Справа № 819/1950/17
Суддя: Осташ Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2018-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/1950/17

23 січня 2018 р.м.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Осташа А. В. за участю: секретаря судового засідання Гавіловської Х.М., позивача - ОСОБА_1, представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання недійсними рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся у Тернопільський окружний адміністративний суд з позовом до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень №2079-03 від 15.06.2017 та №2080-03 від 15.06.2017.

Позивач 09.01.2018 подав заяву про зміну позовних вимог, в якій просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 19.12.2017 №70358-13 та №70359-13 (аркуш справи 48-49)., оскільки відповідач скасував податкові повідомлення-рішення №2079-03 від 15.06.2017 та №2080-03 від 15.06.2017.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що за позивачем рахуються нежитлові будівлі, а саме контора автопарку та склад кисневої. Зазначені нежитлові будівлі є приватною власністю та не використовуються з комерційною метою. Відповідач виніс податкові повідомлення рішення, якими визначено суми податкового зобовязання позивачу за платежем: "податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" №70358-13 від 19.12.2017 на суму 1241,19 грн. та № 70359-13 від 19.12.2017 на суму 483 грн.

Позивач вважає, що зазначені податкові повідомлення - рішення є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки нежитлові будівлі, а саме контора автопарку та склад кисневої мають господарське призначення і має застосуватись ставка 0,01% відповідно до рішення Великобережецької сільської ради № 616, як для "господарських (присадибних) будівель". Зокрема, позивач вважає, що відповідач безпідставно відніс зазначені нежитлові будівлі, які належать позивачу як до "інших будівель", внаслідок чого протиправно застосував ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 0,2 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року. Також, позивач зазначив, що ним отримано податкові повідомлення - рішення від 15.06.2017 №2079-03 та №2080-03 лише 20.07.2017, проте, відповідно до норм податкового кодексу закріплено порядок та термін надіслання (вручення) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси, а саме до 01.07.2017. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з мотивів, викладених у позовній заяві, заяві про зміну позовних вимог та письмових пояснень на заперечення відповідача до позовної заяви, просив позов задовольнити.

Представник відповідача, заперечуючи проти позову, суду пояснила, що оскаржені податкові повідомлення рішення № 70358-13 від 19.12.2017 на суму 1241,19 грн. та № 70359-13 від 19.12.2017 на суму 483 грн. прийнятті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та ПК України, та посилаючись на пояснення викладені у відзиві на адміністративний позов та у відзиві на заяву про зміну позовних вимог, просила у задоволені позову відмовити.

Додатково зазначила, що нежитлові будівлі, які належать позивачу є єдиними будівлями на земельній ділянці, а тому вони не можуть відноситися до присадибних та до господарських будівель. Вважає, що господарськими будівлями є лише ті будівлі, які використовуються у господарській діяльності, а оскільки позивач не зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності, то і вказані об'єкти не рухомості не є господарськими будівлями. Таким чином, вважає, що відповідач правомірно застосував ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 0,2 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року зазначеної у рішенні Великобережецької сільської ради № 616, як для "інших будівель".

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Суд встановив, що згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за Позивачем, як за власником рахуються нежитлові будівлі, а саме:

- контора автопарку за адресою: Тернопільська область, Кременецький район, с. Великі Бережці, вул. Лесі Українки, 69 б, з загальною площею 491,3 кв. м.;

- склад кисневої за адресою Тернопільська область, Кременецький район, с. Великі Бережці, вул. Лесі Українки, 69 к, з загальною площею 191,4 кв.м. (аркуш справи 13-14).

Головним управлінням ДФС у Тернопільській області на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України було винесено податкові повідомлення рішення, якими визначено суми податкового зобовязання позивачу за платежем: "податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" № 2079-03 від 15.06.2017 на суму 527,50 грн. (191,4 кв.м. х 2,7 грн.), № 2080-3 від 15.06.2017 на суму 1354,02 грн. (491,3 кв.м. х 2,7 грн.) (аркуш справи 18-19).

Позивач звернувся у відповідності до статті 56 ПК України до контролюючого органу із скаргою про перегляд зазначених рішень. Згідно з рішенням від 11.10.2017 (аркуш справи 15) прийнятого ДФС України, скарга позивача залишена без задоволення, а оскаржені податкові повідомлення рішення без змін.

Не погоджуючись із даними податковими повідомленнями-рішення, позивач звернувся 13.11.2017 із адміністративним позовом до суду.

В ході судового розгляду справи, Головним управлінням ДФС у Тернопільській області розглянуто заяву позивача від 25.10.2017 щодо проведення перерахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та скасовано податкові повідомлення-рішення №2080-03 від 15.06.2016 на суму 1354,02 грн та №2079-03 від 15.06.2017 на суму 527,50 грн та сформовано нові податкові повідомлення-рішення від 19 грудня 2017 року №70358-13 на суму 1241,19 грн та №70359-13 на суму 483,54 грн (аркуш справи 39-41).

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до підпункту 266.1.1. пункту 266.1. статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1. пункту 266.2. статті 266 ПК України визначено, що об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з підпунктом 266.3.1. пункту 266.3. статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Відповідно до підпункту 266.5.1. пункту 266.5. статті 266 ПК України (підпункт 266.5.1. в редакції, який діяв на момент прийняття рішення Великобережецької сільської ради Кременецького району від 02.06.2015 № 616) ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Рішенням Великобережецької сільської ради № 616 встановлено ставки податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки для обєктів житлової та не житлової нерухомості що перебувають у власності фізичних осіб за 1 кв.м. загальної площі обєкта:

- для житлової нерухомості в розмірі 0,1 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року;

- для нежитлової нерухомості, а саме для господарських (присадибних) будівель в розмірі 0,01 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року;

- для будівель торгівельних в розмірі 0,5 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року;

- для інших будівель в розмірі 0,2 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.

Відповідно до підпункту 14.1.129 - 1 пункту 14.1. статті 14 ПК України об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:

а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;

б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;

в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;

г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;

ґ) будівлі промислові та склади;

д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);

е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;

є) інші будівлі.

Суд встановив, що відповідач відніс нежитлові будівлі, які належать позивачу на праві приватної власності як до "інших будівель", внаслідок чого застосував ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 0,2 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року зазначеної у рішенні Великобережецької сільської ради № 616, що не заперечується сторонами по справі.

В судовому засіданні представник відповідача не заперечив того, що визначення обєкту оподаткування ними здійснювалося на підставі припущення, оскільки будівлі, що належать на праві власності позивачу не відносяться до господарських (присадибних) будівель то вони автоматично відносяться до інших будівель, проте, суд з таким твердженням відповідача не погоджується, виходячи з наступного.

Основою будь-якої господарської діяльності є майно (власність), яке поділяється на рухоме та нерухоме.

Оподаткування, здавання майна в оренду, перерозподіл майнових часток - неповний перелік операцій, при здійсненні яких потрібне чітке визначення типів видів нежитлових приміщень.

Відповідно до пп. 266.7.4 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України органи державної реєстрації прав на нерухоме майно, а також органи, здійснюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб, зобов'язані щокварталу 15-денний строк після закінчення податкового (звітного) кварталу подавати контролюючим органам відомості, необхідні для розрахунку та справляння податку фізичними та юридичними особами, за місцем розташування такого об'єкта нерухомого майна станом на перше число відповідного кварталу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.5 Закону України від 01.07.2004 р. № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор прав містить інформацію про речові права на об'єкти нерухомого майна, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Раціональне використання майнових об'єктів неможливе без його первинної класифікації, зокрема віднесення до певного типу (виду) житлових/нежитлових приміщень.

Податок на майно складається з податку на майно, відмінне від земельної ділянки (далі податок на нерухоме майно), транспортного податку та плати за землю.

Податкова декларація з податку на нерухоме майно, затверджена наказом Мінфіну України від 10.04.2015 р. №408 «Про затвердження форми Податкової декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» і передбачає кодифікування 9 типів об'єктів нерухомості.

Суд зазначає, що така узагальнена класифікація нерухомого майна має дуже приблизний і переважно наочний характер та може бути зручною лише для реєстраційних цілей (зокрема, подання податкової звітності).

Інструментом ідентифікації об'єктів нерухомості в частині їх приналежності до відповідних типів нерухомого майна є Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, затверджений наказом № 507 Держстандарту України від 19.08.1997 року (далі - Класифікатор), як складова частина Державної системи класифікації та кодування техніко-економічної та соціальної інформації, призначений для використання органами виконавчої влади та всіма суб'єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні.

Будівлі класифікуються за їхнім функціональним призначенням.

Чітка класифікація об'єктів нерухомості для цілей оподаткування необхідна /для визначення об'єкта оподаткування.

У багатьох випадках візуальна приналежність об'єктів нерухомого майна до того чи іншого класу є помилковою.

Податковим кодексом передбачено надання податкових пільг і преференцій з податку на нерухоме майно. Однак підставою для застосування пільг у більшості випадків є правильна класифікація об'єктів нерухомого майна.

Причому, визначальним та суттєвим по віднесенню нежитлових будівель та їх частин до тієї чи іншої категорії, являється обставина з якою метою вона використовується.

В рішенні №616 від 02 червня 2015 року Великобережецької сільської ради «Про встановлення місцевих податків і зборів та акцизний податок на 2016 рік», яке застосовувалось ДФС для нарахування податку, визначено дуже спрощений перелік об'єктів нерухомості, а в пункті 1.1 зазначено «для інших будівель в розмірі 0.2 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року».

Господарські (присадибні) будівлі - також передбачають в своєму переліку поняття «інші» та «тощо», а саме - це допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, комори, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції, тощо (п.п.14.1 129 п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України), які використовуються у сфері господарювання (як у випадку позивача) - ставка податку для яких складає 0,01 відсотка мінімальної заробітної плати.

Суд встановив, що позивач зазначені будівлі (контора автопарку та склад кисневої) набув з метою забезпечення ведення особистої господарської діяльності та для зберігання особистих товарно-матеріальних цінностей.

Згідно п.п. 4.1.4. п.4.1. ст. 4 ПК України, податкове законодавство України ґрунтується на принципі презумпції правомірності рішень платника податку, а саме: в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Відповідно до п.56.21 ст. 56 ПК України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

За таких обставин, в даному випадку згідно пп. 4.1.4 п.4.1 ст.4 ПК України, конфлікт інтересів в спірних правовідносинах має бути вирішений на користь платника податків.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач отримав податкові повідомлення-рішення від 15.06.2017 №2079-03 та №2080-03 20.07.2017, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, що і не заперечувалося відповідачем.

Відповідно до пп. 266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про порушення відповідачем терміну надіслання (вручення) позивачу податкових повідомлень-рішень від 15.06.2017 №2079-03 та №2080-03, проте, дане порушення не впливає на дані правовідносини, тому що позивач змінив позовні вимоги і просить скасувати податкові повідомлення-рішення від 19.12.2017 №70358-13 та №70359-13, оскільки відповідач скасував податкові повідомлення-рішення від 15.06.2017 №2079-03 та №2080-03.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України № 2747-IV від 06.07.2005 (далі КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 9, 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що відповідач безпідставно відніс зазначені нежитлові будівлі, які належать позивачу, як до "інших будівель", внаслідок чого протиправно застосував ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 0,2 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, а тому оскаржені податкові повідомлення рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа..

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Тернопільській області (46003, Тернопільська область, м. Тернопіль, вул. Білецька, 1, ) від 19 грудня 2017 року №70358-13 та №70359-13.

3. Стягнути з державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Тернопільській області (46003, Тернопільська область, м. Тернопіль, вул. Білецька, 1, ) в користь ОСОБА_1 (47004, Тернопільська область, Кременецький район, с.Підлісці, РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір в розмірі 640 грн сплачений згідно квитанції №58 від 10.11.2017.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 січня 2018 року.

Головуючий суддя Осташ А.В.

копія вірна

Суддя Осташ А.В.