Справа № 816/42/16
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2018-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Є.Б. Супрун
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2018 р. м. ХарківСправа № 816/42/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду

у складі :

головуючого судді: Макаренко Я.М.

суддів: Бартош Н.С. , Мінаєвої О.М.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 12.10.2017р., повний текст складено 17.10.2017 року, головуючий І інстанції: Є.Б. Супрун, по справі № 816/42/16

за позовом ОСОБА_1

до Кременчуцького міського відділу Головного управління Національної поліції в Полтавській області , Головного управління Національної поліції в Полтавській області , Кременчуцького міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області , Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області

про скасування наказу, поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі по тексту позивач) звернувся до суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області (надалі по тексту відповідач-1), Головного управління Національної поліції в Полтавській області (надалі по тексту відповідач-2), Кременчуцького міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області (надалі по тексту відповідач-3), Кременчуцького міського відділу Головного управління Національної поліції в Полтавській області (надалі по тексту відповідач-4), в якому, після змін і доповнень, просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ УМВС в Полтавській області від 06.11.2015 №625 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в органах внутрішніх справ;

- визнати протиправним та скасувати наказ УМВС в Полтавській області від 29.11.2013 №563 о/с про призначення ОСОБА_1 на посаду міліціонера відділення охорони ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб Кременчуцького МВ УМВС;

- поновити ОСОБА_1 на посаді, що відповідатиме займаній ним посаді до 29.11.2013 - міліціонер відділення №1 взводу конвойної служби міліції Кременчуцького МУ УМВС;

- стягнути з УМВС в Полтавській області заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням недоотриманої ОСОБА_1 внаслідок незаконного призначення на посаду з нижчою заробітною платою та з розрахунком недоотриманих коштів до заробітної плати по час поновлення на посаді;

- зобовязати УМВС в Полтавській області зарахувати пільгову вислугу років відповідно до поновленої посади за час вимушеного прогулу до фактичного поновлення на службі;

- стягнути з УМВС в Полтавській області недоотриману заробітну плату, відповідних відрахувань до органів та установ до яких вони належать за час служби в ОВС;

- визнати протиправними дії, що призвели до недоотримання заробітної плати, відповідних відрахувань до органів та установ до яких вони належать за час служби в ОВС;

- зобовязати УМВС в Полтавській області сплатити єдиний внесок на загальообовязкове страхування, страхові кошти до ПФУ, фондів соціального страхування не нарахованих та не сплачених коштів;

- встановити фактичний розмір середньоденної та середньомісячної заробітної плати з розрахунком недоотримуваних коштів до заробітної плати

- стягнути з УМВС в Полтавській області річну суму щомісячної грошової допомоги у розмірі окладів за спеціальним званням в сумі 660 грн.;

- зобов'язати ГУНП в Полтавській області розглянути рапорт ОСОБА_1 про бажання проходити службу в органах поліції,

- встановити проходження публічної служби на посаді поліцейського ізолятора тимчасового тримання №7 ГУНП в Полтавській області з 07.11.2015 по 17.11.2015;

- зобовязати ГУНП в Полтавській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 заробітну плату за фактично відпрацьований час з 07.11.2015 року по 17.11.2015 року включно та середньодобову заробітну плату за кожен день затримки з урахуванням премії до 100 відсотків;

- встановити фактичний розмір середньоденної заробітної плати поліцейського ізолятора тимчасового тримання № 7 Головного управління Національної поліції в Полтавській області з урахуванням премії до 100 відсотків.

- стягнути з відповідачів моральну шкоду у розмірі 15 000 грн та судові витрати;

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 12.10.2017 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області від 06.11.2015 №625 о/с в частині звільнення зі служби в органах внутрішніх справ за пунктом 63 "з" (через скорочення штатів) старшини міліції ОСОБА_1, міліціонера відділення охорони ізолятора тимчасового тримання, затриманих і взятих під варту осіб Кременчуцького міського відділу.

Зобов'язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області розглянути питання щодо прийняття на службу в органи поліції ОСОБА_1 відповідно до пункту 9 Розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію".

Стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1847,13 грн (одна тисяча вісімсот сорок сім гривень 13 копійок).

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) частину судових витрат у сумі 1612,71 грн (одна тисяча шістсот дванадцять гривень 71 копійка) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Полтавській області (код ЄРПОУ 40108630).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість постанови суду першої інстанції, на прийняття її судом першої інстанції з порушення норм матеріального та процесуального права, з неповним з»ясуванням обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 12.10.2017 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

13 грудня 2017 року позивачем подано доповнення до апеляційної скарги з порушенням строків встановлених ст.. 193 КАС України (в редакції станом до 15 грудня 2017 року), в звязку з чим вказана апеляційна скарга не прийнята до розгляду судом апеляційної інстанції як доповнення до апеляційної скарги, а розглядаються як письмові пояснення позивача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 28.10.2004 проходив службу в органах внутрішніх справ на посадах міліціонера-водія, інспектора патрульної служби, міліціонера конвойного відділення, міліціонера окремого взводу конвойної служби Кременчуцького МУ, а з 29.11.2013 на посаді міліціонера відділення охорони ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб Кременчуцького МВ (а.с. 55-56, 195 т. 1).

Наказом УМВС в Полтавській області від 06.11.2015 №625 о/с згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" позивач був звільнений із займаної посади за пунктом 63 "з" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ (надалі - Положення) з 06.11.2015 у запас Збройних Сил (т. 1 а.с. 60).

Приймаючи рішення про задоволення частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з незаконності наказу УМВС в Полтавській області від 06.11.2015 № 625 о/с про звільнення позивача з посади.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для їх задоволення.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно вимог апеляційної скарги позивач просив повністю скасувати рішення суду першої інстанці.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач пояснив, що він не згодний також з рішенням суду першої інстанції і в частині задоволення позовних вимог.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з приписів вищенаведених норм, колегія суддів перевіряє рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову в межах доводів та вимог апеляційної скарги, оскільки під час розгляду справи не було встановлено порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення в частині задоволення позову норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги в частині незгоди з рішенням суду першої інстанції щодо задоволення позову позивач фактично посилався на незгоду з мотивами за якими суд першої інстанції прийшов до висновків про задоволення позову щодо скасування наказу УМВС в Полтавській області від 06.11.2015 року за № 625 о/с про звільнення зі служби в органах внутрішніх справ, оскільки судом першої інстанції неповно зясовано обставину, що має значення для справи, а саме те, що його було звільнено за пп.«г» п.64 Положення, оскільки саме так вказано у витягу з наказу від 06.11.2015 №625 о/с, який він отримав поштою ще в грудні 2015 року, а не за пп. «з» п. 63 Положення.

Між тим, колегія суддів вважає безпідставними такі доводи позивача, оскільки згідно оригіналу наказу УМВС в Полтавській області від 06.11.2015 №625 о/с встановлено, що дійсною підставою звільнення позивача є пункт 63 "з" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, що відображено у витягу з даного наказу, сформованого 09.02.2016 (т. 1 а.с. 60), а тому колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову або зміни мотивів та підстав задоволення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог про визнання протиправним та скасування наказу УМВС в Полтавській області від 29.11.2013 №563 о/с про призначення ОСОБА_1 на посаду міліціонера відділення охорони ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб Кременчуцького МВ УМВС в Полтавській області, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог в цій частині.

Колегія суддів частково не погоджується з такими висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Наказом УМВС в Полтавській області від 29.11.2013 №563 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду міліціонера відділення охорони ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб Кременчуцького МВ УМВС звільнивши його (у зв»язку із скороченням) з посади міліціонера відділення №1 взводу конвойної служби міліції Кременчуцького міського управління.

Під час судового розгляду встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на посаду міліціонера відділення охорони ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб Кременчуцького МВ УМВС в Полтавській області позивач призначений у зв'язку з організаційно-штатними змінами та на підставі поданого ним рапорту від 04.11.2013 ( а.с. 194 т.1).

У відповідності до ч. 1 ст. 99 КАС України (в редакції чинній до 15.12.2017 року) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 статті 99 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 статті 99 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Статтею 122 КАС України (в редакції чинній після 15.12.2017 року) визначено строки звернення до адміністративного суду.

Частиною 1 статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 статті 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 5 статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Таким чином з аналізу вказаних норм випливає, що строк звернення до суду з позовом у справах щодо проходження та звільнення з публічної служби становить місяць, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Позивач свої вимоги щодо незаконності наказу від 29.11.2013 №563 обгрунтовує тим, що він про нього був необізнаний, згоду на переведення його на іншу посаду не давав та рапорт про згоду на переведення його на посаду міліціонера відділення охорони ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб Кременчуцького МВ УМВС в Полтавській області від 04.11.2013 р. (а.с. 207 т. 1) ним не складався.

При цьому, про перебування на посаді міліціонера відділення охорони ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб Кременчуцького МВ УМВС в Полтавській області позивач був обізнаний про що свідчать його заява та рапорти від 23.11.2015 року та від 25.11.2015 р., 27.11.2015 р. (а.с. 19-21 т.1), де він власноручно зазначив, що виконує обовязки по охороні ізолятора тимчасового тримання, затриманих і взятих під ватру осіб Кременчуцького міського відділу.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції та в письмових поясненнях викладених позивачем 13 грудня 2017 року, ОСОБА_1 зазначив, що він був обізнаний про те, що починаючи з 2013 року він виконував обовязки міліціонера відділення охорони ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб Кременчуцького МВ УМВС в Полтавській області, але вважав, що такі обовязки він виконує тимчасово на підставі усного наказу безпосереднього начальника.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що саме починаючи з листопада 2013 року позивач був обізнаний про те, що проходить службу на посаді міліціонера відділення охорони ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб Кременчуцького МВ УМВС в Полтавській області, а тому саме починаючи з цього час повинен був дізнатися про порушення своїх прав.

При цьому, позивач починаючи з 2013 року не висловлював свою незгоду з переведенням на іншу посаду, позивачем не наведено поважних причин за яких він починаючи з 2013 року був позбавлений можливості дізнатися про причини переведення його до виконання обовязків за іншою посадою, про підстави такого переведення, витребувати належним чином засвідчений наказ про призначення на іншу посаду та підстави його прийняття, а тому колегія суддів вважає безпідставними посилання позивача про дотримання ним встановлених законом строків звернення до суду з позовом в частині вимог про скасування наказу 29.11.2013 №563 у звязку з отриманням копії рапорту від 04.11.2013 про згоду на призначення на посаду та відповідного наказу лише 27.04.2016 року.

Враховуючи вище зазначене, дату звернення до суду з позовом щодо оскарження наказу від 29.11.2013 №563 саме 26 травня 2016 року, а також те, що позивач з 29.11.2013 працював на посаді міліціонера відділення охорони ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб Кременчуцького МВ УМВС та жодним чином не висловлював своєї незгоди з даним призначенням, не надав доказів в підтвердження поважних причин неможливості витребування відповідних документів та підстав про переведення його на іншу посаду, то колегія суддів вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом в частині визнання протиправним та скасування наказу від 29.11.2013 №563.

Відповідно до ч.1 ст. 100 КАС України (в редакції чинній до 15.12.2017 року) адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 КАС України ( в редакції чинній після 15.12.2017 року) якщо заяву не буде подано в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Частиною 3 ст. 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу УМВС в Полтавській області від 29.11.2013 №563 о/с про призначення ОСОБА_1 на посаду міліціонера відділення охорони ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб Кременчуцького МВ УМВС в Полтавській області у звязку з пропуском строку для звернення до суду без поважних причин підлягають залишенню без розгляду.

Колегія суддів вважає правомірними висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з УМВС в Полтавській області недоотриманої в звязку з незаконним, на думку позивача, переведенням, заробітної плати за час перебування на посаді з нижчим заробітком, оскільки наказ УМВС України в Полтавській області №563 о/с від 29.11.2013 року не скасований.

Щодо вимог позивача про поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних висновків щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача щодо його поновлення на посаді в ГУ НП в Полтавській області, що відповідатиме займаній ОСОБА_1 посаді до 29.11.2013 міліціонера відділення №1 взводу конвойної служби міліції Кременчуцького МУ УМВС, виходячи з наступного.

У відповідності до п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 за № 114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки наказ УМВС України в Полтавській області №563 о/с від 29.11.2013 про призначення ОСОБА_1 на посаду міліціонера відділення охорони ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб Кременчуцького МВ УМВС в Полтавській області не скасований, то відсутні підстави для поновлення його на посаді міліціонера відділення №1 взводу конвойної служби міліції Кременчуцького міського управління УМВС в Полтавській області.

Разом з тим, суд першої інстанції, приймаючи рішення про задоволення позову в частині скасування наказу УМВС в Полтавській області від 06.11.2015 року за № 625 о/с, не врахував приписи п. 24 Положення, за яким у разі незаконного звільнення особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, та безпідставно відмовив позивачу у поновленні на посаді з якої позивач був незаконно звільнений та нарахуванні грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, а тому колегія суддів приходить до висновку, що позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, а саме:на посаді міліціонера відділення охорони ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб Кременчуцького МВ УМВС з виплатою позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Для обчислення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (надалі Порядок №100).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пунктів 5, 8 розділу ІV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку №100 передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Позивача було звільнено зі служби з 06.11.2015 року.

Враховуючи те, що грошове забезпечення за час вимушеного прогулу не було обчислене та нараховано позивачу, а обчислення грошового забезпечення належать до повноважень відповідачів, то, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення таких платежів та вважає за необхідне зобов'язати УМВС України в Полтавській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 по дату поновлення на посаді.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про необхідність поновлення позивача на посаді міліціонера відділення охорони ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб Кременчуцького МВ УМВС починаючи з дати звільнення та покладення обовязку на УМВС в Полтавській області здійснити нарахування та виплату грошового забезпечення позивачу за час вимушеного прогулу починаючи з дати звільнення по дату поновлення на посаді.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову про стягнення з УМВС в Полтавській області річної суми щомісячної грошової допомоги в сумі 660 грн, виходячи з наступного.

Позивач в обґрунтування наведених позовних вимог посилається на порушення відповідачем приписів ч. 1 ст.9-1 Закону України"Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" у відповідності до якої особам, які звільнені зі служби за віком, станом здоров'я чи у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію, протягом одного року після звільнення зі служби виплачується щомісячна грошова допомога в розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням.

Отже, зі змісту вказаної норми випливає, що щомісячна грошова допомога виплачується у разі звільнення зі служби за скороченням штатів.

Оскільки спірний наказ УМВС в Полтавській області від 06.11.2015 №625 о/с в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ є скасованим, позивача поновлено на попередній посаді та на його користь зобовязано відповідача нарахувати та сплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення щомісячної грошової допомоги.

Також колегія суддів зазначає, що 20.12.2017 року позивачем було подано заяву про часткову відмову від позову в частині вимог про:

- встановлення проходження публічної служби на посаді поліцейського ізолятора тимчасового тримання №7 ГУНП в Полтавській області з 07.11.2015 по 17.11.2015;

- зобовязання ГУНП в Полтавській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 заробітну плату за фактично відпрацьований час з 07.11.2015 року по 17.11.2015 року включно та середньодобову заробітну плату за кожен день затримки з урахуванням премії до 100 відсотків;

- встановлення фактичний розмір середньоденної заробітної плати поліцейського ізолятора тимчасового тримання № 7 Головного управління Національної поліції в Полтавській області з урахуванням премії до 100 відсотків.

Відповідно до ч.1 ст. 189 КАС України позивач може відмовитися від позову, а відповідач-визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно з ч. 3 ст. 189 КАС України про прийняття відмови від позову суд постановляє ухвалу, якою закриває провадження у справі. У разі часткової відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу, якою закриває провадження у справі щодо частини позовних вимог.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статями 238,240 цього Кодексу.

За приписами п.2 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

Таким чином, враховуючи, що позивач, згідно із приписами ст.ст. 44, 47 Кодексу адміністративного судочинства України має право на власний розсуд розпоряджатися своїми процесуальними правами та обов'язками, у тому числі, щодо відмови від позову на будь-якій стадії судового процесу, а також те, що дії позивача щодо відмови від частини позовних вимог не суперечать закону та не порушують чиї-небудь права, свободи або інтереси, колегія суддів приходить до висновку про задоволення заяви позивача про відмову від частини позовних вимог та скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні цих вимог з закриттям провадження у справі щодо цієї частини позовних вимог.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову в частині стягнення з відповідачів моральної шкоди в сумі 15 000,00 грн, виходячи з наступного.

За змістом ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1173 ЦК передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 (далі - КЗпП) відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 та від 27.02.2009 Верховний Суд України говорить про те, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач в обґрунтування позовних вимог стосовно стягнення моральної шкоди зазначив, що незаконними діями субєкта владних повноважень та його посадовими особами його протиправно звільнено з ОВС України та порушено норми чинного законодавства які упорядковують та врегульовують питання звільнення та прийняття на публічну службу чим було завдано моральні та фізичні страждання.

Враховуючи вище зазначене, колегія суддів прийшла до висновку, що судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не обгрунтовано завдання йому моральної шкоди саме у сумі 15000 грн.

Колегія суддів вважає безпідставним позовні вимоги щодо зобовязання УМВС України в Полтавській області зарахувати пільгову вислугу років відповідно до поновленої посади за час вимушеного прогулу до фактичного поновлення на службі, оскільки на час звернення позивача із позовом до суду позивач не був поновлений на посаді, отже не звертався до відповідача щодо зарахування пільгової вислуги років відповідно до посаді на якій його поновлено, а відповідачем не приймалося рішення щодо відмови в зарахуванні такої вислуги років, а тому відповідачем не було вчинено дії, прийнято рішення або допущено бездіяльність стосовно обчислення вислуги років, а тому наведенні вимоги задоволенню не підлягають

Колегія суддів вважає за безпідставними позовні вимоги про визнання протиправними дій, що призвели до неотримання позивачем заробітної плати, стягнення з УМВС України в Полтавській області недоотриманої заробітної плати за час служби в органах внутрішніх справ та зобовязання УМВС України в Полтавській області сплатити єдиний внесок, страхові кошти до відповідних фондів, виходячи з наступного.

Так, позивач посилається що починаючи з 2007 року по 2015 рік недоотримав заробітну плату на суму 9579, 07 грн.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимог та заперечення.

Однак позивачем не наведено які саме порушення та якого законодавства було допущено відповідачем при нарахуванні та виплаті за кожний місяць грошового забезпечення та яких його складових, а тому відсутні підставі для задоволенні цієї частини позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про скасування постанови суду першої інстанції в частині відмови в задоволення позову з прийняття нової постанови про часткове задоволення вказаної частини позовних вимог, залишення частини позовних вимог без розгляду та закриття провадження в частині позовних вимог, а підстав для скасування постанови суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог не вбачає.

Враховуючи те, що колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позову, наявні підстави для зміни розподілу судових витрат, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України (в редакції чинній з 15.12.2017 року) судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов»язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 132 КАС України передбачено, що до витрат, пов»язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, витрати сторін та їхніх представників, що пов»язані із прибуттям до суду.

Згідно наданих позивачем до матеріалів справи квитанцій в підтвердження вартості переїзду до суду першої та апеляційної інстанцій позивачем сплачено за проїзд 4271, 50 грн, а саме: 18.02.2016 83,11 грн; 25.02.2016 140,00 грн; 11.03.2016 140 ,00 грн; 06.04.2016 280,00 грн; 26.05.2016 140,00 грн; 04.08.2016 75,00 грн; 19.09.2016 300,00 грн; 03.10.2016 233,39 грн; 12.10.2016 320,00 грн., 21.06.2017-160 грн., 30.06.2017-160 грн., 12.07.2017-160 грн., 26.07.2017-160 грн., 17.08.2017-160 грн, 19.08.2017-160 грн, 29.08.2017-160 грн, 05.10.2017-160 грн, 12.10.2017-160 грн, 20.10.2017-160 грн, 13.12.2017-380 грн, 20.12.2017- 380 грн, 11.01.2018-200 грн.

Згідно квитанції №19-1 від 04.08.2016 року (а.с.87 т.2) позивачем понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4200 грн.

Надання позивачу професійної правничої допомоги підтверджується витягом з угоди на представництво інтересів в адміністративній справі №19 від 05.07.2016 року, ордером про надання правової допомоги від 06.07.2016 року (а.с.231,232 т.1), розрахунком витрат на правову допомогу (а.с.86 т.2)

Також, згідно постанови суду першої інстанції від 12.10.2017 року позивачем було понесено судові витрати пов»язані з прибуттям до суду першої інстанції у 2016 році в сумі 1711.50 грн.

Таким чином, позивачем під час розгляду справи було понесено судові витрати у загальному розмірі 8471,50 грн., які документально підтверджені.

Частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб»єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб»єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 ст.139 КАС України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позов ОСОБА_1 містив 15 (п»ятнадцять) вимог, з яких судом першої та апеляційної інстанції приймаючи рішення було задоволено 5 вимог, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Враховуючи приписи 3 ст.139 КАС України колегія суддів приходить до висновку про стягнення з управління Міністерства внутрішніх справ в Полтавській області на користь позивача судових витрат у розмірі 2259 грн (8471,50 грн:15 вимог*4 задоволені вимоги) та стягнення з Головного управління національної поліції в Полтавській області на користь позивача судові витрати у розмірі 565 грн (8471,50 грн:15 вимог*1 задоволену вимогу).

За таких обставин, позивач має право на присудження йому понесених ним судових витрат у загальному розмірі 2824 грн (2259 грн + 565 грн), які підлягають стягненню з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області та Головного управління Національної поліції в Полтавській області пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення судових витрат.

Керуючись ст. 243, 250, 310, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 12.10.2017р. по справі № 816/42/16 в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 та в частині стягнення судових витрат у сумі 1612,71 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Полтавській області скасувати та прийняти в цій частині нову постанову, якою позов в цій частині задовольнити частково.

Адміністративний позов ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування наказу управління Міністерства внутрішніх справ в Полтавській області від 29.11.2013 №563 о/с про призначення ОСОБА_1 на посаду міліціонера відділення охорони ізолятора тимчасового тримання, затриманих і взятих під варту осіб Кременчуцького міського відділу управління Міністерства внутрішніх справ в Полтавській області залишити без розгляду.

Провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 в частині позовних вимог про встановлення проходження публічної служби на посаді поліцейського ізолятора тимчасового тримання №7 Головного управління Національної поліції в Полтавській області з 07.11.2015 року по 17.11.2015 року; зобовязання Головного управління Національної поліції в Полтавській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 заробітну плату за фактично відпрацьований час з 07.11.2015 року по 17.11.2015 року включно та середньодобову заробітну плату за кожен день затримки з урахуванням премії до 100 відсотків; встановлення фактичного розміру середньоденної заробітної плати поліцейського ізолятора тимчасового тримання № 7 Головного управління Національної поліції в Полтавській області з урахуванням премії до 100 відсотків-закрити.

Поновити ОСОБА_1 на посаді міліціонера відділення охорони ізолятора тимчасового тримання, затриманих і взятих під варту осіб Кременчуцького міського відділу управління Міністерства внутрішніх справ в Полтавській області починаючи з 06.11.2015 року.

Зобовязати управління Міністерства внутрішніх справ в Полтавській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу починаючи з 06.11.2015 року по дату поновлення на посаді.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань управління Міністерства внутрішніх справ в Полтавській області (вул. Пушкіна, 83, м. Полтава, Полтавська область, 36000) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1, 39631) судові витрати у розмірі 2362 (дві тисячі триста шістдесят дві) грн. 94 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Полтавській області (вул. Пушкіна, 83, м. Полтава, Полтавська область, 36000) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1, 39631) судові витрати у розмірі 590 ( п»ятсот дев»яносто) грн. 77 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_2
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_3 ОСОБА_4
Повний текст постанови складено 16.01.2018.