Справа № 824/405/17-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2018-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2018 р. м. Чернівці Справа № 824/405/17-а

Cуддя Чернівецького окружного адміністративного суду Лелюк О.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Чернівецький обласний центр з надання безоплатної вторинної допомоги, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

22 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

Позивач просить суд: визнати протиправною відмову державного виконавця у прийнятті до виконання ухвали Чернівецького окружного адміністративного суду від 22 липня 2016 року №824/1632/15-а; визнати незаконним повідомлення державної виконавчої служби від 10 квітня 2017 року №1090-2; скасувати повідомлення державної виконавчої служби від 10 квітня 2017 року №1090-2 у зв'язку із незаконністю; зобов'язати відповідача відкрити виконавче провадження для забезпечення виконання ухвали Чернівецького окружного адміністративного суду від 22 липня 2016 року №824/1632/15-а, яке набрало законної сили і підлягає обов'язковому виконанню на всій території України.

В обґрунтування позовних вимог, зазначено, що повідомленням державного виконавця від 10 квітня 2017 року №1090-2 порушено права позивача, передбачені Конституцією України та Законом України "Про виконавче провадження", на обов'язковість виконання ухвали Чернівецького окружного адміністративного суду від 22 липня 2016 року боржником, визначених резолютивною частиною даної ухвали по справі №824/1632/15-а.

Ухвалою судді Чернівецького окружного адміністративного суду Дембіцького П.Д. від 23 червня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвалою судді Чернівецького окружного адміністративного суду Дембіцького П.Д. від 20 вересня 2017 року позовну заяву повернуто позивачу.

Ухвалами Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2017 року ухвали Чернівецького окружного адміністративного суду від 23 червня 2017 року та від 20 вересня 2017 року скасовано, а справу направлено до Чернівецького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

05 січня 2018 року дана адміністративна справа надійшла на адресу Чернівецького окружного адміністративного суду.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Чернівецького окружного адміністративного суду №1-Р від 05 січня 2018 року та у звязку із перебуванням судді Дембіцького П.Д. у відпустці було проведено повторний автоматизований розподіл даної справи.

За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями справу було передано для розгляду головуючому судді Лелюку О.П.

Ухвалою судді Чернівецького окружного адміністративного суду Лелюка О.П. від 09 січня 2018 року прийнято дану справу до свого провадження та відкрито у ній провадження. Також судом залучено до участі у даній справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Чернівецький обласний центр з надання безоплатної вторинної допомоги; призначено розгляд справи на 19 січня 2018 року о 10 год. 00 хв. за правилами спрощеного позовного провадження із врахуванням особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, встановлених статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, зокрема, відповідно до частини четвертої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.

Відповідно до статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених статтями 273 - 277, 280 - 283, 285 - 289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур'єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв'язку.

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Згідно статті 269 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених статтями 273 - 277, 280 - 283, 285 - 289 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).

Копії позовної заяви та доданих до неї документів направляються відповідачу й іншим учасникам справи на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - електронною поштою, якщо така відома суду, або надаються для ознайомлення в судовому засіданні.

Враховуючи наведені положення, на електронну адресу Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області () було направлено позовну заяву, судову повістку, супровідний лист з ухвалою від 09 січня 2018 року. Разом із цим, про дату , час та місце розгляду справи відповідача повідомлено телефоном, про що складено телефонограму. Вказане повідомлення прийняв державний виконавець Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області ОСОБА_2.

Позовну заяву, судову повістку, супровідний лист з ухвалою від 09 січня 2018 року було направлено й на поштову адресу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Чернівецького обласного центру з надання безоплатної вторинної допомоги.

Позивач також була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується наявним у справі рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та відміткою представника позивача ОСОБА_3 про ознайомлення з матеріалами справи 18 січня 2018 року на відповідній заяві.

Однак, в судове засідання 19 січня 2018 року учасники справи не зявились, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до частини першої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Частиною другою статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку, коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення.

Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їхні представники.

Згідно пункту 1 частини третьої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідно до частини девятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Оскільки учасники справи були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили, то враховуючи положення частини першої, пункту 1 частини третьої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, за відсутності підстав для відкладення розгляду справи, передбачених частиною другою статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, зважаючи на положення частини девятої статті 205, частини третьої статті 268 та частини четвертої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути дану справу в порядку письмового провадження в межах десятиденного строку з дня відкриття провадження у цій справі.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 22 липня 2016 року по справі №824/1632/15-а клопотання представника позивача задоволено частково. Вирішено звернутися до Чернівецького місцевого центру з надання безоплатної вторинної допомоги з проханням щодо надання безоплатної допомоги позивачу ОСОБА_1 шляхом визначення адвоката, який здійснюватиме представництво його інтересів у справі №824/1632/15-а. В іншій частині клопотання відмовлено. Копію ухвали вирішено невідкладно надіслати Чернівецькому місцевому центру з надання безоплатної вторинної допомоги.

Вказана ухвала суду набрала законної сили з моменту її постановлення, про що зазначено в самій ухвалі.

10 квітня 2017 року державним виконавцем Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області ОСОБА_4 при примусовому виконанні ухвали №824/1632/15-а, виданої Чернівецьким окружним адміністративним судом 22 липня 2016 року про звернення до Чернівецького місцевого центру з надання безоплатної вторинної допомоги з проханням щодо надання безоплатної допомоги, прийнято повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 7 частини четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" - у зв'язку із тим, що в ухвалі від 22 липня 2016 року не передбачено заходів примусового виконання рішення.

Не погоджуючись із таким рішенням органу державної виконавчої служби, ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ (далі - Закон №1404-VІІІ ).

Статтею 1 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно статті 2 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов'язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об'єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Статтею 3 Закону №1404-VІІІ передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 3) виконавчих написів нотаріусів; 4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; 8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 9) рішень (постанов) суб'єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Згідно частини першої статті 4 Закону №1404-VІІІ у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім'я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред'явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв'язку та адреси електронної пошти.

Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону №1404-VІІІ виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред'явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов'язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

В оскаржуваному позивачем повідомленні від 10 квітня 2017 року державний виконавець, фактично визнавши ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 22 липня 2016 року по справі №824/1632/15-а виконавчим документом, як на підставу для повернення виконавчого документа без прийняття до виконання посилається на пункт 7 частини четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" - відсутність у виконавчому документі заходів примусового виконання рішення.

У звязку з цим, варто зазначити, що статтею 10 Закону №1404-VІІІ визначено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Судом встановлено, що ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 22 липня 2016 року по справі №824/1632/15-а вирішено звернутися до Чернівецького місцевого центру з надання безоплатної вторинної допомоги з проханням щодо надання безоплатної допомоги позивачу ОСОБА_1 шляхом визначення адвоката, який здійснюватиме представництво її інтересів у справі №824/1632/15-а.

Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що суд вживає заходів щодо забезпечення в наданні безоплатної допомоги ОСОБА_1 у справі №824/1632/15-а шляхом звернення до Чернівецького місцевого центру з надання безоплатної вторинної допомоги з проханням щодо надання їй безоплатної допомоги шляхом визначення адвоката, який здійснюватиме представництво її інтересів у вказаній справі. Тобто фактично зобовязує Чернівецький місцевий центр з надання безоплатної вторинної допомоги вирішити питання надання позивачу безоплатної допомоги шляхом визначення адвоката.

Відтак, висновки відповідача про відсутність в ухвалі Чернівецького окружного адміністративного суду від 22 липня 2016 року заходів примусового виконання рішення є помилковими. В резолютивній частині указаної ухвали суду визначено спосіб виконання шляхом зобов'язання вчинити конкретні дії.

Крім цього, вирішуючи спір, суд звертає увагу на положення частини третьої статті 33 Закону №1404-VІІІ, згідно якої за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України ( в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) також було передбачено, що за наявності обставин та в порядку, передбачених абзацом першим цієї частини, державний виконавець за заявою сторони виконавчого провадження або з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", має право звернутися до суду із заявою про зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Однак, Чернівецький міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, вважаючи неможливим примусове виконання ухвали суду у справі №824/1632/15-а, не використав надане законом право на звернення до суду із заявою про зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Таким чином, перевіряючи оскаржуване позивачем рішення суб'єкта владних повноважень на відповідність його критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає, що при його прийнятті відповідач діяв не на підставі закону; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого виду рішень; недобросовісно й нерозсудливо.

Згідно статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що відповідач як субєкт владних повноважень всупереч обовязку доказування, визначеного частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, не надав суду заперечень щодо позову (відзиву на позовну заяву), беручи до уваги положення частини четвертої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України (неподання суб'єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову), суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення даного позову в частині оскарження повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 10 квітня 2017 року №1090-2, прийняте державним виконавцем Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області ОСОБА_4

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відтак, суд визнає протиправним та скасовує вказане вище рішення субєкта владних повноважень.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача відкрити виконавче провадження для забезпечення виконання ухвали Чернівецького окружного адміністративного суду від 22 липня 2016 року №824/1632/15-а, то такі задоволенню не підлягають, оскільки дане питання виходить за межі компетенції суду. Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень. Суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Суд зазначає, що законодавством передбачено окрему процедуру та підстави для відкриття виконавчого провадження, що відноситься, зокрема у даному випадку, до компетенції органів державної виконавчої служби.

Законом визначено ряд підстав для відмови у відкритті, повернення виконавчого документа, при цьому судом, з огляду на предмет позову, не перевірялось дотримання всіх умов для пред'явлення виконавчого документу, а лише законність оскаржуваного повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Отже, відсутні правові підстави для задоволення позову в указаній вище частині.

Водночас, пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України надано можливість суду прийняти рішення про зобовязання відповідача вчинити певні дії.

Згідно частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З огляду на викладене, з метою захисту порушених прав позивача суд вважає за необхідне зобов'язати Чернівецький міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області повторно розглянути питання відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання ухвали Чернівецького окружного адміністративного суду від 22 липня 2016 року у справі №824/1632/15-а.

Таким чином, заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 241 - 246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 10 квітня 2017 року №1090-2, прийняте державним виконавцем Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області ОСОБА_4

Зобовязати Чернівецький міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області повторно розглянути питання відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання ухвали Чернівецького окружного адміністративного суду від 22 липня 2016 року у справі №824/1632/15-а.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана або до Чернівецького окружного адміністративного суду або безпосередньо до Вінницького апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 січня 2018 року.

Суддя О.П. Лелюк