Справа № 815/6727/17
Суддя: Соколенко О. М.
Дата ухвалення: 2018-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6727/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2018 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Соколенко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (вул. Ільфа і Петрова 13/а кв.7, м.Одеса, 65104) до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі (вул. Ільфа і Петрова 4/а, м.Одеса, 65121) про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобовязання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

20 грудня 2017 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі (ідентифікаційний код - 41248812), щодо відмови ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) в призначенні пенсії за віком з підстав, викладених у рішенні про відмову у призначенні пенсії №9121 від 07.12.2017 року;

- скасувати рішення №9121 від 07.12.2017 року Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі (ідентифікаційний код - 41248812) про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком;

- зобовязати Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі (ідентифікаційний код - 41248812) призначити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) пенсію за віком з 02.11.2017 року у розмірі, не нижчому ніж розмір прожиткового мінімуму.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що 01.11.2017 року вона досягла 55- річного віку, тобто віку з якого, на її думку, у неї є право на призначення пенсії за віком за нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення». Позивач стверджує, що у неї наявний трудовий стаж 26 років і 2 місяці, з яких більше 20 років станом на 01.01.2004 року та зазначає, що на теперішній час вона не працює. Як вказує позивач, з 13.11.2017 року з метою призначення пенсії за віком відповідно до положень ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» вона звернулася до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі із заявою та відповідним пакетом документів. Рішенням №9121 від 07.12.2017 року Центральним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м.Одесі позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за віком, з посиланням на вимоги ст.27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій».

З посиланням на положення ч.1 ст.1, ст.2, ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», п. 16 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Закону України від 17 листопада 2005 року №3108-ІV «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у звязку з прийняттям Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 зазначає, що зважаючи на те, що вона є громадянкою України, досягла 55 років та набула трудового стажу не менше 20 років до набрання чинності Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (до 01.01.2004 року), то вона набула право для призначення пенсії за віком за нормами ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Також, у позовній заяві зазначено, що будь-які обмеження норм Закону України «Про пенсійне забезпечення», без змін до самого Закону є неправомірними та суперечать положенням Конституції України, а також вказує, що на законодавчому рівні жодних змір до ст. 12 Закону України не внесено.

На думку позивача, своїми діями щодо відмови в призначенні пенсії за віком, відповідач порушив не тільки норми ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», але й права позивача, гарантовані ст. ст. 22,46 Конституції України.

Враховуючи вищевикладене та посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року №5-рп/2005, позивач зазначає, що рішення відповідача №9121 від 07.12.2017 року прийнято у спосіб, який не відповідає ст.22 Конституції України та ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і порушує її права на пенсію.

У звязку з чим, позивач просить суд визнати протиправними дії Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі (ідентифікаційний код - 41248812), щодо відмови ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) в призначенні пенсії за віком з підстав, викладених у рішенні про відмову у призначенні пенсії №9121 від 07.12.2017 року; скасувати рішення №9121 від 07.12.2017 року Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі (ідентифікаційний код - 41248812) про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком; зобовязати Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі (ідентифікаційний код - 41248812) призначити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) пенсію за віком з 02.11.2017 року у розмірі, не нижчому ніж розмір прожиткового мінімуму.

Ухвалою суду від 26 грудня 2017 року судом:

- прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1;

- відкрито провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобовязання вчинити дії;

- встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.263 КАС України судом вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

12 січня 2018 року засобами поштового звязку за вх. №742/18 до суду від Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі надійшов відзив на адміністративний позов, у якому, з посиланням на ст.ст. 5, 27,45,ч.1 ст.73 Закон України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування , ст.19 Конституції України, в рішення Європейського суду з прав людини «ОСОБА_2 проти України» від 03.06.2014 р., рішення Конституційного Суду України у п. 2.1 рішення № 20-рп/2011 від 26.12.2011 року відповідач зазначає, що дії Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Одеса є правомірними та повністю відповідають вимогам чинного законодавства, у звязку з чим просить суд у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Згідно п.1 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження бездіяльності субєкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.

Відповідно до положень ч.3 ст.263 КАС України справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Частиною 1 статті 120 КАС України визначено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

З урахуванням надання Центральним обєднаним управлінням Пенсійного фонду України відзиву на позовну заяву, враховуючи, що провадження у справі відкрито 26.12.2017 року та зважаючи на положення ч.1 ст.120 КАС України, дана справа розглянута судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у межах строку, визначеного ч.3 ст.263 КАС України.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись відзивом відповідача на адміністративний позов, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та відзив, та перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що 13 листопада 2017 року ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулась до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі з заявою (вх. №477/Д-01), у якій просила призначити їй трудову пенсію за віком на підставі ч.1 ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у звязку з тим, що 01.11.017 року їй виповнилось 55 років і на час набрання чинності Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (01.01.2004 року) у неї наявний трудовий стаж більше, ніж 20 років (а.с.20-21).

Як вбачається з матеріалів справи, разом з заявою про призначення/перерахунок пенсії позивачем було подано довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, паспорт КЕ548526, трудову книжку БТ-І 6458436, та витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с.23). Вказані документи разом з заявою зареєстровані за №9121.

Копії цих документів були надані позивачем до позовної заяви та містяться в матеріалах справи (а.с.10-18).

27 листопада 2017 року за вих. №477/Д-01 Центральним обєднаним управлінням Пенсійного фонду України в м.Одесі позивачу надано розяснення на її звернення №477/Д-01 від 13.11.2017 року згідно Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» із змінами внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148 від 03.10.2017 року (а.с.22).

Розглянувши заяву №9121 щодо призначення пенсій за віком та надані документи (трудову книжку, витяг про реєстрацію шлюбу, код) ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає за адресою: 65014, вул. Ільфа і Петрова, буд 13/А, кв. 7 Центральне обєднане управління Пенсійного фонду у м.Одесі прийняло рішення №9121 «Про відмову у призначенні пенсії» від 07 грудня 2017 року, яким відповідно до ст.27 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148 від 03.10.2017 року в призначенні пенсії позивачу відмовлено (а.с.19).

Так, у вказаному рішення зазначено зміст ст. 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», вказано, що загальний стаж позивача складає 26 років 2 місці, а також розяснено положення ст. 45 цього закону.

Разом з цим, у цьому рішення зазначено, що у разі незгоди з даним рішенням, воно може бути оскаржене у судовому порядку.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови в призначенні пенсії за віком протиправними, а рішення про відмову таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулась з відповідним позовом до суду.

Вирішуючи дану справу та надаючи оцінку діям та рішенню відповідача, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» за цим Законом призначаються трудові пенсії (за віком, по інвалідності, в разі втрати годувальника, за вислугу років) та соціальні пенсії.

Згідно ст. 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення» звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

Умови та особливості призначення пенсії за віком окремим категоріям працівників визначені у ст.ст. 12-18 вказаного Закону. Вказані норми права передбачають призначення пенсії за віком на загальних підставах; пенсії за віком на пільгових умовах; особливості пенсійного забезпечення працівників, зайнятих на підземних і відкритих гірничих роботах та в металургії, пенсії громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи; пенсії за віком інвалідам, учасникам війни, сім'ям загиблих (померлих) військовослужбовців осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та поліцейських; пенсії за віком багатодітним матерям і матерям інвалідів з дитинства, а також пенсії за віком окремим категоріям громадян.

Зокрема, статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України (ст.81 Закону України «Про пенсійне забезпечення»).

З 01 січня 2004 року набув чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Згідно з п. 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності з 13 грудня 2005 року розділ XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» був доповнений новою нормою, згідно з якою положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Таким чином, на даний час Закон України «Про пенсійне забезпечення» застосовується виключно у частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах, що закріплене у ст. 12, та права на пенсію за вислугу років, що закріплене у ст.ст. 51-63.

Натомість позивач просить суд зобов'язати призначити їй пенсії за віком на загальних підставах, визначених у ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Тобто, вимоги позивача ґрунтується на нормі права, яка з 01 січня 2004 року не застосовується у зв'язку із набранням чинності Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

У відповідності до ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»

Відповідно до п.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки ІНФОРМАЦІЯ_2 і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися по 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: по 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 16 до 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 17 до 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 15 до 16 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 15 до 17 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 15 до 18 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 15 до 19 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 15 до 20 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 15 до 21 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 15 до 22 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 15 до 23 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 15 до 24 років; починаючи з 1 січня 2028 року - від 15 до 25 років.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Починаючи з 1 січня 2028 року, у разі наявності 40 і більше календарних років страхового стажу, пенсія за віком призначається незалежно від віку.

На час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком, позивачу виповнилося 55 років.

Таким чином, позивач, досягнувши в листопаді 2017 року 55 років, на час розгляду справи, не має права на пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

При цьому посилання позивача на те, що спірним рішенням відповідача порушено положення ст.22 Конституції України, суд не приймає з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1 Конституції, Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Згідно з ч.2 ст.3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави.

Статтею 22 Конституція України визначено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний суд України у рішенні від 11.10.2005 року №8-рп/2005 чітко визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося таке звуження: «звуження обсягу прав та свобод це зменшення кола субєктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики».

Конституційний суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 року №6-рп/2007 зазначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобовязань порушує принцип соціальної, правової держави». Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у рішенні «ОСОБА_2 проти України» (Заява № 43331/12) Суд зазначив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (див. рішення у справах «Аррас та інші проти Італії» (Arras and Others v. Italy), заява № 17972/07, п. 42, від 14 лютого 2012 року, та «Сухобоков проти Росії» (Sukhobokov v. Russia), заява № 75470/01, п. 26, від 13 квітня 2006 року)… Будь-яке втручання з боку державних органів влади у мине володіння майном має бути законним та має переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має також бути обґрунтовано пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має зберігатися «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде накладений особистий та надмірний тягар (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «ОСОБА_3 Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ECHR 2000). У справі, яка розглядалась суд вказав, що немає доказів того, що відповідні зміни до Закону України про державний бюджет України не були внесені відповідно до законної процедури, а за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними, Суд дійшов висновку, що вони відповідали вимозі щодо законності за статтею 1 Першого протоколу. Суд також не зміг дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції. Суд також зазначив, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважав, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю(див. ухвалу щодо прийнятності від 8 жовтня 2013 року у справі «ОСОБА_4 Матеуш та Сантуш Жануаріо проти Португалії» (Da Conceiзгo Mateus and Santos Januario v. Portugal), заяви № 62235/12 та № 57725/12)..

Аналогічна правова позиція Європейського суду з прав людини викладена в рішеннях від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" та від 12.10.2004 у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії", в якому Суд зазначив, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

У рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

З приводу посилання позивача на те, що при прийнятті спірного рішення відповідач помилково посилається на положення ст.27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» суд зазначає, що Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі в тексті спірного рішення вказуючи ст.27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», фактично зазначає положення ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Усі інші доводи позивача, на які вона посилалася у адміністративному позові, суд вважає безпідставними та необґрунтованими, за відсутності надання з боку позивача належних доказів на підтвердження таких посилань. При цьому слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач при прийнятті рішення про відмову у призначенні пенсії №9121 від 07.12.2017 року діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством, у звязку із чим вимоги позивача про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобовязання вчинити дії задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 139, 241-246,263 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (вул. Ільфа і Петрова 13/а кв.7, м.Одеса, 65104) до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі (вул. Ільфа і Петрова 4/а, м.Одеса, 65121) про визнання протиправними дії Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі (ідентифікаційний код - 41248812), щодо відмови ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) в призначенні пенсії за віком з підстав, викладених у рішенні про відмову у призначенні пенсії №9121 від 07.12.2017 року; про скасування рішення №9121 від 07.12.2017 року Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі (ідентифікаційний код - 41248812) про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком та про зобовязання Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі (ідентифікаційний код - 41248812) призначити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) пенсію за віком з 02.11.2017 року у розмірі, не нижчому ніж розмір прожиткового мінімуму відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.М. Соколенко

.