (вх. № 35873/17) представником відповідача до канцелярії суду подано клопотання про прийняття заперечення подані 04.12.2017 року, як відзив на позовну заяву.

05.01.2018 року (вх. № 310/18) представником позивача подано до канцелярії відповідь на відзив.

09.01.2018 року судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідача для підготовки заперечень на відзив.

09.01.2018 року (вх. № 447/18) представником відповідача до канцелярії суду подані письмові заперечення.

В обґрунтування позову зазначено, що у травні 2016 році позивач звернувся із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням Державної міграційної служби України від 26.09.2017 року № 379-17 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач, посилаючись на інформацію по країні громадянського походження, зазначивши, що він не бажає повертатись до країни свого громадянського походження, у зв'язку з воєнними діями, які там відбуваються. За таких обставин, позивач зазначив, що рішення Державної міграційної служби України є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Від відповідача надійшли до суду письмові заперечення проти адміністративного позову (а.с. 22-41), в яких останній просив суд відмовити в задоволенні адміністративного позову з огляду на те, що у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які визначені п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Також відповідач зазначив, що підтверджено відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1).

За таких обставин суд дійшов висновку про підсудність позовної заяви ОСОБА_1 Одеському окружному адміністративному суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Іраку, уродженцем м. Кіркук, за національністю араб, за віросповіданням мусульманин (не відносить себе до жодної течії ісламу), рідна мова арабська, також володіє англійською, російською та турецьою мовами на рівні спілкування. Має неповну вищу освіту. На батьківщині позивач навчався в школі «Аль Тахаді» (Ірак, м. Кіркук), у період 1993-2005 років. В Україні, протягом 2010-2011 років, позивач навчався у Харківському університеті радіоелектроніки. У період 2012-2015 року у Севастопольському національому університеті ядерної енергії та промисловості, з 2015 року до цього часу навчається в Одеському національному політехнічному університеті, за спеціальністю «атомна енергетика». Щодо трудової діяльності на Батьківщині, протягом 2006-2007 років позивач працював охоронцем в компанії «Азіа сел» (м. Кіркук), у період 2009-2010 років займав посаду помічнка у юридичному відділі компанії «Север нефть» (м. Кіркук). На території України у 2014 році працював у сфері громадського харчування (м. Севастополь), у 2015 році підробляв вантажником на ринку «Привоз», на разі займається продажем продуктів харчування у м. Одеса (однак офіційно не працевлаштований).

В 2010 році ОСОБА_1 вперше прибув до України з метою навчання, легально, на підставі паспортного документу та оформленої студентської візи, авіарейсом Сулеймані (Ірак) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна). У відповідності до заяви поданої до відповідача, 24.10.2015 року позивач востаннє прибув до України, легально, на підставі паспортного документу серії G 2001902 (втрачений у березні 2016 року) та оформленої візи.

Зі слів позивача під час співбесіди, причиною виїзду з Іраку в 2010 році стало бажання здобути вищу освіту у ВНЗ України.

У травні 2016 року позивач звернувся до Управління у справах біжеців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

Причиною звернення за міжнародним захистом заявник називає неможливість свого повернення до Іраку у зв'язку з захоплення рідного міста Кіркук представниками терористичного угрупування «ІДІЛ» та складну ситуацію, яка склалась в нього особисто (проблеми зі здоров'ям, закінчення терміну дії візи, необхідність отримання вищої освіти (а.с. 129-131).

26.09.2017 року, за результатами розгляду особової справи заявника №2016ОD0049, ГУ ДМС в Одеській області дійшло висновку про доцільність відмовити громадянину Іраку ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність підстав, передбачених пунктами 1, 13 ч.1 ст.1 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с. 53-69).

Вказаний висновок Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області обґрунтувало тим, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду до України та неможливості повернення шукача захисту до Іраку з позиції надання міжнародного захисту в Україні, вбачається, що заявник не зазнав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме: в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

26.09.2017 року ДМС України, відповідно до ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", прийняв рішення №379-17 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 51).

27.10.2017 року, прийнято повідомлення №322 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує захисту (а.с. 51).

Не погоджуючись із рішенням про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, останній звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 379-17 від 26.09.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1З Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, відповідно до п.14 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особи, які потребують тимчасового захисту - іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

У частині 1 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

За частинами 1 та 2 ст.9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

При цьому, згідно з частиною 8 статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатись з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Тобто, з наведених норм вбачається, що міграційний орган, зобов'язаний розглянути заяву про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, для встановлення додаткової інформації, необхідної для оцінки достовірності повідомленого, провести з позивачем співбесіду та у разі виникнення сумнівів щодо такої достовірності, звернутись до відповідних органів для підтвердження або спростування наданих заявником відомостей.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач під час співбесіди із співробітниками міграційної служби зазначив, що повернутись до Іраку він не може через діяльність представників терористичного угруповання «ІДІЛ» в районі проживання особи, м. Кіркук та йомовірне отримання погроз з боку представників угруповання «ІДІЛ».

В Рекомендаціях УВКБ ООН стосовно повернення в Ірак від 14 листопада 2016 року зазначено, що ситуація з безпекою у багатьох районах центральної та північної частин Іраку залишається вкрай нестабільною та непередбачуваною з причин триваючих озброєних наступів та контрнаступів.

Також в Рекомендаціях УВКБ ООН від 14 листопада 2016 року зазначено, що ООН та правозахисні організації зафіксували масштабні порушення, вчинені підрозділами сил народної мобілізації, а у ряді випадків - іракських сил безпеки у відношенні цивільних осіб, що рятуються втечею, у особливості чоловіків та хлопчиків із числа арабів-сунітів, у відношенні яких існує думка, що вони підтримують ІДІЛ, незалежно від наявності відсутності доказів зв'язку цих осіб з ІДІЛ (пункт 20). В Іракському Курдистані і районах, які фактично контролюються регіональним урядом Курдистану, курдські сили безпеки звинувачувалися у проведенні довільних арештів і затримань внутрішньо переміщених осіб із числа арабів-сунітів, підозрюваних у зв'язках з ІДІЛ, причому інколи на довгий строк і часто без розгляду справи у суді (пункт 27). Наявність великої кількості внутрішньо переміщених осіб на усій території Іраку і розповсюдження загальної думки про те, що араби-суніти пов'язані з ІДІЛ, або є його прихильниками, призвели також до збільшення числа арештів арабів-сунітів і туркменів-сунітів, які постійно проживали в Багдаді і інших підконтрольних уряду районах, на підставі Закону про боротьбу з тероризмом.

Згідно позиції УВКБ ООН стосовно повернення осіб, шукаючих притулок із Іраку, від 14 листопада 2016 року, у ситуації що склалася, УВКБ ООН закликає держави утриматися від примусового повернення вихідців із районів Іраку, охоплених військовими діями, із районів, звільнених від ІДІЛ, у яких зберігається нестабільна і небезпечна ситуація або районів, підконтрольних ІДІЛ. Такі особи, у тому числі ті, хто отримав відмову за клопотанням про міжнародний захист, не повинні повертатися ні у райони, з яких вони прибули, ні у будь-які інші райони країни. Якщо встановлено, що критерії, передбачені Конвенцією 1951 року, не можуть бути застосовані, то доцільним представляється застосування більш широкого ряду критеріїв визначення статусу біженця, вказаних у відповідних регіональних нормативно-правових актах, або ж надання додаткових форм захисту.

При цьому, УВКБ ООН рахує недоречною позицію країн, які відмовляють особам, які прибули із Іраку у міжнародному захисті на основі застосування альтернативи внутрішнього бігства, або переміщення усередині країни.

Викладене спростовує твердження відповідача щодо відсутності у позивача підстав для надання йому захисту в Україні.

Як зазначено в п.22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року №3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.06.2011 року №3", ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 вказаної Постанови Пленуму ВАСУ, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

З інформації по країні походження, позивача вбачається наступне:

"В результаті атак зазнали поранень 39 осіб, число жертв може збільшитися. У столиці Іраку Багдаді в результаті двох терактів загинули 12 осіб, повідомляє Reuters. Дев'ять людей загинули в результаті вибуху на КПП в північній частині міста, ще три людини загинули при атаці армійського конвою в передмісті столиці. Джерело в правоохоронних органах повідомило, що терористами в обох випадках було виконано вибуховий пристрій в автомобілі" (https://korrespondent.net/world/3673781-v-bahdade-prohremely-dva-vzryva-12-pohybshykh).

"Смертники влаштували два вибухи на в'їзді в місто Тікріт. Жертвами подвійного теракту біля в'їзду в місто Тікріт на півночі Іраку стали 13 осіб, передає телеканал Аль-Маядін. За даними каналу, два вибухи влаштували смертники у основного в'їзду на півночі міста. Відповідальність за теракт поки не взяло на себе жодне угруповання. Нагадаємо, жертвами серії вибухів біля торгового центру в Багдаді 10 вересня стали 40 осіб" (https://korrespondent.net/world/3749250-dvoinoi-terakt-v-yrake-13-pohybshykh).

"Число жертв подвійного теракту в Іраку зросло до 74 осіб, повідомляють західні ЗМІ. Також збільшився список постраждалих - в даний час їх 93 людини. Раніше повідомлялося про 60 жертв і 83 постраждалих. Нагадаємо, теракти сталися в провінції Ді-Карнеподалеку від міста Насирія, коли група невідомих відкрила вогонь по КПП і розташованого неподалік ресторану. Потім терористи смертники привели в дію два вибухові пристрої. Одна з бомб була встановлена ??на автомобілі" (https://korrespondent.net/world/3886492-chyslo-zhertv-dvoinoho-terakta-v-yrake-uvelychylos-do-74).

Отже, існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та невибіркової загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства та масової загибелі людей.

За викладених обставин, суд вважає абсолютно необгрунтованим посилання органу міграційної служби у висновку стосовно позивача на те, що військові дії у країні громадянської належності позивача не є підставою для надання міжнародного захисту на території України.

Таким чином, серед фактів, повідомлених ОСОБА_1 та з урахуванням вищенаведеної інформації по країні походження, суд вбачає підстави для надання позивачу захисту в Україні відповідно до умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки існує реальна загроза життю позивача, його безпеці та свободі, систематичного порушення прав людини, враховуючи, що позивач не бажає повернутися до Іраку внаслідок зазначених обґрунтованих побоювань.

Таким чином, на теперішній момент в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Крім того, Європейський суд з прав людини у справі "Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства" (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Отже, ситуації в Іраці за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем взагалі не взято до уваги інформацію по країні походження позивача. Зокрема, того факту, що на теперішній час в Іраку триває громадська війна, систематично порушуються права людини та основні свободи, які здійснюються владою та різними недержавними угрупованнями.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідач не довів суду правомірність прийнятого рішення відносно позивача.

Крім того, суд дійшов висновку, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем порушило принцип рівності перед законом, що призвело до прийняття протиправного рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд звертає увагу на те, що одним із критеріїв, якому повинно відповідати рішення суб'єкта владних повноважень, є принцип обґрунтованості рішення, який вимагає від суб'єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов'язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб'єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 26.09.2017 року № 379-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийняте без врахування всіх обставин справи та не досліджено відповідачем у повній мірі, тобто, є необґрунтованим та передчасним, що є підставою для його скасування, а тому позовні вимоги в частині скасування рішення Державної міграційної служби України від 26.09.2017 року № 379-17 підлягають задоволенню.

Враховуючи, що суд дійшов висновку, що відповідач не в повному обсязі вивчив та перевірив всі документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд вважає, що керуючись приписами ст. 9 КАС України, з метою ефективного захисту прав позивача, слід вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням встановлених судом обставин, що стали підставою для скасування рішення Державної міграційної служби України від 26.09.2017 року № 379-17.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч.1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.5 ст. 139 КАС України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; довідка про звернення за захистом в Україні №008073) до Державної міграційної служби України (01001, місто Київ, вулиця Володимирська ,9; ) про визнання неправомірним та скасування рішення від 26.09.2017 року №379-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 26.09.2017 року №379-17 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295 КАС України.

Пунктом 15.5 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 24.01.2018 р.

Головуючий суддя О.М. Тарасишина

Суддя А.А. Радчук

Суддя О.Я. Бойко

.