Справа № 820/6533/17
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2018-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

24 січня 2018 р. № 820/6533/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Старосєльцева О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження за процедурою письмового провадження відповідно до ст.263 КАС України справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського об'єднаного управління пенсійного фонду України міста Харкова про вимогу про зобов'язання провести поновлення та виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року - шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться у пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, -

встановив:

Позов був поданий за допомогою засобів поштового зв'язку і надійшов до суду 22.12.2017р. Рішення про відкриття провадження у справі було прийнято 26.12.2017р. Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з 10.01.2018р.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що громадянин має право на поновлення виплати пенсії за віком з дати прийняття рішення Конституційного суду України по справі №25-рп/2009 від 07.10.2009р. З метою поновлення уповноваженим представником пенсіонера були вчинені всі необхідні і залежні від нього дії, але за рішенням райПФУ у намірі громадянина було відмовлено.

Відповідач, Шевченківське ОУПФУ м.Харкова з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що з заявою звернулась неналежне особа з недотриманням процедури та неподанням всіх необхідних для поновлення виплати пенсії документів.

Суд, вивчивши доводи позову і заперечень проти позову, повно виконавши процесуальний обов'язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з'ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Як з'ясовано судом, спір склався з приводу соціального захисту громадянина у вигляді/у спосіб одержання коштів як виплат за пенсією.

Згадані правовідносини унормовані як приписами загальних норм права, до яких належать положення ст.46 Конституції України, ст.25 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України «Про пенсійне забезпечення», Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

З положень цих актів законодавства суд сприймає як безумовне право кожного громадянина України на одержання виплат за призначеною пенсією і знаходження особи поза межами України незалежно від цілі і строку не може бути, на думку суду, кваліфіковано як підстава для припинення платежів за вже призначеною пенсією.

Проте, суб'єктивне право кожної особи на соціальне забезпечення у вигляді призначення пенсії, одержання платежів за призначеною пенсією, поновлення припинених виплат за раніше призначеною пенсією залежить, насамперед, від фактичних обставин об'єктивної істини.

Як з'ясовано судом, позивач через уповноваженого представника звернувся до тероргану ПФУ з приводу поновлення виплати за раніше призначеною пенсією шляхом повторного призначення пенсії, хоча у силу приписів ч.2 ст.19 Конституції України та положень Закону України «Про пенсійне забезпечення», Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" відповідач як владний суб'єкт не має правових підстав для реалізації управлінської функції саме у такий спосіб.

Проте, відповідач ані під час звернення до адміністративного органу, ні під час звернення до суду на ці обставини жодної уваги не звернув.

Між тим, чинним національним законодавством України передбачено або призначення пенсії, або поновлення виплат за вже призначеною пенсією, без можливості поєднання цих процедур шляхом симбіозу та створення за рахунок цього іншого порядку дій адміністративного органу.

Судом виявлено, що до позову заявником не додано жодних належних та допустимих доказів призначення пенсії у минулому.

З урахуванням документу про зміну прізвища, суд вважає за можливе використати при розв'язанні даного спору відомості трудової книжки, виданої на ім'я ОСОБА_2.

Книжка видана 08.07.1961р. Містить дані про навчання у Харківському технікумі зеленого будівництва у період 01.09.1957р.-30.06.1961р., про роботу в тресті №86 у період 03.08.1961р.-13.08.1963р., про роботу в Експериментально-механічному заводі у період 17.07.1963р.-30.06.1964р., про роботу в Будівельно-монтажному тресті №86 у період 24.08.1964р.-10.11.1964р., про роботу у період 15.02.1965р.-23.08.1965р., про роботу в проектному інституті «Укргіпрокоммунстрой» у період 31.08.1965р.-30.09.1986р., про роботу в середній школі №50 у період 01.10.1986р.-01.09.1988р., про роботу в середній школі №50 у період 09.09.1988р.-10.11.1988р.

Таким чином, у період з 03.08.1961р. по 10.11.1988р. (27 років та 3 місяці) позивач не мав значних та надтривалих перерв у трудовій діяльності.

Останній запис у трудовій книжці згідно поданої до суду копії проставлений 10.11.1988р., але відомості трудової книжки не містять даних про призначення позивачу пенсії.

Посилаючись на рішення національних судів та Європейського суду з прав людини, представник позивача оминає своєю увагою обставини підтвердження факту призначення позивачу пенсії, а терорган ПФУ такого факту не визнає та не підтверджує.

При цьому, на думку суду, заслуговують на увагу доводи райУПФУ на те, що до 2001р. пенсії призначались іншими адміністративними органами (а саме: Управліннями праці та соціального захисту населення), що у розпорядженні райУПФУ відсутні матеріали пенсійної справи позивача, що вжиті райУПФУ заходи з приводу пошуку цієї справи (лист від 25.07.2017р. №В-17 на №4286-02-1/49 від 04.07.2017р.) не призвели до її виявлення та вивчення.

Вказані аргументи засвідчують, що у спірних правовідносинах райУПФУ діяло з достатньою розумністю та обачністю, намагалось забезпечити встановлення істинних обставин тих подій, на які посилається заявник, прагнучи до поновлення виплат за пенсією.

Разом з тим, обрані владним суб'єктом фактичні мотиви для відмови у поновленні пенсії (неподання заяви особисто пенсіонером, неподання заяви законним представником, неподання паспорту громадянина України, неподання документа з даними про місце проживання громадянина на території України) визнаються судом необґрунтованими, адже ці мотиви не узгоджуються з приписами ст.8 Конституції України та безпідставно стоять на заваді у реалізації задекларованого ст.46 Конституції України та деталізованого приписами Закону України «Про пенсійне забезпечення», Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" права особи на соціальний захист.

Окрім того, слід визнати і хибним довід відповідача про те, що до райУПФУ не передавалась пенсійна справа ОСОБА_1, бо на стверджувальний позивачем момент призначення пенсії заявник мав прізвище ОСОБА_2. Зміна цього прізвища на ОСОБА_1 відбулась лише 27.06.1994р., а відтак, пошук пенсійної справи слід було здійснювати за іншим критерієм, ніж застосований владним суб'єктом.

Частиною 2 ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Судовим розглядом встановлено, що відповідачем не забезпечено з'ясування всіх обставин, котрі мають юридичне значення для прийняття правильного рішення за зверненням представника пенсіонера.

З огляду на викладене, оформлене протоколом №11 від 16.06.2017р. спірне рішення владного суб'єкта слід визнати протиправним та скасувати у зв'язку з невідповідністю вимогам ч.3 ст.2 КАС України (в редакції до 15.12.2017р.) та вимогам ч.2 ст.2 КАС України (в редакції з 15.12.2017р.), а також вимогам ст.ст.49 і 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Однак, суд не знаходить підстав для того, щоби погодитись у повній мірі і з доводами позивача, адже його представником у тексті позову на наведено спроможних юридичних доводів, а до позову не долучено належних та допустимих доказів існування у минулому факту призначення позивачу пенсії.

У тексті позову представник позивача посилається на першу сторінку трудової книжки як на доказ призначення позивачу пенсії.

Оглянувши вказаний документ, суд не знаходить підстав для визнання цього доводу обґрунтованим, оскільки перша сторінка додатку №5 містить лише у правому верхньому куті прізвище ОСОБА_2, але не містить будь-якої іншої інформації (і ця обставина має достеменно бути відома представнику заявника, котрий формував матеріали адміністративного позову).

Таким чином, відносно цієї обставини представником заявника не виконано покладеного ч.1 ст.77 КАС України обов'язку.

Втім, за виявленого судом факту неналежної організації виконання владним суб'єктом управлінської функції ця обставина не визнається судом перешкодою для відправленя правосуддя у цій справі.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб'єкт не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч.2 ст.19 КАС України.

Факт порушення прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах має місце у частині прийняття владним суб'єктом необґрунтованого рішення, яке підлягає скасуванню з одночасним обтяженням владного суб'єкта обов'язком повторно розглянути письмове звернення заявника від 04.04.2017р.

Підстав для зобов'язання райУПФУ провести поновлення пенсії шляхом її повторного призначення суд не знаходить, адже такий порядок дій владного суб'єкта не передбачений законом України, матеріали справи не містять беззаперечних, належних, допустимих та достатніх доказів призначення позивачу пенсії у минулому, а відповідач такого факту не визнає.

При цьому, суд бере до уваги, що відповідно до ч.4 ст.245 КАС України якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, надана судом юридична оцінка обставинам відсутності перешкод для призначення пенсії у спірних правовідносинах є обов'язковою для відповідача як владного суб'єкта.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139, 143 КАС України та Закону України «Про судовий збір». Прийняття судом рішення за клопотанням про звільнення від сплати судового збору не вбачається за можливе, адже позивач звільнений від цього обов'язку внаслідок прямої дії норми закону.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.72-77, 211, 241-243, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Шевченківського об'єднаного управління пенсійного фонду України міста Харкова про вимогу про зобов'язання вчинити певні дії задовольнити

частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Харкова з приводу відмови у поновлення виплати пенсії, оформлене протоколом №11 від 16.06.2017р.

Зобов'язати Шевченківське об'єднане управління Пенсійного фонду України міста Харкова повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.04.2017р. про поновлення виплат раніше призначеної пенсії.

В решті вимог позов - залишити без задоволення.

Роз'яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України, тобто протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення, а набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Роз'яснити, що скарга може бути подана у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України.

Суддя Старосєльцева О.В.