Справа № 2-а-476/10
Суддя: Чаплицький В. В.
Дата ухвалення: 2010-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2-а-476/10

21 грудня 2010 року Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі головуючого судді В.В.Чаплицького, при секретарі О.С.Дікал, за участю представника відповідача розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Орджонікідзе адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Орджонікідзевської міської ради Дніпропетровської області про визнання дій неправомірними та зобовязання провести виплату недоплаченої суми щорічної допомоги на оздоровлення, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Орджонікідзевської міської ради Дніпропетровської області, в якому просить визнати дії відповідача неправомірними щодо нарахування та виплати разової допомоги на оздоровлення за 2007-2010 роки та стягнути з відповідача недоплачену разову грошову допомогу на одзоровлення за 2007-2010 роки.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1-ї категорії, що підтверджується посвідченням серії А № 049430, виданим Дніпропетровською обласною державною адміністрацією 20.02.1996 року, та інвалідом 3 групи.

Відповідно до ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-ХІІ, йому, як інваліду третьої групи, повинна виплачуватися щорічна допомога на оздоровлення в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат, таким чином позивач вважає, що йому неправомірно не доплачено на оздоровлення за період 2007-2010 роки як інваліду 3 групи, якому повинна виплачуватись така допомога в розмірі 4 мінімальних заробітних плат.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що виплати позивачеві проводилися згідно діючого законодавства України та Постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 року № 562, яка передбачає інший порядок нарахування та виплати щорічної разової грошової допомоги на оздоровлення, ніж це передбачено Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 в період з 2007 року по 2010 роки був інвалідом третьої групи внаслідок захворювання, повязаного з виконанням обовязків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії, що сторонами визнано та не оспорюється.

Згідно абз.2 ч.4 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-ХІІ позивач в оскаржуваний період, а саме в 2007-2009 роках мав право на щорічну допомогу на оздоровлення в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат.

Згідно п.1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 12.07.2005 року № 562, встановлено іншій розмір щорічної допомоги на оздоровлення інвалідам 3-ї групи.

Позивачу допомога на оздоровлення у 2007, 2008, 2009, 2010 роках виплачувалася у відповідності до зазначеної Постанови Кабінету Міністрів України.

Згідно ст.92 Конституції України, виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення. У ст.75 Конституції зазначено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

На підставі викладеного, суд вважає, що розмір щорічної допомоги на оздоровлення позивача повинен визначатися згідно ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», який має вищу юридичну силу.

Суд не приймає до уваги доводи відповіда про те, що позивачу правильно нараховувалася допомога на оздоровлення у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 року № 562, через те, що відповідними законами України про державний бюджет України на 2007, 2008, 2009 роки було передбачено, що щорічна допомога на оздоровлення повина виплачуватись в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Законом України № 796-ХІІ Кабінет Міністрів України не уповноважений на свій розсуд змінювати, у тому числі зменшувати, конкретні розміри компенсацій і допомоги, зокрема допомоги на оздоровлення, встановлені цим Законом. Частиною 1 ст.67 зазначеного Закону встановлено, що конкретні розміри всіх передбачених ним доплат, пенсій та компенсацій підвищуються Кабінетом Міністрів відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати.

Таким чином, наявна суперечливість законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Вирішуючи даний спір, суд виходить із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами.

Відповідно до ст.8 КАС України забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Таким чином, суд вважає за необхідне при вирішенні даного спору застосувати Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як нормативний акт, який має вищу юридичну силу, без огляду на Постанову КМУ, на яку посилаються представники відповідачів як на підставу заперечень проти позову.

Суд прийшов до висновку, що вказана Постанова Кабінету міністрів України не застосовуються до правовідносин, що склались між позивачем і відповідачами ще й тому, що дійсно порушується конституційний принципи рівності громадян перед Законом.

Згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди України, при розгляді справ, застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї, а також практику Європейського суду - як джерело права.

Згідно зі ст.1 Протоколу №1 до вказаної Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Борги розглядаються у сенсі поняття «власності», яке міститься у ч.1 ст.1 Протоколу №1 до Конвенції і яке не обмежене власністю на фізичні речі та залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і таким чином, як власність.

Європейський Суд з прав людини при розгляді справи «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, припиняти чи закінчити виплату таких надбавок , вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення суду). У звязку з чим Європейський суд не прийняв до уваги позицію уряду України про колізію двох нормативних актів - Закону України, відповідно якому встановлені надбавки з бюджету і який є діючим, та Закону України «Про державний бюджет» на відповідний рік, де положення останнього Закону, на думку уряду України, превалювали як lex specialis. Європейський суд не прийняв аргумент уряду України щодо бюджетних асигнувань, постільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань.

Як свідчить позиція Європейського Суду у справі Yvonne van Duym v. Home Office (Case 41/74 van Duym v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобовязання, взяті державою, навіть якщо такі зобовязання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу повязана з іншим принципом відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобовязань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку - обчислення і призначення разової грошової допомоги на оздоровлення, передбаченої Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Суд вважає за необхідне зобовязати відповідача нарахувати ОСОБА_1 недоплачені кошти на оздоровлення за 2007, 2008, 2009, 2010 роки у розмірі передбаченому абз.2 ч.4 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням фактично отриманої суми допомоги у вказані періоди.

Так як позивачу у 2007, 2008, 2009, 2010 роках щорічна допомога на оздоровлення нараховувалась відповідачем у розмірі меншому, ніж передбачено абз.2 ч.4 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян , які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», то суд вбачає неправомірність дій відповідача з цього приводу.

Вирішуючи питання про поновлення строку звернення до суду, суд бере до уваги той факт, що позивач впродовж декількох років знаходиться на постійному лікуванні та переніс декілька операцій, що підтверджується наданими до суду документами.

Вирішуючи питання про визначення базової мінімальної пенсії за віком при нарахуванні допомоги на підставі Закону України Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року № 3551 суд зазначає наступне.

Суд вважає, що вихідним критерієм обрахунку державної та додаткової пенсій виступає мінімальна пенсія за віком, який згідно зі статтею 28 Закону України від 9 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму визначеного законом для осіб, які втратили працездатність.

Положення частини 3 статті 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», на думку суду, не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) до обрахування інших пенсій чи доплат, повязаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбаченого частиною 1 цією статті, мінімального розміру пенсії за віком.

Керуючись ст.ст.2, 3, 7-12, 69-71, 99, 100, 104, 158-163, 167 КАС України, ст.ст.75, 92 Конституції України, ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-ХІІ, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Орджонікідзевської міської ради Дніпропетровської області про визнання дій неправомірними та зобовязання провести виплату недоплаченої суми щорічної допомоги на оздоровлення - задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду.

Визнати неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Орджонікідзевської міської ради Дніпропетровської області щодо нарахування щорічної допомоги на оздоровлення за 2007-2010 роки в розмірі меншому ніж передбачено абз.2 ч.4 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян , які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобовязати Управління праці та соціального захисту населення Орджонікідзевської міської ради Дніпропетровської області нарахувати ОСОБА_1 недоплачені кошти на оздоровлення за 2007-2010 роки відповідно до вимог абз.2 ч.4 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, передбаченого ч.1 ст.28 Закону України від 9 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», з урахуванням фактично отриманої суми такої допомоги.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Орджонікідзевського

міського суду ОСОБА_2