Справа № 826/11388/16
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2018-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 січня 2018 року № 826/11388/16

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справ за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Комарницької Ольги Володимирівни, третя особа: публічне акціонерне товариство "Піреус Банк МКБ", про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративними позовом до Державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Комарницької Ольги Володимирівни (далі по тексту - відповідач), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 30196080 від 24.06.2016 на житлову квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 серпня 2016 року про відкриття провадження в адміністративній справі було залучено Публічне акціонерне товариство «Піреус Банк МКБ» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до положень статей 2, 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають заявлені права за умови їх відповідності законодавству і поданим документам, відсутності суперечностей і безспірності. Позивач посилається на порушення положень статей 3, 18, 20, 24 зазначеного Закону, оскільки нотаріус при прийнятті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 30196080 від 24.06.2016 на житлову квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, не вчиняв ніяких нотаріальних дій із цим майном відповідного до вимог законодавства. Також умовами пункту 6.1 договору іпотеки від 13.09.2011 № SME_WC/05575/S-4 встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за вибором іпотекодержателя в один із способів, передбачених цим договором іпотеки: за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріусу або згідно з домовленістю сторін про задоволення вимог іпотеко держателя. Разом з тим, заочним рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 19 червня 2014 року у справі №760/8138/14-ц ухвалено звернути стягнення на нерухоме майно, належне на праві власності ОСОБА_1, а саме: квартиру АДРЕСА_3, шляхом проведення прилюдних торгів, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 07.09.2011 №SME_WC/05575, укладеного між ПАТ «Піреус Банк МКБ» та ТОВ «Інтерфудс», в розмірі 4 621 483,79 грн. Тобто ПАТ «Піреус Банк МКБ» відповідно до умов пункту 6.1 договору іпотеки від 13.09.2011 № SME_WC/05575/S-4, звернувши стягнення за рішенням суду, не мав права застосовувати інші способи звернення стягнення. Крім того, в порушення вимог пункту 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, нотаріус при здійсненні державної реєстрації права мав перевірити наявність направлених іпотекодержателю і боржнику вимог про усунення порушення в порядку, передбаченому у ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

Відповідач у запереченнях на позовну заяву просить у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки діяв як державний реєстратор відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній станом на 01.01.2016), згідно з яким державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться незалежно від місцезнаходження нерухомого майна в межах Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя, крім державної реєстрації права власності та інших речових прав, що проводиться нотаріусами незалежно від місцезнаходження нерухомого майна. Вважає, що посилання позивача на судові рішення щодо оскарження реєстраційних дій, проведених до 01.01.2016, є необґрунтованими, оскільки з 01.01.2016 набрала чинності нова редакція Закону. Щодо заочного рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 19 червня 2014 року у справі №760/8138/14-ц відповідач зазначає, що у статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відсутня така підстава для відмови в державній реєстрації прав, як наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а відмова в проведенні реєстраційної дії з підстав, не передбачених законодавством, не допускається. Також відповідач повідомив, що у реєстраційній справі наявна копія вимоги ПАТ «Піреус Банк МКБ» про усунення порушень умов кредитного договору від 07.09.2011 №SME_WC/05575, отримана арбітражним керуючим ТОВ «Інтерфудс», на якого ухвалою господарського суду міста Києва від 04.04.2016 у справі № 910/22791/14, покладено виконання обов'язків керівника.

Від третьої особи надійшло заперечення на позовну заяву, у якому просить у задоволенні позову відмовити повністю з тих підстав, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Комарницька О.В. при вчиненні оскаржуваної реєстраційної дії з нерухомим майном, яке є предметом іпотеки за договором іпотеки від 13.09.2011 № SME_WC/05575/S-4, виступала в якості державного реєстратора, мала всі необхідні повноваження для вчинення реєстраційних дій і не проводила жодних нотаріальних дій, що узгоджується з положеннями п. 5 ст. 3 та пп. 2 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з положеннями ст. 36 Закону України «Про іпотеку» визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосовувати інші встановлені цим законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Звернення до суду з позовом про відновлення порушеного права не призводить до втрати права на позасудове врегулювання спору, тому наявність заочного рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 19 червня 2014 року у справі №760/8138/14-ц, що не було виконане, не є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке є предметом договору іпотеки. Крім того, доводи позивача про неотримання ТОВ «Інтерфудс» вимог банку про усунення порушень умов кредитного договору не відповідають дійсності.

У додаткових поясненнях третя особа повідомляє, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільнихи і кримінальних справ скасоване заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 19 червня 2014 року у справі №760/8138/14-ц, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Водночас, наголошує на тому, що Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не пов'язує державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки з наявністю чи відсутністю судових рішень щодо стягнення заборгованості або звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 квітня 2017 року суддею Вєкуа Н.Г. прийнято справу до свого провадження у зв'язку з припиненням повноважень судді Данилишина В.М., в провадженні якого вона перебувала та не була ним розглянута.

У судовому засіданні 29.06.2017 представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 29.06.2017 не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідача у судовому засіданні 29.06.2017 проти позову заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях, просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив продовжити розгляд справи у письмовому провадженні.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII внесені зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, які набрали чинності 15 грудня 2017 року.

Відповідно до частини 3 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Приписами пункту 10 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 вересня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Піреус Банк МКБ» (далі - ПАТ «Піреус Банк МКБ») і Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерфудс» (далі - ТОВ «Інтерфудс»), як позичальником, був укладений договір про надання кредиту у формі кредитної лінії №SME_WC/05575 (далі - кредитний договір), за умовами якого позичальнику відкрито відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом у розмірі 4 900 000 грн та строком користування кредитом до 06 вересня 2014 року.

13 вересня 2011 року між ПАТ «Піреус Банк МКБ», як іпотекодержателем, і ОСОБА_1, як іпотекодавцем, був укладений договір іпотеки №SME_WC/05575/S-4, за умовами пункту 1.1 якого іпотекодавець в забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «Інтерфудс» (надалі - позичальник) за кредитним договором №SME_WC/05575 від 07 вересня 2011 року, із всіма додатками, змінами та/або доповненнями, додатковими угодами, договорами про внесення змін та/або доповнень до нього, якщо такі є чи будуть (далі - «кредитний договір»), укладеним між іпотекодержателем та позичальником, передає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, зазначене у пункті 2.1 цього Договору, що надалі іменується «Предмет іпотеки», а іпотекодержатель приймає його в іпотеку та набуває право одержати задоволення своїх вимог за рахунок Предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця та/або позичальника. Згідно з пунктом 2.1 договору іпотеки від 13 вересня 2011 року №SME_WC/05575/S-4 предметом іпотеки є: двокімнатна квартира № 100, загальною площею - 80,40 кв.м, житловою площею - 43,40 кв.м в будинку № 6-Д по проспекту Червонозоряний в місті Києві.

У зв'язку з невиконанням ТОВ «Інтерфудс» зобов'язань за кредитним договором від 07 вересня 2011 року № SME_WC/05575 ПАТ «Піреус Банк МКБ» звернулося з до Солом'янського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «Інтерфудс», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 4 621 483,79 грн та звернення стягнення на майно, передане в іпотеку, за результатами розгляду якого заочним рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 19 червня 2014 року у справі №760/8138/14-ц позов був задоволений частково. В частині позовних вимог до ОСОБА_1 вирішено: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №SME_WC/05575 від 07 вересня 2011 року, укладеним між ПАТ «Піреус Банк МКБ» та ТОВ «Інтерфудс» в розмірі 4 621 483,79 грн звернути стягнення на нерухоме майно, належне на праві власності ОСОБА_1, а саме: квартиру АДРЕСА_4, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною на підстві оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 квітня 2016 року залишено без змін заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 19 червня 2014 року у справі №760/8138/14-ц.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 листопада 2016 року було скасовано заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 19 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 квітня 2016 року, провадження у справі в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Піреус Банк МКБ» до ТОВ «Інтерфудс» про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито, а в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Піреус Банк МКБ» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Також судом встановлено, що на підставі заяви ПАТ «Піреус Банк МКБ» про державну реєстрацію права на нерухоме майно, поданої приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Комарницькій О.В., відповідачем прийнято рішення від 24 червня 2016 року, індексний номер: 30196080, про державну реєстрацію права власності за ПАТ «Піреус Банк МКБ» на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5, на підставі договору іпотеки №SME_WC/05575/S-4 від 13 вересня 2011 року, про що свідчить інформаційна довідка №64167333 від 22.07.2016 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна.

З позовної заяви вбачається, що позивач посилається на порушення положень статей 3, 18, 20, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» при прийнятті вищезазначеного рішення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з абз. п'ятим частини п'ятої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

У пункті 2 частини першої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державним реєстратором є нотаріус.

Відповідно до пунктів першого і другого частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор:

- встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

- перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У частині четвертій статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з частиною третьою статті 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подається нотаріусу, який вчинив таку дію.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо:

1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;

2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;

3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;

4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;

5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;

6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно;

7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав;

9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;

10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі;

11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав (частина 2 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно з частиною 5 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена.

Відповідно до положень статті 3 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності, а також здійснює функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у порядку та випадках, встановлених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У статті 46-1 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва обов'язково використовує відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього.

З урахуванням вищевикладеного вбачається, що нотаріус виконує функції державного реєстратора у випадках, коли він при цьому вчиняє нотаріальну дію з нерухомим майном і проводить державну реєстрацію прав, набутих у результаті вчинення такої нотаріальної дії.

Однак відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення про державну реєстрацію права власності на спірний об'єкт нерухомого майна не вчиняв будь-яких нотаріальних дій з цим нерухомим майном і не мав підстав для здійснення функцій державного реєстратора щодо спірного нерухомого майна, оскільки згідно з абз. 5 частиини 5 статті 3, частиною третьою статті 20, пунктом дев'ятим частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав здійснюється нотаріусом під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном.

При цьому, судом не приймаються посилання відповідача та третьої особи на положення частини 5 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з якими державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться незалежно від місцезнаходження нерухомого майна в межах Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя, крім державної реєстрації права власності та інших речових прав, що проводиться нотаріусами незалежно від місцезнаходження нерухомого майна (в редакції, чинній станом на дату прийняття оскаржуваного рішення). Встановлення таких повноважень нотаріуса не означає надання нотаріусу права проведення державної реєстрації прав без вчинення відповідних нотаріальних дій, оскільки це суперечить положенням абз. 5 частиини 5 статті 3, частиною третьою статті 20, пунктом дев'ятим частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Щодо доводів відповідача та третьої особи про відсутність передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підстав для відмови у державній реєстрації права власності на предмет іпотеки у зв'язку з наявністю судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 35 Закону України "Про іпотеку" визначено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Як встановлено судом, умовами пункту 6.1 договору іпотеки від 13 вересня 2011 року № SME_WC/05575/S-4 сторонами встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за вибором іпотекодержателя в один із способів, передбачених цим договором іпотеки: за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріусу або згідно з домовленістю сторін про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з підпунктом 6.2.1 пункту 6.2 договору іпотеки від 13 вересня 2011 року №SME_WC/05575/S-4 у випадку набуття іпотекодержателем права звернення на предмет іпотеки та прийняття іпотекодержателем письмового рішення про набуття предмета іпотеки у власність, іпотекодавець передає іпотекодержателю право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання за кредитним договором та інших витрат, передбачених цим договором.

Сторони домовились, що з дати прийняття іпотекодержателем письмового рішення про набуття предмета іпотеки у власність, іпотекодавець передає іпотекодержателю, а іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки та набуває право зареєструвати, відповідно до чинного законодавства, своє право власності на предмет іпотеки.

Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за власним одноосібними письмовим рішенням іпотекодержателя про набуття предмета іпотеки у власність.

З дати прийняття іпотекодержателем письмового рішення про набуття предмета іпотеки у власність цей договір виступає правовстановлюючим документом та є правовою підставою для державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Іпотекодавець погоджується з тим, що це застереження, відповідно до Закону України «Про іпотеку», вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, посилання третьої особи на частину другу статті 36 Закону України "Про іпотеку" стосується права іпотекодержателя на визначення способу задоволення вимог, у той час як за умовами пункту 6.1 договору іпотеки від 13 вересня 2011 року №SME_WC/05575/S-4 встановлено, що іпотекодержатель за своїм вибором може здійснювати звернення стягнення на предмет іпотеки лише в один із способів: за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріусу або згідно з домовленістю сторін про задоволення вимог іпотекодержателя.

За таких обставин, державний реєстратор може відмовити у державній реєстрації прав на підставі пункту п'ятого частини першої статті 24 та пункту першого частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Разом з тим, судом встановлено відсутність порушень вимог частини першої ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та пункту 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Як вбачається з матеріалів справи, вимоги про усунення порушень від 25 квітня 2016 р. були отримані 14 травня 2016 р. ОСОБА_1 згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, а також 13 травня 2016 р. арбітражним керуючим ТОВ «Інтерфудс» ОСОБА_12, на якого покладено виконання обов'язків керівника товариства ухвалою господарського суду міста Києва від 04 квітня 2016 року у справі № 910/22791/14 про банкрутство ТОВ «Інтерфудс».

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін і третьої особи стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, оскільки у відповідача були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5, за ПАТ «Піреус Банк МКБ» на підставі договору іпотеки від 13 вересня 2011 року №SME_WC/05575/S-4.

В процесі розгляду справи від ПАТ «Піреус Банк МКБ» надійшло клопотання про закриття провадження у даній справі у зв'язку з тим, що спірні правовідносини пов'язані із невиконанням умов цивільно-правової угоди, тобто спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК, відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 14.06.2016 у справі № 21-41а16.

Розглянувши клопотання відповідача про закриття провадження у справі, суд відмовляє у задоволенні зазначеного клопотання з наступних підстав.

Згідно з позицією Верховного суду України, що викладена у постанові від 14 червня 2016 року у справі №826/4858/15 (21-41а16) за позовом до державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Молдованової Галини Миколаївни, державного реєстратора реєстраційної служби Головного управління юстиції в місті Києві Сипчу Крістіни Миколаївни, Державної реєстраційної служби України, Головного управління юстиції в м. Києві, за участю третіх осіб - ТОВ "Кей-Колект" та ТОВ "Сол-Істейт", про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій, скасування запису, суд дійшов висновку, що спір між сторонами випливає із договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до частини п'ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, суд вважає за доцільне навести наступні мотиви, за якими справа, що розглядається, відноситься до публічно-правових спорів.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За змістом абзацу другого пункту другого частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконання такою строною зазначених функцій.

Згідно з пунктом сьомим частини першої КАС України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

У частині першій статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державним реєстратором є, окрім інших, нотаріус.

Отже нотаріус, як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, наділений повноваженнями з реєстрації прав на нерухоме майно та виконує владні управлінські функції на підставі Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у межах спірних правовідносин є суб'єктом владних повноважень.

У постанові від 14 червня 2016 року Верховний Суд України дійшов висновку, що спір у справі не є публічно-правовим, так як спірні правовідносини пов'язані із невиконанням, на думку позивача, умов цивільно-правової угоди.

Однак, у межах спірних правовідносин питання виконання чи невиконання умов цивільно-правової угоди (договору іпотеки) не є безпосередньою підставою для звернення до адміністративного суду.

Як свідчить зміст позовної заяви, позивач оскаржує рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки з мотивів відсутності правових підстав для державної реєстрації права, а також протиправності дій відповідача щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно з посиланням на порушення норм Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у даній справі дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії щодо державної реєстрації права власності, прийняті/вчинені відповідачем як суб'єктом владних повноважень.

Наявність у справі серед інших доказів договору іпотеки не свідчить про пов'язаність спірних правовідносин із невиконанням умов цивільно-правової угоди, оскільки такий договір відповідно до статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" може розглядатись як підстава для державної реєстрації прав.

Враховуючи вкладене, оскільки даний спір виник у зв'язку зі здійсненням відповідачем, як державним реєстратором функцій, визначених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", суд вважає, що даний спір є публічно-правовим та підлягає розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 77-78, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Комарницької Ольги Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.06.2016, індексний номер: 30196080, на житлову квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Присудити з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,21 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна гривня 21 копійка).

Рішення набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Н.Г. Вєкуа