Справа № 810/3250/17
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2017-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2017 року № 810/3250/17

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панченко Н.Д., розглянувши у порядку письмового провадження у м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 30.06.2017 №6878-13 та №6879-13.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що контролюючий орган протиправно визначив йому податкове зобовязання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Позивач звертає увагу суду, що рішення органів місцевого самоврядування, якими затверджені ставки та порядок сплати податку, були прийняті з порушенням вимог підпункту 12.3.4 пункту 12.3 та підпункту 12.4.3 пункту 12.4 статті 12 Податкового кодексу України, що виключає можливість застосування їх положень при визначенні податкового зобовязання на 2016 рік.

Відповідач позов не визнав, на обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 №909-VIII, дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України зупинено.

З урахуванням викладеного, контролюючий орган вважає, що підстав, які б виключали можливість визначення позивачеві податкового зобовязання з податку на нерухоме майно на 2016 рік на підставі рішення органу місцевого самоврядування, що було прийнято у 2016 році, відсутні.

Враховуючи, що матеріали справи у достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, відсутність потреби у заслуховуванні свідків чи експерта, суд вирішив розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є власником обєктів нежитлової нерухомості, а саме:

- нежитлової будівлі літ. «А» площею 1730,80 кв.м., що розташована за адресою: Київська область, Білоцерківський район, с. Шкарівка, пров. Гагаріна, буд. 2-Б, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16195929 (а.с. 17);

- нежитлової будівлі літ. «Ж», площею 949,2 кв.м., літ. «З», площею 991,7 кв.м., що розташовані за адресою: Київська область, Білоцерківський район, с. Поправка, вул. Колгоспна, буд. 1-А, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15260459 (а.с. 20);

- нежитлової будівлі літ. «О», площею 41,6 кв.м., літ. «П» площею 985,9 кв.м., літ. «Р» площею 28,1 кв.м., літ. «С» площею 547,2 кв.м., що розташовані за адресою: Київська область, Білоцерківський район, с. Поправка, вул. Колгоспна, буд. 1-А (а.с. 25);

- нежитлової будівлі літ. «Ш» площею 434,4 кв.м., що розташована за адресою: Київська область, Білоцерківський район, с. Поправка, вул. Колгоспна, 1-А (а.с. 28).

Головним управлінням ДФС у Київській області було обчислено суму податку з обєктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності позивача, у звязку з чим прийнято:

- податкове повідомлення-рішення від 30.06.2017 №6878-13, яким позивачеві визначено суму податкового зобовязання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 7155,13 грн. (а.с. 13);

- податкове повідомлення-рішення від 30.06.2017 №6879-13, яким позивачеві визначено суму податкового зобовязання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 27409,11 грн. (а.с. 14).

Не погоджуючись з вказаними рішеннями контролюючого органу, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28.12.2014 № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким змінено назву та зміст розділу XII Податкового кодексу України.

Назву розділу XII Податкового кодексу України змінено з «Місцеві податки та збори» на «Податок на майно».

Відповідно до редакції Податкового кодексу України, що діяла до 01.01.2015, статтею 265 зазначеного кодексу встановлювався податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так, згідно з положеннями вказаної статті, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової нерухомості.

Стаття 265 Податкового кодексу України у редакції від 01.01.2015 визначає склад податку на майно, який складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, у тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України), а базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України).

З викладеного вбачається, що Законом України від 28.12.2014 № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» розширено об'єкт податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, об'єктами нежитлової нерухомості.

Відповідно до пункту 8.1 статті 8 Податкового кодексу України, в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

У статті 10 Податкового кодексу України, якою встановлений перелік місцевих податків, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прямо не вказаний. Натомість є податок на майно (підпункт 10.1.1), який складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, які визначені пунктом 7.1 статті 7 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до статті 265 Податкового кодексу України (у редакції Закону України від 28.12.2014 № 71-VIII, що діє з 01.01.2015), податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно з Податковим кодексом України є місцевим податком.

Особливість місцевих податків полягає у тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне встановлення місцевих податків із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв, є компетенцією відповідних місцевих рад.

Відповідно до пункту 8.3 статті 8 Податкового кодексу України, до місцевих податків належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Водночас, як вбачається з пункту 4.4 статті 4 Податкового кодексу України, установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто, безпосереднє встановлення місцевих податків (а, отже, і податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки) віднесено Податковим кодексом України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також пунктом 24 частини 1 статті 26 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» та статті 143 Конституції України.

Відповідно до пункту 10.3 статті 10 Податкового кодексу України, місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Згідно з пунктом 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (підпунктом 12.3.1 пункту 12.3 статті 12 ПК України).

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (підпункт 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України).

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (підпункт 12.3.3 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України).

При цьому суд зазначає, що згідно з пунктом 12.5 статті 12 Податкового кодексу України, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 статті 12 цього кодексу.

Тобто, місцеві ради мають обов'язково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) податок на майно, відмінне від земельного податку і вирішити питання (на власний розсуд), чи запроваджувати податок (і у яких розмірах) на майно, відмінне від земельної ділянки.

Звертаючись до суду з даним адміністративним позовом, позивач наполягав на тому, що органи місцевого самоврядування рішення про встановлення місцевих податків і зборів, у тому числі податку на майно, прийняли несвоєчасно на початку 2016 року, що виключає можливість застосування їх положень для визначення суми податку на 2016 рік.

Судом встановлено, що 28.01.2016 Шкарівською сільською радою Білоцерківського району Київської області було прийняте рішення №46-05-VII«Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у м. Білі Церкві», яким затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на території Шкарівської сільської ради.

Також, 29.01.2016 Поправська сільська рада Білоцерківського району Київської області прийняла рішення №04-27, яким затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на території Поправської сільської ради.

Сторони не ставили під сумнів обставину, що дані рішення були оприлюднені до 15 липня 2016 року, а отже є нормативно-правовими актами з питань оподаткування місцевими податками та зборами, а також компетенції цих органів місцевого самоврядування. Не існувало між сторонами також спору щодо визначення контролюючим органом розміру обєкту та бази оподаткування.

Таким чином, єдиною підставою для виникнення спірних відносин стало застосування контролюючим органом при визначенні розміру суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік, ставок податку, затверджених відповідними місцевими радами у 2016 році.

Зясовуючи, чи мав контролюючий орган правові підстави застосовувати ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік, на підставі вказаних рішень органів місцевого самоврядування, суд виходив з наступного.

Відповідно до підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Наведені положення відповідають закріпленому у підпункті 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України принципу стабільності, що має на меті встановлення незмінних умов оподаткування, елементів податків протягом певного часу.

Так, згідно вказаної норми, зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку бюджетного періоду в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Таке рішення має бути оприлюдненим до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, у якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Відповідно до вимог підпункту 266.7.2. пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України, податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Водночас базовим податковим періодом є період за який платник податків зобов'язаний здійснювати розрахунки податків, подавати податкові декларації (звіти, розрахунки) та сплачувати до бюджету суми податків та зборів, крім випадків, передбачених цим Кодексом, коли контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податку (підпункт 33.3. статті 33 Податкового кодексу України).

Податкове зобов'язання за звітний рік з податку сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення (абзац «а» підпункту 266.10.1. пункту 266.10 статті 266 Податкового кодексу України).

Судом установлено, що базовим періодом (звітний рік), за який позивач зобовязаний сплатити до бюджету суму податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є 2016 рік.

Податок сплачується за місцем розташування об'єкта/об'єктів оподаткування і зараховується до відповідного бюджету згідно з положеннями Бюджетного кодексу України (підпункт 266.9.1. пункту 266.9. статті 266 Податкового кодексу України) і є доходом загального фонду такого бюджету (пункт 19 частини першої статті 64 Бюджетного кодексу України).

Отже, сума податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік розраховується контролюючим органом та підлягає сплаті позивачем і зарахуванню до загального фонду місцевого бюджету саме у 2017 році.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України бюджет - план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються відповідно органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду.

Частиною першою статті 3 Бюджетного кодексу України визначено, що бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Таким чином, бюджетним періодом, у якому підлягає застосуванню податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік, є період з 1 січня по 31 грудня 2017 року.

Оскільки рішення Шкарівської сільської ради та Поправської сільської ради, якими встановлені ставки і порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік, були прийняті відповідними органами місцевого самоврядування з дотриманням вимог підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, суд дійшов висновку, що контролюючий орган правомірно визначив позивачеві податкові зобовязання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік на підставі вказаних рішень.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на зазначене та беручи до уваги достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що викладені у позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими

Відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Панченко Н.Д.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 01.11.2017.