Справа № 826/18872/15
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2018-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Пантіної Любові Олександрівни, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання протиправним і скасування рішення в частині та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2.) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Пантіної Любові Олександрівни (далі - Відповідач, Уповноважена особа) в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Уповноваженої особи, оформлене наказом №61 від 29.08.2014 року, в частині визнання нікчемними всіх трансакцій та договорів банківського вкладу від 12.06.2014 року №06/1291/2014 та банківського рахунку від 26.05.2014 року №8243;

- зобов'язати Відповідача подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо Позивача як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Старокиївський банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Протокольною ухвалою суду від 09.08.2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Третя особа, Фонд).

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.11.2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що постановою Національного банку України від 12.05.2014 року було заборонено ПАТ «Старокиївський банк» залучати вклади (депозити) від фізичних осіб, на підтвердження відкриття рахунку у банку Позивачем не було надано відповідного свідоцтва, а готівкові кошти на його рахунок були внесені у післяопераційний час. Наведене, на переконання суду, свідчить про обґрунтованість віднесення Уповноваженою особою згаданих вище договорів на трансакцій до нікчемних.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою:

- визнати протиправними дії Уповноваженої особи при розгляді вимог щодо відшкодування коштів за вкладом ОСОБА_2 та визнання договору банківського рахунку від 26.05.2014 року №8243 та договору банківського вкладу від 12.06.2014 року №06/1291/2014 нікчемними;

- зобов'язати Відповідача включити Позивача в перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Третьої особи.

При цьому посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Звертає увагу на неврахування судом, по-перше, документального підтвердження внесення Позивачем готівкових коштів до каси банку до запровадження тимчасової адміністрації у ньому, по-друге, відсутності у чинному законодавстві вимог щодо обов'язкової наявності свідоцтва про відкриття рахунку як обставини, що підтверджує його існування, по-третє, неможливості притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за протиправні дії працівників ПАТ «Старокиївський банк», по-четверте, необізнаності Позивача про віднесення банку до категорії проблемних, оскільки відповідна постанова Національного банку України належить банківської таємниці.

У контексті заявлених вимог Апелянта судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 308 КАС України у редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

У попередній редакції Кодексу адміністративного судочинства України у ч. 4 ст. 195 було закріплено, що суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Відтак, зважаючи на те, що у заяві від 21.06.2016 року Позивачем було змінено предмет позову та викладено вимоги останнього у новій редакції (а.с. 135-145), яка і була предметом розгляду суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне здійснювати перегляд судового рішення Окружного адміністративного суду м. Києва, виходячи із останньої редакції позовних вимог.

У судовому засіданні представник Відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував з підстав її необґрунтованості.

Позивач та Третя особа, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення повноважного представника апелянта, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що 26.05.2014 року між ПАТ «Старокиївський банк» (банк) та ОСОБА_2 (клієнт) укладено договір банківського рахунку №8243 (а.с. 10). Згідно даного договору банк за заявою клієнта відкриває поточний (на вимогу) рахунок клієнта НОМЕР_3 у гривні, та здійснює за ним операції згідно діючого законодавства України, нормативно-правових актів Національного банку України та чинних Умов здійснення операцій за рахунками фізичних осіб, нормативно-правових актів Національного банку України та чинним Умов операцій за рахунками фізичних осіб в ПАТ «Старокиївський банк».

Крім того, 12.06.2014 року між ПАТ «Старокиївський банк» (банк) та ОСОБА_2 (вкладник) укладено договір банківського вкладу №06/1291-2014 (а.с. 11), за умовами якого банк відкриває вкладнику вкладний (строковий) рахунок НОМЕР_2 «Недільний» у гривні, а вкладник вносить на цей рахунок грошові кошти у сумі 180 000,00 грн.

Згідно квитанції від 12.06.2014 року №67116 (а.с. 12) Позивачем на депозитний рахунок НОМЕР_2 за договором від 12.06.2014 року №06/1291-2014 внесено готівкові кошти у розмірі 180 000,00 грн.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 17.06.2014 року №385 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» до категорії неплатоспроможних» (а.с. 51-52) виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17.06.2014 року №50 «Про виведення з ринку та запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Старокиївський банк», згідно якого з 18.06.2014 року по 18.09.2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Старокиївський банк» - Пантіну Любов Олександрівну (а.с. 53).

Наказом Уповноваженої особи від 24.06.2014 року №23 (а.с. 56) приписано здійснити у ПАТ «Старокиївський банк» перевірку договорів (інших правочинів), укладених ПАТ «Старокиївський банк» протягом одного року до для запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та якій відповідають критеріям, передбаченим ч. 2 ст. 38 Закону.

Згідно наказу Уповноваженої особи від 29.08.2014 року №61 визнано нікчемними всі трансакції та правочини (договори) згідно переліку, у тому числі договори від 12.06.2014 року №06/1291-2014 та від 26.05.2014 року №8243, укладені ОСОБА_2 з ПАТ «Старокиївський банк» (а.с. 76-77).

Постановою Правління Національного банку України від 11.09.2014 року №563 відкликано банківську ліцензію та вирішено ліквідувати ПАТ «Старокиївський банк» (а.с. 54).

Згідно рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.09.2014 року №92 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Старокиївський банк» та призначено Пантіну Любов Олександрівну уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» строком на 1 рік з 18.09.2014 року по 18.09.2015 року включно (а.с. 55).

На офіційному сайті Фонду опубліковано оголошення про те, що з 25.09.2014 року по 04.11.2014 року включно вкладники можуть звертатись до установ банку-агента Фонду - ПАТ КБ «Київська Русь».

01.10.2014 року Позивач звернувся до Відповідача із заявою про повернення вкладу у ПАТ «Старокиївський банк», розміщеного на рахунку НОМЕР_3 (а.с. 14).

Крім того, 08.07.2015 року ОСОБА_2 звернулася до Уповноваженої особи із вимогою про повернення у семиденний строк з моменту отримання даної вимоги грошових коштів у розмірі 180 029,59 грн. у повному обсязі за договором банківського рахунку №8243 від 26.05.2014 року (а.с. 15-16).

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 32, 3, 12, 26, 27, 38, 44 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ст. 228 ЦК України, а також затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 09.08.2012 року №14 Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки матеріалами справи підтверджується правомірність віднесення укладених Позивачем з банком правочинів і трансакцій до нікчемних.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на таке.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон).

Частиною першою статті 3 Закону визначено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Частина 1 ст. 26 Закону визначає, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

За правилами частин першої-третьої статті 27 Закону передбачено, що уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Згідно ч. 5 ст. 27 Закону протягом шести днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур'єр» або «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Приписи ч. 6 ст. 27 Закону визначають, що уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої статті 26 цього Закону.

Відповідно до пунктів 3-5 розділу ІІІ Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.08.2012 року № 14 (далі - Положення № 14) Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує та подає до Фонду повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду (додаток 8), із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню (далі - Перелік), перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до пунктів 4 - 6 частини четвертої статті 26 Закону, а також перелік осіб, які на індивідуальній основі отримують від банку проценти за вкладом на більш сприятливих договірних умовах, ніж звичайні, або мають інші фінансові привілеї від банку.

Перелік складається станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку і включає суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується, виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів (зменшених на суму податку), але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку.

Визначений у Переліку залишок гарантованої суми надається з урахуванням розрахункових сум, сплачених вкладнику протягом дії тимчасової адміністрації у неплатоспроможному банку.

Якщо вкладник не отримав свої вклади у межах граничного розміру суми відшкодування протягом дії тимчасової адміністрації за рахунок цільової позики Фонду, така сума відшкодування включається до Переліку.

Перелік складається в алфавітному порядку за прізвищами вкладників та подається до Фонду на паперових та електронних носіях разом із супровідним листом.

Інформація про вкладника в Переліку має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства.

Перелік на паперових носіях (пронумерованих, прошитих) засвідчується підписом уповноваженої особи Фонду та відбитком печатки банку, що ліквідується, на електронних носіях подається на CD-дисках у csv файлі. Дані на паперових та електронних носіях повинні бути ідентичними.

Відповідно до пункту 6 розділу ІІІ Положення №14 передбачено, що протягом процедури ліквідації уповноважена особа Фонду може надавати до Фонду додаткову інформацію про вкладників стосовно: зменшення (збільшення) кількості вкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування; зміни розміру належних їм сум; зміни особи вкладника; змін реквізитів вкладників; змін розміру сум разом із змінами реквізитів вкладників.

Як передбачено у пунктах 2, 3 розділу IV Положення №14, Фонд складає на підставі Переліку загальний Реєстр вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, за формою, наведеною у додатку 11 до цього Положення (далі - Загальний Реєстр).

Загальний Реєстр складається на паперових та електронних носіях.

Загальний Реєстр на паперових носіях (пронумерованих, прошитих) підписується відповідальною особою, яка його склала, та засвідчується підписом директора-розпорядника та відбитком печатки Фонду, на електронних носіях - на CD-дисках у csv файлі. Дані на паперових та електронних носіях повинні бути ідентичними.

Наведені норми законодавства вказують, що процедура визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, включає такі етапи: 1) складення уповноваженою особою Фонду переліку вкладників та визначення розрахункових сум відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду; 2) передача уповноваженою особою Фонду сформованого переліку вкладників до Фонду; 3) складення Фондом на підставі отриманого переліку вкладників Загального Реєстру; 4) затвердження виконавчою дирекцією Фонду Загального реєстру.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного наказу Уповноваженої особи від 29.08.2014 року №61, правочини, у тому числі договір банківського вкладу від 12.06.2014 року №06/1291/2014 та договір банківського рахунку від 26.05.2014 року №8243, а також операції з внесення та перерахування грошових коштів по рахункам, відкритим на виконання вказаних договорів, є нікчемними в силу ст. 38 Закону.

З урахуванням наведеного судовою колегією враховується, що згідно ч. 2 ст. 38 Закону протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Приписи ч. 3 ст. 38 Закону визначають, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 38 Закону Уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Зі змісту наведених норм слідує висновок, що Уповноважена особа Фонду наділена повноваженнями перевірки правочинів на предмет виявлення серед них нікчемних.

В той же час, як це випливає зі змісту вказаного, таке право не є абсолютним, а кореспондується з обов'язком встановити перед прийняттям рішення обставини, з якими Закон пов'язує нікчемність правочину. Одного лише твердження про нікчемність правочину недостатньо для визнання його таким, оскільки воно, у випадку який розглядається, нівелюється протилежним твердженням особи про дійсність вкладу.

Таким чином, за обставин відсутності у розпорядчому рішенні посилань на передбачені законом підстави визнання правочину нікчемним, таке рішення суб'єкта владних повноважень є необґрунтованим.

Аналогічна позиція висловлена в рішеннях Вищого адміністративного суду України, зокрема, від 22.10.2015 року у справі №К/800/23891/15, від 18.11.2015 року у справі №К/800/36050/15, від 09.12.2015 року у справі №К/800/26830/15.

Однак зазначені обставини були помилково залишені поза увагою суду першої інстанції, який безпідставно погодився з доводами Уповноваженої особи про правомірність віднесення правочинів до нікчемних.

Крім того, така підстава як «штучне створення обов'язку Фонду гарантування щодо відшкодування грошових коштів, яке Фонд гарантування здійснюватиме за рахунок державних коштів», що зазначено у запереченні Уповноваженої особи проти позову, не передбачена законодавцем у переліку підстав, за якими договір банківського рахунку та/або договір банківського вкладу можна вважати нікчемним.

При цьому Відповідачем не доведено, що укладення договорів з Позивачем та внесення коштів на його рахунок містять ознаки правочинів, які могли би спричинити неплатоспроможність ПАТ «Старокиївський банк».

Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Приписи ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу визначають, що правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Згідно ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Для застосування санкцій, передбачених ст. 228 ЦК України, необхідним є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наприклад, вчинення удаваного правочину з метою приховання ухилення від сплати податків чи з метою неправомірного одержання з державного бюджету коштів шляхом відшкодування податку на додану вартість у разі його несплати контрагентами до бюджету.

Крім того, відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Проте, Уповноваженою особою не наведено та не надано доказів, які б свідчили, що зазначені правочини є такими, що порушують публічний порядок чи спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна держави тощо.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено раніше, на рахунок Позивача були зараховані. Крім того, Уповноважена особа як на підставу для визнання договорів нікчемними зазначає, що згідно з довідкою про рух коштів по рахункам клієнтів ПАТ «Старокиївський банк», сформованої на підставі даних САБ, операція по зарахуванню готівки була здійснена 12.06.2014 року о 17:20, тобто в післяопераційний час та у час, коли каса банку була закрита.

Зі змісту наявної у матеріалах справи квитанції від 12.06.2014 року №67116 вбачається, що кошти, надані Позивачем, зараховано на рахунок класу « 2630».

Відповідно до глави «Клас 2. Операції з клієнтами» розділу «Класи, рахунки та їх призначення» Інструкції про застосування плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 17.06.2004 року № 280 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26.07.2004 року за № 919/9518, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин: рахунок « 2630» - короткострокові вклади (депозити) фізичних осіб; призначення рахунку: облік короткострокових вкладів (депозитів) фізичних осіб. За кредитом рахунку проводяться суми коштів, що отримані від фізичних осіб на короткострокові вклади (депозити). За дебетом рахунку проводяться суми повернених короткострокових вкладів (депозитів).

При цьому, твердження Відповідача, з яким погодився суд першої інстанції, про відсутність на квитанції зазначення часу виконання операції та напису чи штампу «вечірня» та «післяопераційний час», спростовуються даними наявної у матеріалах справи копії квитанції від 12.06.2014 року №67116, яка могла бути видана банком лише в межах операційного часу. При цьому, судовою колегією враховується, що оскільки Позивач безпосередньо не мав доступу до проведення операцій із грошовими коштами в банку, навіть за умови неналежного виконання працівниками банку своїх посадових обов'язків, ОСОБА_2 як добросовісна сторони договору банківського вкладу (рахунку) не повинна нести відповідні негативні наслідки у зв'язку з цим.

Крім того, Уповноважена особа, стверджуючи про нікчемність договорів банківського вкладу (рахунку), посилається на неправомірність дій працівників банку. Разом з тим такі обставини не можуть бути самостійною підставою для сумніву в добросовісності Позивача як вкладника при виконанні умов договору банківського вкладу (рахунку). Доводи про наявність у працівників банку та Позивача спільного умислу на неправомірні, на думку Відповідача, дії не підтверджуються належними і допустимими доказами.

За таких обставин, в контексті того, що квитанції формуються не Позивачем, а працівниками банку, і відсутність на них часу виконання операцій не може слугувати безумовною підставою для визнання правочинів (договорів) нікчемними, суд апеляційної інстанції вважає ці доводи безпідставними та необґрунтованими. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13.01.2016 у справі № К/800/27196/15.

Укладення фізичною особою договору банківського вкладу з банком не є таким, що порушує публічний порядок. Обставини незаконного заволодіння майном держави, юридичної особи є кримінально караним діянням, і належним доказом такого факту є відповідне рішення суду, яким буде встановлено обставини, що свідчать про факт (и) незаконного заволодіння майном держави, юридичної особи. При цьому, як зазначив вище Верховний Суд України, при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

При цьому судова колегія зазначає, що твердження Уповноваженої особи та суду першої інстанції, якими він обумовлює нікчемність правочину (розбивка вкладу, обставини можливого підроблення первинних касових документів та ін.), можуть бути підставами для визнання договору банківського рахунку недійсним з відповідними наслідками, встановленими законом.

Посилання суду першої інстанції на те, що операції з спірними договорами безумовно свідчать про «дроблення» рахунків інших вкладників, що має наслідком визнання правочинів нікчемними, судовою колегією оцінюється критично, оскільки, по-перше, матеріалами справи не підтверджується залучення жодної такої особи до спірних правовідносин, а відтак і «дроблення» її рахунку, по-друге, кошти перераховувалися Позивачем у межах одного банку, що жодним чином не впливало на фінансовий стан останнього.

Твердження Уповноваженої особи та суду першої інстанції про те, що укладення договорів здійснювалося у період, коли постановою НБ України від 12.05.2014 року №275/БТ ПАТ «Старокиївський банк» (а.с. 49-50) було віднесено до категорії проблемних на строк до 180 днів, а відтак таких останні вчинені поза межами правового поля, суд апеляційної інстанції відхиляє як безпідставне, оскільки згідно ч. 3 ст. 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії проблемного є банківською таємницею, відтак, як вірно зазначає Апелянта, останній не міг бути обізнаний про запровадження будь-яких обмежень щодо укладення договорів.

Крім того, не може бути підставою для визнання нікчемним договорів з підстав відсутності свідоцтва про відкриття рахунку, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, дані договори укладено у письмовій формі згідно вимог ст. 1059 ЦК України, а в силу положень п. 1.3 договору банківського рахунку №8243 від 26.05.2014 року, свідоцтво про відкриття рахунку є документом, що підтверджує відкриття клієнту рахунку в банку, а не укладення договору.

Таким чином, відсутність рішень судів, якими встановлено обставини незаконного заволодіння майном держави, юридичної особи, підробки документів, шахрайства; відсутність судових рішень щодо недійсності договорів та відсутність обставин, встановлених ст. 38 Закону, дають підстави для висновку про необхідність визнання протиправним та скасування наказу Уповноваженої особи від 29.08.2014 року №61 в частині, що стосуються визнання нікчемними договорів, укладених між Позивачем та ПАТ «Старокиївський банк».

Наведеного судом першої інстанції враховано не було, що зумовило прийняття помилкового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

При цьому судовою колегією враховується, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону вкладник - фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Приписи п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону визначають вклад як кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що вкладником є, зокрема, фізична особа, яка уклала договір банківського вкладу (депозиту), кошти на який залучені банком від вкладника.

Зі змісту виписки відділення №1 ПАТ «Старокиївський банк» №321477 (а.с. 13) вбачається, що кошти у розмірі 180 029,59 грн. обліковуються на рахунку Позивача НОМЕР_3, відкритого за договором банківського рахунку від 26.05.2014 року №8243, у зв'язку з чим, належним способом захисту порушеного права ОСОБА_2 є зобов'язання Відповідача подати до Третьої особи додаткову інформацію щодо Позивача як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом у ПАТ «Старокиївський банк» за рахунок Фонду згідно вказаного договору.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлену вище відсутність правових підстав для віднесення Уповноваженою особою укладених між ОСОБА_2 та ПАТ «Старокиївський банк» договорів до нікчемних, у зв'язку з підтвердженням матеріалами справи необґрунтованості застосування до договорів наслідків нікчемності правочину, судова колегія приходить до висновку про передчасність твердження Окружного адміністративного суду м. Києва про безпідставність позовних вимог, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а постанову суду - скасувати.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За правилами п. 17 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Таким чином, оскільки у межах спірних правовідносин Уповноважена особа виступає в якості посадової особи Фонду, то судові витрати, понесені особою, яка не є суб'єктом владних повноважень, підлягають присудженню за рахунок бюджетних асигнувань Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Керуючись ст. ст. 139, 242-244, 250, 308, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Пантіної Любові Олександрівни, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання протиправним і скасування рішення в частині та зобов'язання вчинити дії - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Пантіної Любові Олександрівни, оформлене наказом від 29 серпня 2014 року №61, в частині визнання нікчемними всіх трансакцій та договорів банківського вкладу від 12 червня 2014 року №06/1291-2014 та банківського рахунку від 26 травня 2014 року №8243.

Зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Пантіної Любові Олександрівни подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_2 (03055, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в публічному акціонерному товаристві «Старокиївський банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 17, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 (03055, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, в сумі 153 (сто п'ятдесят три) гривні 47 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Повний текст постанови складено « 23» січня 2018 року.