Справа № 183/5459/17(2-а/183/224/17)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2018-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"17" січня 2018 р. справа № 183/5459/17
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Новомосковського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області

на постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2017 року (суддя Сорока О.В., м. Новомосковськ)

у справі № 183/5459/17

за позовом ОСОБА_1

до Новомосковського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області

про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

У жовтні 2017 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача при розгляді заяви від 19 грудня 2016 року про визначення позивачу розміру щомісячного довічного грошового утримання 86% від суддівської винагороди, виходячи зі стажу роботи на посаді судді 23 роки 0 місяців 29 днів;

- зобовязати відповідача починаючи з 19 грудня 2016 року призначити та виплатити позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді на час здійснення нарахування, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2017 року позов задоволено. Постанова мотивована тим, що стаж позивача, що дає йому право на отримання довічного грошового утримання у розмірі 90 % суддівської винагороди, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, становить 27 років 11 місяців 12 днів.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на неправильне застосування норм матеріального права. Зазначає, що в січні 2017 року, згідно особисто наданої заяви від 19.12.2016 року, позивачу було призначено щомісячне довічне грошове забезпечення судді у відставці з 19.12.2016 р. в розмірі 86% грошового утримання судді.

Пунктом 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про

судоустрій та статус суддів» № 1402-VIII від 02.06.2016, який набрав чинності 30.09.2016, передбачено, що судді у відставці, в тому числі, який вийшов у відставку після набрання чинності цим Законом, щомісячне довічне грошове утримання встановлюється у розмірі 80-90% суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 2453-VI від 07.07.2010.

Розмір довічного грошового утримання з 19.12.2016 року при загальному стажі 38 років 10 місяців та 17 днів, з них стаж судді - 23 роки 0 місяців 29 дні, становить - 24591,70 грн.

Враховуючи діючі норми законодавства (ст. 137 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016), під час обчислення щомісячного довічного грошового утримання позивача період проходження військової служби до суддівського стажу не зараховано.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про відмову в задоволенні позову.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_2 рішенням Дніпропетровської обласної Ради народних депутатів №236-15/ХХІ від 02 грудня 1993 року був обраний суддею Марганецького міського суду Дніпропетровської області.

Постановою Верховної Ради України від 03 серпня 2000 року позивач обраний суддею Новомосковського районного суду.

Указом Президента України № 358/2004 від 23.03.2004 р. позивач переведений 23 березня 2004 року на посаду судді новоутвореного Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Постановою Верховної Ради України № 2463-VI від 03 березня 2005 року позивач обраний суддею Апеляційного суду Дніпропетровської області безстроково.

Рішенням Вищої ради юстиції від 08 вересня 2016 р. №2001/0/15-16 ухвалено внести подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду Дніпропетровської області у відставку, яке не було розглянуто Верховною Радою України.

Рішенням Вищої ради юстиції від 08 грудня 2016р. №3063/0/15-16, на підставі пункту 4 частини 6 статті 126 ОСОБА_3 України, ОСОБА_1 звільнений з посади судді Апеляційного суду Дніпропетровської області у відставку.

Наказом голови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2016 року № 257/к ОСОБА_1 відраховано з 16 грудня 2016 року зі складу суддів апеляційного суду у звязку з виходом у відставку.

Відповідно до довідки Апеляційного суду Дніпропетровської області про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного утримання судді у відставці, а також розрахунку, стаж судді Григорченка Е.І., який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 16 грудня 2016 року становить 27 років 11 місяців та 24 дні, з яких: стаж судді складає 23 роки 29 днів та 4 роки 11 місяців 17 днів становить проходження строкової служби.

19 грудня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому щомісячного довічного грошового утримання судді, яке відповідно до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів» становить 90% грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді, проте, відповідач призначив йому щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 86 %, посилаючись на ст. 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-III від 02.06.2016 р. з урахуванням пункту 25 Прикінцевих та перехідних Положень цього Закону, взявши до уваги стаж судді 23 роки 0 місяців 29 днів.

29.09.2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій зазначив, що 05.05.2017 року та 28.05.2017 року звертався до відповідача щодо помилкового, на думку позивача, нарахування довічного грошового утримання без урахування періоду служби в армії до стажу роботи та зі скаргою щодо утримання податків у травні 2017 року, проте, відповіді на ці заяви не отримав.

Листом від 09.10.2017 року №Г-93 на заяву позивача відповідач, зокрема повідомив, що враховуючи діючі норми законодавства (ст.137 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016) при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання позивача період проходження військової служби до суддівського стажу не зараховано. Період проходження військової служби зараховано до загального стажу.

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача, оскільки:

- позивачу у 2009 році було встановлено з 24.12.2008 року щомісячне грошове утримання в розмірі 80 % заробітної плати, так як він мав право на відставку з урахуванням стажу роботи на посаді судді та проходження строкової служби на території Демократичної Республіки Афганістан в пільговому обчисленні;

- позивач після набуття права на відставку та початку отримання щомісячного грошового утримання пропрацював понад 7 років на посаді судді та пішов у відставку з посади судді;

- незважаючи на те, що чинна на час звільнення позивача у відставку редакція Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд») не передбачала врахування іншої діяльності при визначенні права судді на відставку, з огляду на те, що позивач набув таке право до моменту набрання чинності Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд», який не передбачає позбавлення права на відставку суддів, які набули його до набрання цим Законом чинності, суд дійшов висновку, що при призначені щомісячного довічного грошового утримання відповідач мав враховувати визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник з приводу незарахування відповідачем до стажу роботи позивача на посаді судді, що дає йому право на щомісячне довічне грошове утримання, періоду строкової військової служби, що вплинуло на визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 ОСОБА_3 України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_3 та законами України.

Відповідно до ст. 22 ОСОБА_3 України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звужені змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Незалежність суддів гарантована статтею 126 ОСОБА_3 України. Однією зі складових елементів незалежності судової влади є матеріальне забезпечення судді, в тому числі і у випадку звільнення судді відставку.

Відповідно до п. 25 Прикінцевих на перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N1402-VIII від 02.06.2016 р. право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя йде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80% суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст.529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Отже, у разі зарахування відповідачем строкової військової служби грошове утримання позивача мало скласти 90% суддівської винагороди.

Відповідно до ч.1 ст.116 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року № 1402-VIII суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Частиною 1 ст.137 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N1402-VIII від 02.06.2016 року, який набрав чинності 30.09.2016 року, встановлено, що до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;

2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

З наведеного вбачається, що на час призначення позивачу довічного грошового утримання чинним законодавством не було передбачено зарахування до стажу роботи на посаді судді строкової військової служби.

Проте, Законом України "Про Вищу раду правосуддя" 21 грудня 2016 року №1798-VIII, який набрав чинності 05.01.2017 року, пункт 34 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VIII доповнено абзацом четвертим, відповідно до якого судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Пунктом 11 Перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010р. № 2453-VI (в редакції до 28.03.2015р.) також було передбачено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Так, пунктом 3.1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005р. № 865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" було визначено, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Відповідно до ст. 8 ОСОБА_3 України в Україні діє принцип верховенства права. ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_3 і повинні відповідати їй. ОСОБА_3 є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

У ст. 46 ОСОБА_3 України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами ст.ст. 21, 22 ОСОБА_3 України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною 2 ст. 19 ОСОБА_3 України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_3 та законами України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006р. № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006р. Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003 р.).

Отже, в розумінні ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, працюючи суддею, мав законні сподівання на зарахування періоду строкової служби, що дає право на призначення та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у розмірі 90% суддівської винагороди.

Оскільки позивач набув право та отримував грошове утримання судді з 2008 року на підставі постанови Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2009 року у справі № 2а-45/09 та стаж на посаді суді вже було розраховано з урахуванням періоду проходження військової служби, колегія суддів доходить висновку про неправомірність дій відповідача щодо повторного перерахунку стажу судді позивача в цій частині.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені ОСОБА_3 та законами України, а позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції обєктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Новомосковського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області залишити без задоволення.

Постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2017 року у справі № 183/5459/17 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: В.Є. Чередниченко