Справа № 191/2032/17(2-а/191/124/17)
Суддя: Богданенко І.Ю.
Дата ухвалення: 2018-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 січня 2018 рокусправа № 191/2032/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючий суддя: Богданенка І.Ю.,

судді: Уханенка С.А. Дадим Ю.М. ,

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

за участю представників:

позивача: ОСОБА_1 (угода від 19 грудня 2017 року),

відповідача: не зявився,

третіх осіб: не зявилися,

прокурора: ОСОБА_2 (посвідчення №023761),

Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області ОСОБА_3 (довіреність від 22 листопада 2017 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу виконуючого обов'язки керівника Синельниківської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області

на постанову Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2017 року (ухвалену в м. Синельникове суддею Прижигалінською Т.В.)

у справі №191/2032/17

за позовом ОСОБА_4

до Синельниківської районної ради Дніпропетровської області

треті особи відділ Держгеокадастру у Синельниківському районі Дніпропетровської області та відділ державної реєстрації Синельниківської районної державної адміністрації

про визнання недійсним рішення та державного акту,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернувся в Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області з позовом до Синельниківської районної ради Дніпропетровської області, треті особи відділ Держгеокадастру у Синельниківському районі Дніпропетровської області та відділ державної реєстрації Синельниківської районної державної адміністрації про визнання недійсним рішення та державного акту.

Постановою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2017 року позовні вимоги задоволені.

Визнано недійсним рішення двадцять третьої сесії двадцять третього скликання Синельниківської районної ради Дніпропетровської області №404-23/ХХІІІ від 26 жовтня 2001 року в частині щодо внесення змін в земельно-облікову документацію СФГ, щодо переоформлення державного акта для постійного користування землею з ОСОБА_4 на ОСОБА_5.

Визнано недійсним державний акт на право постійного користування землею площею 45.330 га, без серії та номера на імя ОСОБА_5 для ведення фермерського господарства від 20 листопада 2001 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею №1492 і виданий на підставі рішення двадцять третьої сесії двадцять третього скликання Синельниківської районної ради Дніпропетровської області №404-23/ХХІІІ від 26 жовтня 2001 року та скасувано його державну реєстрацію.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, виконуючий обов'язки керівника Синельниківської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області, подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

За доводами апеляційної скарги, позивачем не дотриманий порядок набуття права на користування земельною ділянкою, пропущено строк звернення до адміністративного суду; судове рішення впливає на права та інтереси інших осіб, яким врегульовані відносини скасованим рішенням відповідача.

ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на необґрунтованість доводів, вказує, що фермерське господарство, а не фізична особа, користується земельною ділянкою на законних підставах, спірні відносини регулювалися положеннями Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року.

У судовому засіданні прокурор, представник Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області наполягають на доводах та вимогах апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечує проти задоволення апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши учасників, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції на підставі матеріалі справи, рішенням Синельниківського районного суду від 02 липня 1993 року зобовязано Варварівську сільську раду надати позивачу в користування для ведення селянського (фермерського ) господарства земельну ділянку (а.с. 6).

31 серпня 1993 року Синельниківською районною радою видано позивачу державний акт на право постійного користування землею серія Дн №000657 площею 51,6 гектарів для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с. 7-8).

30 вересня 1993 року Синельниківською районною державною адміністрацією зареєстровано селянське (фермерське) господарство «Гладіатор» (а.с. 10, 11).

Рішенням Синельниківської районної ради від 24 червня 1998 року №17-2/ХХІІІ передано безкоштовно у приватну власність земельні ділянки у розмірах середньої частки (паю) по відповідним сільським радам із земель, наданих для ведення селянських (фермерських) господарств, в тому числі й позивачу (а.с. 22).

Згідно з копією державного акта на право приватної власності на землю серії ДП СВ №015680, позивачу передана у приватну власність земельна ділянка площею 6,27 га, що розташована на території Михайлівської сільської ради та передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 23).

Відповідно до копії державного акта на право постійного користування землею серія ДП СВ №000674, позивачу передана у постійне користування земельна ділянка площею 45,33 га, що розташована на території Михайлівської сільської ради та передана для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с. 24) .

28 вересня 2001 року позивачем до Синельниківської районної ради подана заява, про надання згоди на переоформлення селянського (фермерського) господарства «Гладіатор» з ОСОБА_4 на члена господарства ОСОБА_5, у звязку з навчанням (а.с. 25).

Рішенням Синельниківської районної ради від 26 жовтня 2001 року №404-23/ХХІІІ, на підставі статті 13 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», зокрема, дозволено переоформити селянське (фермерське) господарство «Гладіатор», з наданням вказівки відділу земельних ресурсів внести зміни до земельно-облікової документації селянських (фермерських) господарств (а.с. 26).

Згідно з копією державного акта на право постійного користування землею серії ДП, ОСОБА_5 на підставі рішення Синельниківської районної ради від 26 жовтня 2001 року №1404-23/ХХІІІ, передана у постійне користування земельна ділянка площею 45,33 га, що розташована на території Михайлівської сільської ради та передана для ведення ( фермерського) господарства (а.с. 27).

29 січня 2012 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія І-КИ № 442509 (а.с. 28).

Відповідно до статуту селянського (фермерського) господарства «Гладіатор» в редакції 2003 року, засновником та головою господарства є ОСОБА_4 (а.с. 19-21).

За змістом довідки Синельниківської районної державної адміністрації, станом на 15 червня 2017 року державний акт серії ДП СВ №000674 на право постійного користування землею на імя ОСОБА_4 є дійсним (а.с. 34).

За доводами позивача, в своїй заяві до Синельниківської районної ради просив переоформити господарство на батька, а не землю, надану йому у постійне користування; інших документів крім, заяви на засідання сесії не надавав, тоді як згідно з частиною 1 статті 17 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство володіння, користування і розпорядження майном здійснюється членами селянського (фермерського) господарства за взаємною домовленістю. Такої домовленості всіх членів господарства на передачу землі ОСОБА_5, або наміру, не було, тому відповідач не мав права приймати рішення про передачу землі в постійне користування іншій особі. У 2001 році покинув навчання та повернувся до господарства, продовжував їм керувати. Про існування оскаржуваних рішення та державного акта на право постійного користування землею позивачу та всім членам фермерського господарства стало випадково відомо 30 травня 2017 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Разом з цим, судом першої інстанції питання дотримання строку звернення до суду з адміністративним позовом не розглядалося.

Суд апеляційної інстанції не погоджуються з позицією суду першої інстанції щодо можливості розгляду позовних вимог, заявлених поза межами строку звернення з адміністративним позовом.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 107 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на час подання адміністративного позову) суддя після одержання позовної заяви зясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, та чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Відповідно до частин 1, 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на час подання адміністративного позову), адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, чинне законодавство, встановленими строками, обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

У рішенні Меньшикова проти України від 08 квітня 2010 року (заява №377/02), Європейський суд з прав людини зазначив, що "право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. У випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (рішення у справі Ашинґдейн проти Сполученого Королівства (Ashmgdane v the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п 57, серія А, №93). Суд підкреслює що у сфері тлумачення національного законодавства, зокрема процесуальних правил, що застосовуються у судовому провадженні, його роль обмежується перевіркою того чи результати такого тлумачення національними органами влади, особливо судами, відповідають Конвенції (рішення у справі Звольський та Звольська проти Чеської Республіки (Zvolsky and Zvolska v the Czech Republic), заява № 46129/99, n 46, ЕСПЛ 2002 IX).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» (в редакції на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення) громадянин, який веде селянське (фермерське) господарство на земельній ділянці, наданій йому в постійне користування, може у разі втрати працездатності або досягнення пенсійного віку за рішенням Ради народних депутатів, яка надала цю земельну ділянку, надати її в тимчасове користування одному із членів сім'ї, який веде спільно з ним селянське (фермерське) господарство.

В разі відсутності таких осіб громадянин може передати у тимчасове користування земельну ділянку іншим членам сім'ї, які не ведуть спільно з ним селянське (фермерське) господарство, але мають необхідну кваліфікацію, досвід роботи в сільському господарстві і бажають вести селянське (фермерське) господарство, а також іншим особам, які беруть участь у веденні цього селянського (фермерського) господарства.

У разі тимчасової втрати працездатності або наявності інших поважних причин громадянин може надати земельну ділянку в тимчасове користування на підставі договору особам, зазначеним у частинах першій і другій цієї статті, а у разі призову на строкову військову службу, вступу до навчального закладу - на термін до п'яти років. При успадкуванні земельної ділянки неповнолітнім допускається надання її в оренду під контролем місцевої Ради народних депутатів на період до досягнення спадкоємцем повноліття.

За змістом статті 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» (в редакції станом на звернення позивача із заявою до відповідача та прийняття ним оскаржуваних рішень та акта вересень-жовтень 2001 року) головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником.

Інтереси селянського (фермерського) господарства перед підприємствами, установами та організаціями, окремими громадянами представляє голова господарства.

На ім'я голови селянського (фермерського) господарства видається відповідно Державний акт на право приватної власності на землю, Державний акт на право постійного користування землею. З ним укладається договір на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди. Складаються також інші документи відповідно до законодавства України.

Голова селянського (фермерського) господарства може доручати виконувати свої обов'язки і використовувати права голови одному з членів господарства.

Отже, будучи головою селянського (фермерського) господарства «Гладіатор», ОСОБА_4 та маючи представницькі повноваження, 28 вересня 2001 року не скористався правом доручення виконувати свої обов'язки і використовувати права голови одному з членів господарства, а звернувся із заявою до відповідача про переоформлення господарства з нього, як голови, на члена господарства.

Закони, інші нормативно-правові акти є доступними для ознайомлення всіма громадянами, і можливість обізнаності людини про те чи інше положення законодавства залежить виключно від бажання такої людини.

З огляду на викладене, звертаючись з заявою про переоформлення господарства, ОСОБА_4 міг знати про положення частини 5 статті 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», яким встановлено, що державний акт на право постійного користування землею видається на ім'я голови селянського (фермерського) господарства, та повинен був розуміти наслідки розгляду заяви.

Крім того, подавши заяву про переоформлення господарства, ОСОБА_4 не позбавлявся права отримати документ за наслідками розгляду його заяви.

За змістом статуту селянського (фермерського) господарства «Гладіатор» в редакції 2003 року (зареєстрований 11 лютого 2003 року), засновником та головою господарства є ОСОБА_4; розділом 8 статуту передбачено, що управління господарством здійснює голова, голова організовує роботу господарства, розпоряджається майном.

Отже, позивач як засновник та голова господарства щонайменше з 11 лютого 2003 року, з сумлінним використанням своїх повноважень, міг знати про існування державного акта на право постійного користування землею (виданого на імя ОСОБА_5) та яким користується фермерське господарство.

Разом з цим, адміністративний позов подано 21 червня 2017 року, тобто у строк понад п'ятнадцять років з часу прийняття оскаржуваних рішення і акта та в строк понад 14 років з часу коли позивач міг дізнатися про порушення свої прав чи інтересів, якщо вважав їх порушеними.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції на підставі позовної заяви, додатків та матеріалів справи не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, інших причин, що обєктивно унеможливили або ускладнили подання відповідного адміністративного позову до суду в строк не встановлено, у звязку з чим, позовні вимоги заявлені поза межами строку звернення до суду та розгляду не підлягають.

Разом з цим наведені обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції, що призвело до неправильного вирішення справи.

Частиною 3 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 319 Кодекс адміністративного судочинства України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 8 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Керуючись 315, 319, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу виконуючого обов'язки керівника Синельниківської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області задовольнити частково.

Постанову Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2017 року скасувати.

Позовні вимоги залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Постанова в повному обсязі складена 18 січня 2018 року.

Головуючий суддя І.Ю. Богданенко

суддя С.А. Уханенко

суддя Ю.М. Дадим