Справа № 226/2324/17
Суддя: Редько Ж. Є.
Дата ухвалення: 2018-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 226/2324/17
Справа № 226/2324/17
Провадження № 2-а/226/17/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2018 року м.Мирноград

Димитровський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Редько Ж.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м.Мирнограді Донецької області у спрощеному (письмовому) позовному провадженнісправу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради (далі за текстом УСЗН) про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії, в обґрунтування якого вказала, що вона та її малолітня дитина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, були взяті на облік як тимчасово переміщені особи в УСЗН Мирноградської міської ради 31.10.2017. В цей же день 31.10.2017 вона звернулась до відповідача із документами про призначення допомоги при народженні дитини відповідно до Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми», однак з моменту звернення не отримала жодної виплати. 29.11.2017 на свою заяву від 22.11.2017 вона отримала відповідь УСЗН від 28.11.2017, з якої дізналася, що їй відмовлено у призначенні допомоги. Згідно із рішенням відповідача від 15.11.2017 їй відмовлено у призначенні допомоги при народженні дитини відповідно до п.13 Порядку призначення і відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 08.06.2016 № 365 та рішення комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженої рішенням виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 08.11.2017 № 45, у звязку з тим, що вона не мешкає за місцем фактичного проживання. Вважає дії відповідача щодо невиплати допомоги незаконними, протиправними та такими, що порушують її конституційні права. Не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини нею подані всі документи, перелік яких передбачений для звернення за спірною допомогою. Додаткових документів в неї не витребовували, жодних листів від відповідача вона не отримувала. Закон України «Про державну допомогу сімям з дітьми» не передбачає підстав, які б надавали відповідачеві право відмовляти у призначенні та виплаті допомоги, спираючись на рішення районної державної адміністрації або порядок призначення соціальних виплат, або за відсутністю за місцем фактичного проживання. Відмова може мати місце лише з трьох підстав: ненадання повного пакету документів, народження мертвої дитини або при зверненні до управління соціального захисту населення після спливу 12 місяців після народження дитини. Постанова Кабінету Міністрів України «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» № 365 від 08.06.2016, на яку посилається відповідач у своїй відповіді, не є Законом та не може змінювати у бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Вона є громадянкою України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни, та не може бути обмежена у праві на соціальний захист за ознакою місця проживання (перебування). Крім того, вона позиваєся фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, і це є підставою для привернення позачергової уваги щодо забезпечення. Вона повною мірою виконала вимоги, встановлені Законом для ініціювання розгляду питання про призначення допомоги. Жодних повідомлень про невідповідність або неповноту поданого пакету документів відповідачем їй не спрямовувалось. Вказуючи на те, що відсутність її за місцем проживання не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб, позивач просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо відмови їй у призначенні допомоги при народженні сина; рішення відповідача від 15.11.2017 про відмову їй у призначенні допомоги при народженні дитини визнати протиправним і скасувати; зобовязати відповідача призначити та виплатити їй допомогу при народженні дитини, передбачену ст.10 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми», за її заявою від 31.10.2017.

ОСОБА_1 у передбачений ч.1 ст.47 КАС України строк подала письмову заяву від 12.12.2017 про зміну предмета позову, згідно якої вона просить суд зобовязати відповідача призначити та виплатити їй допомогу при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, передбачену ст.10 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми», за її заявою від 31.10.2017, виключивши решту заявлених позовних вимог.

Відповідач УЗСН надав суду відзив на позов від 02.01.2018, відповідно до кого заявлені позивачем вимоги не визнав у повному обсязі, обґрунтовуючи свою правову позиці, вказав, що ОСОБА_1 дійсно 31.10.2017 звернулась до УСЗН з завою про призначення допомоги при народженні дитини, як внутрішньо переміщена особа з фактичним мешканням в м.Мирнограді Донецької області. Однак за рішенням УСЗН від 15.11.2016 у призначенні допомоги їй було відмовлено на підставі п.13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365, у звязку з відсутністю позивача за фактичним місцем проживання, зазначеним у заяві про призначення соціальної допомоги. Вказуючи на те, що УСЗН діяло у відповідності з вимогами законодавства, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши подані сторонами письмові документи,суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, перебуваючи з 11.06.2011 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, 02.01.2017 народила сина ОСОБА_2, що підтверджується копіями свідоцтв про шлюб позивача та народження дитини.

Позивач ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_2 з 31.10.2017 взяті на облік як особи, які переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, у звязку з чим відповідачем видані відповідні довідки від 31.10.2017 №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2.

З даних довідок вбачається, що зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 та її дитини вул.Юбілейна, б.38, с.Садове Шахтарського району Донецької області,фактичне місце проживання АДРЕСА_1.

31.10.2017 ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про призначення їй допомоги при народження дитини.

На підставі рішення УСЗН від 15.11.2017 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні допомоги при народженні дитини відповідно до п.13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 08.06.2016 № 365 та рішення комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженої рішенням виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 08.11.2017 № 14, у звязку з тим, що заявник не мешкає за місцем фактичного проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Зміст даного рішення доводився позивачу шляхом направлення простою кореспонденцією за адресою фактичного проживання останньої повідомлення відповідача від 17.11.2017.

Відсутність ОСОБА_1 за адресою, зазначеної у довідці № НОМЕР_1, а саме: АДРЕСА_2, встановлена актом обстеження матеріально-побутових умов сімї від 06.11.2017, який складено працівником УСЗН.

На підставі вказаного акту комісія з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам прийняла рішення, викладене у протоколі засідання від 08.11.2017 за № 14, про відмову ОСОБА_1 у призначенні соціальної виплати.

З урахуванням даного висновку комісії відповідачем було прийнято вищенаведене рішення про відмову позивачу у призначенні допомоги при народженні дитини.

Як зазначено у позовній заяві, про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини ОСОБА_1 дізналася, отримавши відповідь управління, датовану 28.11.2017.

Спірним питанням цієї справи є правомірність дій управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради щодо відмови у призначенні позивачу допомоги при народженні дитини.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоровя, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обовязок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Згідно за ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України «Про державну допомогу сімям з дітьми» (далі Закон).

Даний Закон спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сімям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Так, згідно за ч.1 ст.1 Закону громадяни України, в сімях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

Згідно з п.2 ч.1 ст.3 Закону одним із видів державної допомоги сімям з дітьми є допомога при народженні дитини. Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (ст.4, ч.1 ст.5, ч.1 ст.10 Закону), з урахуванням умов, визначених у ст.11 Закону.

Таким чином, допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дітей.

За приписами ст.11 Закону для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови предявлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. У разі народження мертвої дитини допомога при народженні дитини не призначається.

Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сімям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27.12.2001 року (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 59 від 04.02.2009 року).

Судом встановлено, що позивач, яка є громадянкою України та має зареєстроване місце проживання на території України, народивши 02.01.2017 сина ОСОБА_2, протягом дванадцяти місяців з дня народження дитини звернулася до відповідача за місцем реєстрації як внутрішньо переміщена особа з заявою, затвердженою наказом Мінсоцполітики України 21.04.2015 року № 441, про призначення допомоги при народженні дитини та копією свідоцтва про народження дитини, видане 16.08.2017 Оріхівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Позивач повною мірою виконала вимоги, встановлені Законом для ініціювання розгляду питання про призначення допомоги. Жодних повідомлень про невідповідність або неповноту поданого пакету документів відповідачем позивачеві не спрямовувалось.

Відмовивши позивачу у призначенні допомоги при народженні дитини, відповідач послався на відсутність її за адресою, зареєстрованою як фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи.

Між тим, право на соціальний захист рівною мірою гарантовано і забезпечене всім громадянам України.

Так, відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист.

Згідно за ч.2 ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розвязання проблем, повязаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Таким чином, право позивача на отримання спірної допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов язань.

До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», в якій встановив обовязок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Крім того, відповідно до правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеної у п.23 рішення «Кечко проти України», якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримані всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини. Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідачем у справі не надано відомостей, що ОСОБА_1 отримала таку допомогу в іншому органі соціального захисту населення на території України, зокрема, за місцем свого поточного фактичного проживання.

Отже, відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Крім того, суд звертає увагу, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-ХП від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з урахуванням інтересів дитини та обставин, встановлених судом, позивач має право на призначення та отримання допомоги при народженні дитини.

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до п.1 ч.1 ст.92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обовязки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

Відповідач при відмові у призначенні спірної допомоги керувався п.13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365, яким передбачено, що комісія, крім підстав відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати, передбачених законодавством, може відмовити заявникові у призначенні (відновленні) такої виплати в разі його відсутності за фактичним місцем проживання (перебування), зазначеним у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати. Водночас, зазначена постанова не є законом, а тому як підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

З огляду на це суд вважає, що прийняття відповідачем рішення про відмову у призначенні позивачу допомоги на підставі підзаконного акту, який порушує право на соціальний захист, є протиправним.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень, обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не наведено жодного порушення з боку позивача, яке б відповідно до чинного законодавства було б підставою для відмови у призначенні допомоги при народженні дитини. Діючи поза законом, відповідач тим самим свавільно втрутився у право позивача на отримання спірної допомоги, що призвело до його порушення, а тому воно підлягає захисту шляхом задоволення вимог позивача.

Відповідно до ч. 2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Суд, дійшовши висновку про задоволення позовних вимог, з урахуванням положень ст.9 КАС України, з метою повного захисту законних прав позивача, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати неправомірним та скасувати рішення УСЗН від 15.11.2017 про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини, оскільки наявність цього рішення є перешкодою для виплати спірної допомоги.

Зазначений спосіб судового захисту узгоджується з повноваженнями суду при вирішенні справи відповідно до абз.10 ч.2 ст.245 КАС України.

На підставі Конституції України, законів України «Про охорону дитинства», «Про державну допомогу сімям з дітьми», «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», керуючись, ст.ст.2, 9, 12, 77, 139, 241-246, 255, 263, 295 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1, тимчасове місце перебування: АДРЕСА_3, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, до управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради, юридична адреса: Донецька область, м.Мирноград, м-н «Молодіжний», 59, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 25953304, про зобовязання вчинити певні дії задовольнити.

Рішення управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради Донецької області від 15 листопада 2017 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні допомоги при народженні дитини визнати неправомірним і скасувати.

Зобовязати управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради призначити та виплатити ОСОБА_1 допомогу при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, передбачену ст.10 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми», за її заявою від 31 жовтня 2017 року.

Рішення суду може бути оскаржене до Донецького апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його оголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ж.Є.Редько