Справа № 233/5714/17
Суддя: Мартишева Т. О.
Дата ухвалення: 2018-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

233 № 233/5714/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2018 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Мартишева Т. О.

за участю

секретаря судового засідання Кюсєвої Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Костянтинівка справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Костянтинівського об*єднаного управління пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності неправомірною, зобов*язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до відповідача - Костянтинівського об*єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати призначеної пенсії за віком позивачеві, а також зобов*язання відповідача негайно поновити виплату пенсії за віком позивачу з квітня 2017 року з виплатою заборгованості, а також утриматись від подальшого призупинення (припинення) виплати пенсії.

В обґрунтування позову зазначив, що з 02 березня 2013 року здобув право на отримання пенсії, що підтверджується пенсійним посвідченням, виданим Пенсійним фондом України. До листопада 2014 року позивач перебував на обліку в УПФУ у Калінінському районі м. Донецька, у подальшому був взятий на облік до Костянтинівського об*єднаного УПФУ Донецької області. До квітня 2017 року відповідач нараховував та перераховував позивачеві пенсію за віком, однак припинив пенсійні виплати з квітня 2017 року, чим грубо порушив законні права та інтереси позивача.

З такими діями відповідача позивач не погоджується та вважає їх неправомірними, оскільки припинення виплати пенсії згідно діючого законодавства України можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених законом.

Позивач в судове засідання не з*явився, просив суд розглядати справу у його відсутність (а.с. 9).

Представник відповідача в судове засідання не з*явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, надав письмові заперечення (а.с. 34-36), у яких зазначив, що на думку відповідача у даному випадку він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 України, Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», підзаконними нормативними актами, постановами Кабінету Міністрів України, тощо. Так, ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні як внутрішньо переміщена особа, пенсія йому виплачена з 01 жовтня 2014 року по 31 березня 2017 року. Виплата пенсії припинена з 01 квітня 2017 року за результатами обміну інформацією з Єдиною інформаційною базою даних внутрішньо переміщених осіб для з*ясування фактичного місця проживання пенсіонера. Оскільки права позивача порушені не були та відомості, надані останнім до управління, можна вважати недостовірними, в задоволенні позову просив відмовити.

З*ясувавши позицію сторін, дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов таких висновків.

З наявних письмових доказів по справі вбачається, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12), з 02 березня 2013 року здобув право на отримання пенсії, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 (а.с. 10) та довідкою УПФУ у Калінінському районі м. Донецька (а.с.14).Згідно довідки УСЗН Костянтинівської міської ради від 19 листопада 2014 року № НОМЕР_2 (а.с. 11, 52 зворот, 54) з жовтня 2014 року позивач взятий на облік як особа переміщена з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) за адресою: м. Костянтинівка, вул. Ціолковського, 21-44.

Позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку у Костянтинівському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду Донецької області (пенсійна справа 809548) (а.с. 50-55), 22 грудня 2014 року звернувся до відповідача із заявою про виплату пенсії, отриманої по 31 серпня 2014 року, та до 31 березня 2017 року позивач отримував пенсію за віком, що відповідачем не оспорювалося.

Даючи оцінку правомірності дій відповідача щодо припинення виплати позивачу пенсії за віком позивачам у справі суд дійшов до такого.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені ОСОБА_2 та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.2 ст. 19 ОСОБА_2 України орган державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 та Законами України.

Статтею 46 ОСОБА_2 України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ч.1 ст. 47 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або рішенням суду припиняється:

1)якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2)на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3)у разі смерті пенсіонера;

4)у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5)в інших випадках, передбачених законом.

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави зробити висновок про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених ст. 49 Закону № 1058-IV.

Рішення Управлінням щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 не приймалося, досліджений судом оригінал пенсійної справи позивача такого рішення із зазначенням вказаних вище та передбачених законом підстав не містить (а.с. 50-55).

Згідно повідомлення Донецького обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат № 4761/11-05 від 11 грудня 2017 року (а.с. 41) ОСОБА_1 згідно довідки № НОМЕР_2 з 19 грудня 2014 року по 16 березня 2017 року перебував на обліку як внутрішньо переміщена особа в УСЗН Костянтинівської міської ради, довідку перенесено до архіву.

Припинення пенсії на підставі даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб без вирішення цього питання шляхом прийняття відповідного рішення не входить до вказаного вище переліку випадків, відповідно до яких припиняється виплата пенсії, а тому не може бути підставою для її припинення, оскільки право соціального захисту, у тому числі пенсійне забезпечення, гарантовано кожному громадянину ОСОБА_2 України.

Отже, діями відповідача щодо припинення виплати пенсії позивача порушені його права на отримання пенсії, оскільки відповідач на виконання вимог ст. 49 Закону № 1058-IV не приймав рішення про припинення виплати пенсії позивачу.

Згідно ст. 33 ОСОБА_2 України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невідємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти його права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст.1 ОСОБА_2 України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 ОСОБА_2 України).

За приписами ст. 6 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_2 України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Як зазначено в ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приймаючи до уваги викладене, за таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача у справі в частині є обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення, а тому бездіяльність Костянтинівського об*єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати з 01 квітня 2017 року виплати пенсії за віком ОСОБА_1 слід визнати неправомірною та відповідача слід зобов'язати поновити позивачу виплату пенсії за віком з 01 квітня 2017 року з виплатою заборгованості, допустивши у порядку ст. 371 КАС України негайне виконання постанови суду в межах суми стягнення пенсії за один місяць.

При цьому, підстави до задоволення позовних вимог позивача в частині зобовязання відповідача утриматись від подальшого призупинення (припинення) виплати пенсії відсутні, оскількитакі вимоги позивача, викладені на майбутнє, не ґрунтуються на законі.

В силу ст. 139 КАС України судові витрати слід віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 9, 77, 79, 139, 241-246, 250, 255, 371 КАС України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса місця реєстрації: м. Донецьк, Калінінський район, вул. 8 Марта, буд. 8; адреса місця проживання як внутрішньо переміщеної особи: м. Костянтинівка Донецької області, вул. Ціолковського, 21-144, РНОКПП НОМЕР_3) до Костянтинівського об*єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області (адреса місцезнаходження: 85113, м. Костянтинівка Донецької області, вул. Ціолковського, 25, ) про визнання дій неправомірними, зобов*язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати неправомірною бездіяльність Костянтинівського об*єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати з 01 квітня 2017 року пенсії за віком ОСОБА_1.

Зобов'язати Костянтинівське об*єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_3, з 01 квітня 2017 року з виплатою заборгованості.

Допустити негайне виконання постанови суду в межах суми стягнення пенсії за один місяць.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 КАС України.

Суддя :