Справа № 810/291/18
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2018-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про забезпечення позову

26 січня 2018 року № 810/291/18

Суддя Київського окружного адміністративного суду Василенко Г.Ю., розглянувши клопотання про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобансервіс" до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України про визнання протиправними та скасування вимоги, рішення та зобовязання чинити певні дії,

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Автобансервіс" звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкову вимогу № 366-17 від 22.12.2017;

- визнати протиправним та скасувати рішення про опис майна у податкову заставу від 22.12.2017 № 66453/10/28-10-17-02-23;

- зобов'язати відповідача вжити заходи щодо припинення податкової застави майна ТОВ "Автобансервіс" та внесення про це інформації до Державного реєстру обтяжень рухомого майна;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не приведення у відповідність інтегрованої картки особового рахунку ТОВ "Автобансервіс";

- зобов'язати відповідача привести у відповідність інтегровану картку особового рахунку ТОВ "Автобансервіс" шляхом відображення сплати сум податку на додану вартість за 2015 рік за платіжними дорученнями від 04.09.2015 на загальну суму 2642900,00 грн. та/або шляхом прийняття рішення про списання суми податкового боргу.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.01.2018 відкрито провадження у справі, розгляд якої здійснюється за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання на 12.02.2018.

25.01.2018 позивач звернувся до суду з клопотанням про забезпечення адміністративного позову шляхом заборони Офісу великих платників податків ДФС вчиняти будь-які дії щодо погашення податкового боргу (стягнення коштів, продаж майна), визначеного у податковій вимозі № 366-17 від 22.12.2017 та заборони податковим керуючим Офісу великих платників податків ДФС вчиняти будь-які заходи щодо опису майна до набрання рішення у справі законної сили.

В обґрунтування заявленого клопотання позивач зазначив, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам товариства, оскільки податковим органом можуть бути здійснені заходи, передбачені Податковим кодексом України, щодо погашення податкового боргу. Позивач вважає, що здійснення відповідачем таких дій призведуть до зупинення господарської діяльності товариства та втрати налагоджених господарських звязків з його контрагентами. Крім того, позивач зазначив, що подання адміністративного позову не зупиняє дії оскаржуваних рішень Офісу великих платників податків ДФС, а тому, враховуючи те, що відповідач вже прийняв рішення про опис майна у податкову заставу, то існує реальна загроза його виконання.

При цьому, позивач зауважив, що внаслідок грубого порушення приписів Податкового кодексу України та невиконання рішень судів, які набрали законної сили та є обовязковими для виконання, відповідач власними діями призвів до виникнення у позивача податкового боргу та, як наслідок, до виникнення підстав для податкової застави на майно позивача, а тому існує реальна загроза для подальшої діяльності позивача, що може мати наслідком як обмеження/ускладнення діяльності, так і її зупинення через неможливість вільно користуватись власним майном/активами, на які відповідач через власні протиправні дії розповсюдив податкову заставу.

Відповідно до ст. 154 Кодексу адміністративного судочинства України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи

Вивчивши клопотання позивача про забезпечення адміністративного позову та подані матеріали, суд вважає, що заявлене клопотання підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення субєкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

Частиною першою статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що позов може бути забезпечено, зокрема, забороною відповідачу вчиняти певні дії.

Отже, підставою для вжиття заходів забезпечення позову є існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також наявність ознак, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Відповідно до абзацу 1 пункту 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" від 06.03.2008 № 2 встановлено, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, суд, виходячи з конкретних доказів, встановлює, чи є хоча б одна з названих обставин, та оцінює чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову, суд відзначає, що обовязок по доведенню та обґрунтуванню наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, обґрунтованості та невідвертості додаткових зусиль і витрат у майбутньому, покладається саме на позивача.

Як зазначено вище, позивач, обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову, зазначив про те, що на підставі оскаржуваних податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу відповідачем можуть бути здійснені заходи, передбачені Податковим кодексом України, щодо погашення податкового боргу.

При цьому, позивач вважає, що опис майна товариства та вчинення відповідачем дій направлених на погашення податкового боргу, який не визнається та оскаржується позивачем в судовому порядку, призведе до зупинення його господарської діяльності, з приводу чого суд зазначає наступне.

Підпунктом 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що грошове зобов'язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Разом з тим, згідно з п.п.14.1.175 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковим боргом визнається сума грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого у порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Згідно з п.п.20.1.34 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

Крім того, контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі (п. 95.1 ст. 95 Податкового кодексу України).

Згідно з п. 95.2 ст. 95 Податкового кодексу України стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.

Відповідно до абз. 1 п. 95.3 ст. 95 Податкового кодексу України стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.

Згідно з п. 95.4 ст. 95 Податкового кодексу України контролюючий орган на підставі рішення суду здійснює стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу за рахунок готівки, що належить такому платнику податків. Стягнення готівкових коштів здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Таким чином суд зазначає, що контролюючі органи мають право здійснювати заходи щодо примусового стягнення податкового боргу з платника податків, зокрема, звертатись до суду з позовом до платника податків про стягнення коштів, які перебувають у його власності, а у разі їх недостатності шляхом продажу майна, яке перебуває у податковій заставі.

В той же час суд звертає увагу, що обовязковою передумовою для здійснення вищевказаних заходів контролюючим органом є наявність у платника податків податкового боргу, тобто суми грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого у порядку оскарження.

Суд зазначає, що згідно з п. 56.1 ст. 56 Податкового кодексу України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Положеннями п. 56.18 ст. 56 Податкового кодексу України встановлено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили (абз.4 п. 56.18 ст. 56 Податкового кодексу України).

Так, судом встановлено, що оскаржуваною податковою вимогою від 22.12.2017 №366-17 Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби повідомив Товариство з обмеженою відповідальністю "Автобансервіс", що станом на 21 грудня 2017 року сума податкового боргу становить 2 434 297,03 грн.

Крім того, вказаною податковою вимогою попереджено позивача, що починаючи з 31.10.2016, на будь-яке майно платника податків, яке перебуває у його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому, розповсюджується право податкової застави, а на суму податкового боргу нараховується пеня та застосовуються штрафні (фінансові) санкції, визначені Податковим кодексом України. Контролюючим органом буде здійснено опис майна в податкову заставу; вимагається терміново сплатити суму податкового боргу; застережено, що у разі несплати суми податкового боргу до платника податків будуть застосовані передбачені Податковим кодексом України заходи стягнення податкового боргу; можливий термін проведення публічних торгів з продажу майна, яке перебуває у податковій заставі, не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податків податкової вимоги.

Рішенням від 22.12.2017 № 66453/10/28-10-17-02-23 про опис майна у податкову заставу Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби вирішив здійснити опис майна, що перебуває у власності (господарському віданні або оперативному управлінні) платника податків ТОВ "Автобансервіс", а у разі, якщо на момент складання акта опису майно відсутнє або його балансова вартість менше суми податкового боргу, - також того майна, права власності на яке набуде у майбутньому.

Отже, прийняття такої податкової вимоги та передання майна позивача у податкову заставу надає право Офісу великих платників податків ДФС здійснювати заходи щодо примусового стягнення податкового боргу у сумі 2 434 297,03 грн., зокрема, відповідач має право на: опис та продаж майна позивача, що передається в податкову заставу; застосування адміністративного арешту майна позивача з накладенням обтяжень на таке майно позивача; звернення до суду з позовом про стягнення коштів, які перебувають у його власності тощо.

У той же час, приймаючи до уваги, що до ухвалення рішення в адміністративній справі суд не може заздалегідь надавати правову оцінку доказам у справі щодо правомірності та законності оспорюваних податкової вимоги № 366-17 від 22.12.2017 та рішення про опис майна у податкову заставу від 22.12.2017 № 66453/10/28-10-17-02-23; вчинення відповідачем до ухвалення судового рішення у справі №810/291/18 будь-яких дій, направлених на погашення податкових зобовязань, визначених на підставі вказаної податкової вимоги, призведе до порушення права позивача вільно та на власний розсуд розпоряджатись належним йому майном в період оскарження рішень контролюючого органу та неузгодженості визначених грошових зобовязань, а стягнення грошових коштів чи реалізація майна позивача в рахунок погашення податкового боргу призведе до того, що захист прав та інтересів може стати неможливим або занадто ускладненим.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про наявність обєктивних підстав існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди інтересам та правам позивача, оскільки податковою вимогою № 366-17 від 22.12.2017 позивача попереджено про застосування передбачених Податковим кодексом України заходів стягнення податкового боргу.

Разом з цим, суд дійшов до висновку, що належним способом забезпечення позову в даному випадку є заборона вчиняти будь-які дії щодо погашення податкового боргу (стягнення коштів, продаж майна), визначеного у податковій вимозі № 366-17 від 22.12.2017, в тому числі щодо стягнення коштів, опису майна та продажу майна, що перебуває в податковій заставі до набрання законної сили рішенням у даній, оскільки решта заявлених позивачем до застосування заходів є необґрунтованими та неспіврозмірними предмету адміністративного позову.

За наведених вище обставин, суд вважає, що клопотання позивача про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову належить задовольнити частково.

Керуючись статтями 150-157, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в:

1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобансервіс" про вжиття заходів забезпечення позову - задовольнити.

2. Заборонити Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України вчиняти будь-які дії щодо погашення податкового боргу (стягнення коштів, продаж майна), визначеного у податковій вимозі № 366-17 від 22.12.2017, в тому числі щодо стягнення коштів, опису майна та продажу майна, що перебуває в податковій заставі до набрання законної сили рішенням у справі №810/291/18.

3. У задоволенні іншої частини клопотання - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвалу може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя Василенко Г.Ю.