Справа № 377/792/17
Суддя: Ісаєнко Ю.А.
Дата ухвалення: 2018-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 377/792/17 Суддя (судді) першої інстанції: Теремецька Наталія Федорівна
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Ісаєнко Ю.А.,

суддів: Земляної Г.В., Сорочко Є.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу заступника командира 1-ї роти батальйону Управління патрульної поліції у м. Чернігові Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Кобілецького Максима Олеговича на постанову Славутицького міського суду Київської області від 08.11.2017 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до заступника командира 1-ї роти батальйону Управління патрульної поліції у м. Чернігові Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Кобілецького Максима Олеговича про визнання незаконними дій та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до заступника командира 1-ї роти батальйону Управління патрульної поліції у м. Чернігові Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Кобілецького Максима Олеговича про визнання незаконними дій та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Постановою Славутицького міського суду Київської області від 08.11.2017 позов задоволено.

Визнано дії заступника командира 1-ї роти батальйону Управління патрульної поліції у м. Чернігові Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Кобілецького Максима Олеговича щодо притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КпАП України, незаконними.

Визнано незаконною та скасовано постанову заступника командира 1-ї роти батальйону Управління патрульної поліції у м. Чернігові Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Кобілецького Максима Олеговича про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії АР № 706271 від 26.09.2017 року, згідно якої до ОСОБА_4 застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 гривень за вчинення правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 122 КпАП України.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, апелянтом було подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову, та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову.

Справа розглянута у порядку письмового провадження відповідно до вимог п. 2 ч.1 ст.311 КАС України, з огляду на неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, постановою заступника командира 1-ї роти батальйону Управління патрульної поліції у м. Чернігові Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Кобілецького М.О. про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення від 26.09.2017 серії АР № 706271 на позивача за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КпАП України, було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 510 грн.

Згідно вказаної постанови, 26.09.2017 року о 12 годині 30 хвилин, в м. Чернігові по вул. Гетьмана Полуботка, 25, позивач, керуючи транспортним засобом Great Wall Hоver, д.н.з. НОМЕР_1, здійснив зупинку у місці, де відстань між суцільною лінією горизонтальної розмітки 1.1 та автомобілем, що зупинився менше 3 метрів, а саме 1,5 метри, що суттєво перешкоджає дорожньому руху, чим порушив п. 15.9 «д» ПДР України, та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 122 КпАП України.

Приписами ч. 3 ст. 122 КпАП України передбачено, що відповідальність у виді штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від шести місяців до одного року за порушення, зокрема, правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху.

Правила зупинки і стоянки викладені у розділі 15 Правил дорожнього руху України, а випадки заборони зупинки передбачені п. 15.9 Правил дорожнього руху України.

Відповідно до положень п. 15.9 «д» ПДР України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (із змінами), зупинка забороняється у місцях, де відстань між суцільною лінією розмітки, розділювальною смугою чи протилежним краєм проїзної частини і транспортним засобом, що зупинився, менше 3 м.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що відповідачем не надано достатніх доказів того, що саме позивач допустив порушення п. 15.9 ПДР України, а відтак притягнення його до адміністративної відповідальності суперечить вимогам закону, з чим погоджується суд апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Так, відеозаписом, який міститься в матеріалах справи, зафіксовано роз'яснення працівником поліції порушення п. 15.9 «д» ПДР України, а саме зупинка автомобіля Great Wall Hоver, у місці, де відстань суцільної лінії горизонтальної розмітки та автомобілем становить менше 3 метрів. Також, зафіксовано роз'яснення позивачу його прав, в тому числі ст. 63 Конституції України і ст. 268 КпАП України. Проте, сам факт керування транспортним засобом позивачем та здійснення ним зупинки вказаного автомобіля в порушення ПДР України не зафіксовано.

В той же час, суд першої інстанції вірно вказав, що працівник поліції не з'ясовував у позивача, чи саме він керував автомобілем та здійснив зупинку в забороненому місці, а лише попросив пред'явити посвідчення водія та інші документи. Колегія суддів зауважує, що при цьому будь-які вимірювання відстані між автомобілем та суцільною лінією горизонтальної розмітки працівниками поліції не здійснювалось.

Так, на підтвердження того, що позивач не керував зазначеним авто, під час розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 (теща позивача) 26.09.2017 керувала автомобілем Great Wall Hоver, що зазначений в постанові про адміністративне правопорушення, і належав її чоловіку, який помер 27.05.016, та здійснила зупинку вказаного автомобіля в м. Чернігові по вул. Гетьмана Полуботка, 25. Зазначені обставини підтверджуються копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2; копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3, виданого 14.01.2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану Славутицького міськвиконкому Київської області; копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4, виданого 31.05.2016 Славутицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Крім того, копією результатів дослідження КИ поперекового відділу ОСОБА_6 підтверджено, що останній здійснювалось дослідження в Чернігівському військовому госпіталі КТ поперекового відділу 26.09.2017 року о 11 годині 32 хвилини. Водночас, доводи апелянта про складення постанови о 12 годині 30 хвилин жодним чином не спростовують неможливість здійснення зупинки водієм ОСОБА_6 вказаного автомобіля, та не доводять факт керування зазначеним автомобілем саме позивачем.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції стосовно недоведеності факту керування позивачем зазначеним вище авто, та здійснення зупинки вказаного в порушення ПДР України в м. Чернігові по вул. Гетьмана Полуботка, 25, що спростовано належними доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 КпАП України, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Згідно статті 9 КпАП України, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

За змістом статті 245 КпАП України, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 280 КпАП України, орган (посадова особа) при розгляді справ про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За приписами ст. 251 КпАП України, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ст. 252 КпАП України, орган(посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

При здійсненні провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно позивача зазначені вимоги закону не були виконані.

Так, за змістом ст. 254 КпАП України, про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Частиною першою та другою ст. 258 КпАП України, передбачено випадки, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення, зокрема, протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції.

За правилами ч. 4 вказаної статті, у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Згідно ст. 283 КпАП України, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Таким чином, частина четверта ст. 258 КпАП України, передбачає, що працівник патрульної поліції може винести постанову на місці вчинення правопорушення, тобто на місці зупинки транспортного засобу. Проте, постанова щодо притягнення особи до відповідальності виноситься за результатами розгляду справи, що не звільняло відповідача від обов'язку винести постанову за наявності доказів вчинення правопорушення.

Виходячи з наведеного, висновки про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення мають бути зроблені на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження всіх обставин та доказів.

Між тим, матеріали справи та постанова про адміністративне правопорушення не містить достатнього підтвердження того, що саме позивачем порушено вимоги п. 15.9 ПДР України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції вірно вказав, що дії заступника командира 1-ї роти батальйону Управління патрульної поліції у м. Чернігові Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції щодо притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за вчинення ним правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КпАП України, є неправомірними, та правомірно скасував постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії АР № 706271 від 26.09.2017.

Стосовно інших доводів апеляційної скарги, то колегія суддів критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, оскільки містять загальні норми закону, та викладені з посиланням на те, що факт керування ОСОБА_4 є встановленим, а також зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 242, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника командира 1-ї роти батальйону Управління патрульної поліції у м. Чернігові Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Кобілецького Максима Олеговича залишити без задоволення, а постанову Славутицького міського суду Київської області від 08.11.2017 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

(Постанову у повному обсязі складено 17.01.2018)

Суддя-доповідач Ю.А. Ісаєнко

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Є.О. Сорочко