Справа № 809/1684/17
Суддя: Главач І.А.
Дата ухвалення: 2018-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2018 р. справа № 809/1684/17

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Главача І.А.,

за участю секретаря судового засідання - Савченко Н.В.,

представника відповідача - Чернеги М.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_2 до Територіального управління державної судової адміністрації в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, про визнання бездіяльності протиправною щодо не здійснення нарахування суддівської винагороди та зобов'язання до вчинення дій у вигляді стягнення недоплаченої суддівської винагороди за період 01 січня по 31 жовтня 2017 року в сумі 160 763,03 гривень, -

В С Т А Н О В И В:

08.12.2017 суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом Територіального управління державної судової адміністрації в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, про визнання бездіяльності протиправною щодо не здійснення нарахування суддівської винагороди та зобов'язання до вчинення дій у вигляді стягнення недоплаченої суддівської винагороди за період 01 січня по 31 жовтня 2017 року в сумі 160 763,03 гривень.

Позов мотивовано тим, що відповідач безпідставно, в порушення вимог частини 3 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" не нараховував та не виплачував позивачу у період з січня до листопада 2017 року суддівську винагороду з розрахунку посадового окладу, встановленого для судді місцевого суду, який з січня 2017 року повинен становити 32 000,00 гривень, оскільки ОСОБА_2 призначений на посаду судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області до набрання чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів" та не пройшов кваліфікаційне оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді з незалежних від нього причин.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.12.2017 відкрито провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду.

Позивач у судове засідання не прибув, в адміністративному позові вказав про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у письмовому запереченні (а.с.32-35). Пояснила, що відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", а також Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, з 1-го січня 2017 року становить 16 000,00 гривень, виходячи з розрахункової величини мінімальної заробітної плати, яка складає 1 600,00 гривень. Вказала суду, що положення пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", якими встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, на час виникнення спірних правовідносин не визнані не конституційними. Просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи у судове засідання, призначене на 15.01.2018, не з'явилася, подала суду клопотання про розгляд справи без її участі (а.с.74).

За таких обставин, з урахуванням приписів частини 1 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив розгляд даної справи здійснювати за відсутності позивача та представника третьої особи.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні та подані докази, суд встановив наступне.

Указом Президента України від 20.04.2011 за №488/2011 ОСОБА_2 призначено на посаду судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області строком на п'ять років (а.с. 14).

Наказом голови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16.06.2011 за №244 ОСОБА_2 зараховано на посаду судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з 16.06.2011 з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с.15).

Як встановлено судом, за період січня - жовтня 2017 позивачу виплачувалась суддівська винагорода з розрахунку посадового окладу судді місцевого суду у розмірі 16 000,00 гривень, що підтверджується довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області від 27.11.2017 за №340.

Зі змісту даної довідки слідує, що ОСОБА_2 нараховано і виплачено суддівську винагороду в загальному 159 236,97 гривень, в тому числі за січень 2017 року - 16 000,00 гривень, лютий 2017 року - 16 000,00 гривень, березень 2017 року - 16 000,00 гривень, квітень 2017 року - 16 000,00 гривень, травень 2017 року - 16 052,54 гривень, червень 2017 року - 16 009,85 гривень, липень 2017 року - 16 015,63 гривень, серпень 2017 року - 16 000,00 гривень, вересень 2017 року - 16 040,65 гривень і жовтень 2017 року - 15 118,30 гривень (а.с.16).

На час розгляду даної справи позивач не проходив кваліфікаційного оцінювання на предмет підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді чи відповідності займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п'ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України від 02.06.2016 за №1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", що передбачено підпунктом 4 пункту 16-1 Перехідних положень Конституції України, пункту 22 Розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 за №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів". Дана обставина визнається і не заперечується сторонами по справі.

Вважаючи, що посадовий оклад судді місцевого суду, який не проходив кваліфікаційне оцінювання, у розмірі 16 000,00 гривень не відповідає розміру, встановленому Законами України "Про судоустрій і статус суддів" в редакціях від 02.06.2016 за №1402-VIII та від 07.07.2010 за №2453-VІ, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, які передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 23 Загальної декларації з прав людини, зокрема передбачає, що працюючий має право на справедливу та задовільну винагороду, яка б забезпечувала гідне існування для нього самого та його родини і яка, в разі необхідності, доповнюється іншими засобами соціального захисту.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Частинами 1, 4 статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до частини 1 статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Аналогічне закріплено частиною 1 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон №1402-VIII), суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 3 цієї статті 135 Закону №1402-VIII (в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VIII від 06.12.2016 року), визначено базовий розмір посадового окладу судді, виходячи із передбаченого законом на кожний окремий рік прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. При цьому, пунктом 24 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону передбачено поступове підвищення посадового окладу судді, починаючи з 01 січня 2017 року, і доведення його до рівня, визначеного частиною 3 статті 135 Закону, у 2020 році.

За змістом пункту 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII, право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим законом, мають лише судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим законом.

Підпунктом 4 пункту 16-1 Перехідних положень Конституції України (доповненого згідно із Законом України від 02.06.2016 за №1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)") передбачено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п'ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", має бути оцінена в порядку, визначеному законом.

До проходження кваліфікаційного оцінювання, у відповідності до пункту 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII, суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07.07.2010 (далі - Закон №2453-VI), частиною 3 статті 133 якого передбачено, що розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 10 мінімальних заробітних плат.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" №1801 встановлено, що з 01.01.2017 мінімальна заробітна плата складає 3 200,00 гривень.

З урахуванням наведеного, посадовий оклад судді місцевого суду повинен становити 32 000,00 гривень (10 мінімальних заробітних плат).

Щодо посилань відповідача на відсутність правових підстав для перерахунку та виплати позивачу суддівської винагороди з розрахунку посадового окладу 32 000,00 гривень, оскільки 01.01.2017 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 за №1774-VIІІ (далі - Закон №1774-VIII), пунктом 3 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" якого врегульовані спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Так, пунктом 3 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VIІІ встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600,00 гривень.

При цьому суд зазначає, що ні Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VIІІ, який застосовує відповідач при нарахуванні та виплаті заробітної плати позивачу, ні будь-яким іншим нормативно-правовим актом не скасовані та не внесені зміни до частини 2 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"№1402-VIII, пункту 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів"№1402-VIII, частин 1, 3 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07.07.2010, стаття 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 за №1801-VIII.

Положеннями частини 2 статті 130 Конституції України закріплено, що жодний інший закон, окрім закону про судоустрій, не може містити норм щодо врегулювання суддівської винагороди, в тому числі такі інші закони не можуть містити бланкетні норми, які підміняють, змінюють чи врегульовують правовий зміст поняття суддівської винагороди, розміру такої винагороди чи будь-яких її складових.

Європейський суд з прав людини, зокрема, у рішенні від 10.03.2011 у справі Сук проти України (заява №10972/05) виклав правову позицію та зазначив, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (пункт 23 рішення справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00).

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що відповідач з 01.01.2017 при обчисленні суддівської винагороди позивачу повинен керуватися приписами частини 3 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 за №2453-VІ і статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 за №1801-VIII.

Натомість, відповідач при обчисленні суддівської винагороди позивачу керувався нормами пункту 3 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774-VIII у частині застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини у розмірі 1 600,00 гривень, що не відповідає розміру мінімальної заробітної плати (3 200,00 гривень), встановленому з 01.01.2017 статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" №1801-VIII.

Статтею 3 Закону України від 24.03.1995 за №108/95-ВР "Про оплату праці" (далі - Закон №108/95-ВР) визначено, що мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці (частина 4).

Відповідно до статті 10 цього Закону розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України (частина 1); зміни розміру мінімальної заробітної плати іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік (частина 3).

При цьому суд зазначає, що положення пункту 3 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VIІІ можуть бути застосовані лише після внесення відповідних змін чи доповнень до Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" №1801-VIII, які в силу приписів частини 1 статті 52 Бюджетного кодексу України можуть вноситися виключно законами про внесення змін до закону про Державний бюджет України.

Однак, відповідних змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" №1801-VIII не вносилося, а сам Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VIІІ, не є законом про внесення змін ні до Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" №1801-VIII, ні до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 за №2453-VІ.

Суд також вважає за необхідне зазначає, що відповідно до пункту 8 частини 5 статті 48 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"№1402-VIII незалежність суддів, зокрема, забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Частиною 7 вказаної статті визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.

Незалежність як складова конституційного статусу суддів гарантується Конституцією України і забезпечується, зокрема, особливим порядком державного фінансування та належними умовами для функціонування судів і діяльності суддів шляхом визначення у Державному бюджеті України окремо видатків на утримання судів, а також надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди.

Суд вважає, що застосування відповідачем пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 за №1774-VIII звужує зміст та обсяг визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.

Нарахування і виплата відповідачем суддівської винагороди з врахуванням посадового окладу в розмірі 16 000,00 гривень замість 32 000,00 гривень є реальним звуженням права позивача на належну оплату праці, визначену законом.

Відповідно до позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 08.04.2016 за №4-рп/2016, гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені. Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів. Будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині 1 статті 55 Конституції України.

Як зазначав Конституційний Суд України у рішенні від 3 червня 2013 року №3-рп/2013 конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

У Рішенні Європейського суду з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ, Суд) від 26 квітня 2006 року "Зубко та інші проти України" зазначено, що, на думку Суду, неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску та впливу на поведінку (пункт 68). Також ЄСПЛ дійшов висновку, що неспроможність гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, в якій вони залишились, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном (пункт 69).

Також, Європейський Суд з прав людини у справі "Yvonne van Duyn v. Home Office" (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) зазначив щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань (недофінансування) для уникнення відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію чи прийняли закон, то така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Отже, забезпечення державою достойної оплати праці судді є запорукою дотримання гарантій права особи на розгляд справи незалежним і безстороннім судом та збереження справедливого балансу між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права особи.

Таким чином, оскільки Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VIII не є спеціальним актом, ним не внесено змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII або до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 за №2453-VІ в частині регулювання визначення складових суддівської винагороди суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, а також яким не внесено зміни до Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", відсутні правові підстави для застосування положень пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 за №1774-VIII при нарахуванні суддівської винагороди, яка, як одна із складових гарантій незалежності суддів, не може бути змінена іншим законом, ніж змінами до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Суд зазначає, що сторонами визнається та обставина, що позивач кваліфікаційне оцінювання не проходив, на посаду був призначений до набрання чинності Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, а отже його посадовий оклад з 01.01.2017 відповідно до частини 3 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI повинен становити 10 мінімальних заробітних плат, тобто 32 000,00 гривень.

Водночас, як уже встановлено судом та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, за період з 01.01.2017 до 01.11.2017 позивачу виплачувалась суддівська винагорода з розрахунку посадового окладу судді місцевого суду у розмірі 16 000,00 гривень, що не відповідає розміру, встановленому Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 за №2453-VІ, та свідчить про порушення відповідачем конституційних гарантій незалежності суду, про допущення відповідачем протиправної бездіяльності, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті винагороди у розмірі, встановленому відповідно до частини 3 статті 133 цього Закону, тобто у розмірі 10 мінімальних заробітних плат (32 000,00 гривень).

Як наслідок, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не здійснення нарахування і виплати судді ОСОБА_2 належної суддівської винагороди за період з 01.01.2017 до 01.11.2017 є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Доводи представника Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області про відсутність механізму реалізації законодавчого положення, відсутність бюджетних асигнувань та відсутність коштів не обґрунтовують заперечень, оскільки наведені обставини не можуть слугувати підставою для невиконання вимог закону та взятих державою на себе зобов'язань, що також зазначено Європейським Судом з прав людини у рішенні у справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00).

Згідно довідки відповідача від 27.11.2017 за №340 слідує, що заробітна плата позивачу за період з 01.01.2017 до 01.11.2017 нарахована та виплачена з розрахунку посадового окладу судді місцевого суду у розмірі 16 000,00 гривень та становить 159 236,97 гривень (а.с.16).

Враховуючи належний розмір посадового окладу (32 000,00 гривень) та розмір фактично виплаченої суддівської винагороди позивачу за період з 01.01.2017 до 01.11.2017, недоплачена сума суддівської винагороди за вказаний період становить в загальному 160 763,03 гривень, в тому числі: 16 000,00 гривень за січень 2017 року (32 000,00 - 16 000,00); 16 000,00 гривень за лютий 2017 року (32 000,00 - 16 000,00); 16 000,00 гривень за березень 2017 року (32 000,00 - 16 000,00); 16 000,00 гривень за квітень 2017 року (32 000,00 - 16 000,00); 15 947,46 гривень за травень 2017 року (32 000,00 - 16 052,54); 15 990,15 гривень за червень 2017 року (32 000,00 - 16 009,85); 15 984,37 гривень за липень 2017 року (32 000,00 - 16 015,63); 16 000,00 гривень за серпень 2017 року (32 000,00 - 16 000,00); 15 959,35 гривень за вересень 2017 року (32 000,00 - 16 040,65); 16 881,70 гривень за жовтень 2017 року (32 000,00 - 15 118,30).

Як наслідок, заявлена позивачем вимога про стягнення недоплаченої суми суддівської винагороди за період з 01.01.2017 до 01.11.2017 у розмірі 160 763,03 гривень підлягає до задоволення.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо не здійснення нарахування та виплати судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_2 суддівської винагороди, виходячи із посадового окладу судді в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, що визначена Законом України "Про державний бюджет України на 2017 рік" №1801-V-ІІІ від 21.12.2016, за період з 1 січня по 31 жовтня 2017 року.

Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області (, вул. Грюнвальдська, 11, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківська область, 76018) на користь судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_1, 76008) недоплачену суддівську винагороду за період з 1 січня по 31 жовтня 2017 року в сумі 160 763 (сто шістдесят тисяч сімсот шістдесят три) гривні 03 копійки із сплатою (утриманням і нарахуванням) належних податків, зборів та страхових внесків.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення в користь судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_1, 76008) суддівської винагороди за жовтень 2017 року в сумі 16 881 (шістнадцять тисяч вісімсот вісімдесят одну) гривню 70 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області (, вул. Дністровська, 14, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківська область, 76018).

Суддя Главач І.А.

Рішення складене в повному обсязі 19 січня 2018 р.