Справа № 754/11663/17
Суддя: Карпушова О.В.
Дата ухвалення: 2018-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Беспалова О.О., Парінова А.Б., секретар судового засідання Лісник Т.В, за участі за участі позивача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на постанову Деснянського районного суду м.Києва від 30 жовтня 2017 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

08.09.2017 ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі по тексту - відповідач), яким просив визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років листом від 30.08.2017 №13153/09; зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити призначення пенсії за вислугу років згідно ст. 501 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону від 12.07.2001) з 17.08.2017; зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити призначення пенсії згідно ст. 501 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону від 12.07.2001), виходячи з розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи без обмеження максимального розміру пенсії, на підставі наданих документів та довідки, виданої Генеральною прокуратурою України №18-289зп від 18.07.2017; зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві після призначення пенсії невідкладно видати пенсійне посвідчення; зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити виплату призначеної пенсії згідно ст. 501 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону від 12.07.2001), виходячи з розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи, без обмеження максимального розміру пенсії, за період з 17.08.2017, а в подальшому довічно здійснювати належні виплати пенсії за вислугу років щомісячно.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач має право на призначення пенсії відповідно до ст. 501 Закону України «Про прокуратуру».

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 30.10.2017 позовні вимоги задоволені частково, а саме: визнано неправомірними дії Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києва щодо відмови ОСОБА_2 в призначенні пенсії за вислугою років, відповідно до ст. 501 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 12.07.2001 ); зобов'язано Лівобережне об'єднане Управління Пенсійного фонду України в м. Києва призначити та виплачувати ОСОБА_2 пенсію за вислугу років згідно ст. 501 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 12.07.2001), виходячи з розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку,

обчисленого за останні 24 місяці роботи на підставі довідки Генеральної прокуратури України №18-289зп від 18.07.2017, починаючи з 17.08.2017, а в подальшому довічно здійснювати належні позивачу виплати пенсії за вислугу років щомісячно.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача в частині визнання протиправними дій відповідача та зобов'язання призначити пенсію за вислугу років підлягають задоволенню, призначення пенсії позивачу відповідач зобов'язаний здійснити на підставі поданих позивачем документів відповідно до ст. 501 Закону України «Про прокуратуру», з розрахунку 90% від суми місячної заробітної плати на підставі довідки Генеральної прокуратури України №18-289зп від 18.07.2017.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати судове рішення, як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимоги.

У судовому засіданні позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги, представник відповідача до суду не прибув, про час, дату та місце слухання справи повідомлявся належним чином.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач з 01.09.1992 по 1997 (наказ №536-33 від 22.05.1997) навчався на денній формі юридичного факультету Київського університету імені Тараса Шевченка за спеціальністю «Правознавство», здобув кваліфікацію «юрист», про що отримав диплом НОМЕР_1, що підтверджується записами трудової книжки позивача та архівної довідки Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 27.03.2017 №010-17/124.

З 16.02.1999 року ОСОБА_2 працює в органах прокуратури.

17.08.2017 позивач звернувся до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі по тексту - Закон № 1789-ХІІ).

Листом Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 30.08.2017 №13153/09 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до вимог Закону України «Про прокуратуру», оскільки відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213, з 01.06.2015 норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії /щомісячне довічне грошове утримання/призначаються відповідно, зокрема, Закону України «Про прокуратуру», втратили чинність. Виходячи з зазначеного, з 01.06.2015 пенсії в порядку та на умовах, визначених Законом, не призначаються, раніш призначені пенсії не перераховуються. Тому підстави для призначення пенсії за вислугу років за нормами Закону України «Про прокуратуру» згідно заяви від 17.08.2017 на даний час відсутні.

Вказані обставини підтверджені відповідними доказами і не є спірними.

З 15.12.2017р. набрав законної сили Кодекс адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017р.

Відповідно до п.10 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини шостої статті 501 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру» (далі по тексту - Закон №1789-XII) в редакції згідно із Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011, до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до стажу позивача, що дає право на призначення пенсії за вислугою років, слід зарахувати половину строку навчання позивача у вищому навчальному закладі з 01.09.1992 по 23.05.1997, що становить 2 роки 4 місяці 11 днів.

Отже, відповідно на день звернення до відповідача, загальний стаж роботи позивача складав 20 рік 10 місяців та 11 днів, у тому числі 18 років 6 місяців - на посадах прокурорів.

Щодо позовних вимог в частині визнання неправомірними дій Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києва щодо відмови ОСОБА_2 в призначенні пенсії за вислугою років, відповідно до ст. 501 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 12.07.2001) та зобов'язання відповідача призначити та виплачувати ОСОБА_2 пенсію за вислугу років згідно ст. 501 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 12.07.2001), виходячи з розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 місяці роботи, починаючи з 17.08.2017, колегія суддів вважає, що зазначені позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 501 Закону №1789-XII «Про прокуратуру» прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років.

Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції позивач звернувся до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 501 Закону України «Про прокуратуру» 17 серпня 2017р.

З урахуванням стажу роботи позивача на слідчо-прокурорських посадах в органах прокуратури (18 років 6 місяців ), та зарахування половини строку навчання позивача у вищому навчальному закладі з 01.09.1993 року по 23.105.1997, а саме - 2 роки 4 місяці та 11 днів, на день звернення позивача до відповідача загальний стаж роботи складав 20 років 10 місяців та 11 днів.

Враховуючи наведене, та з огляду на законодавчі вимоги, встановлені у ч. 1 ст. 501 Закону №1789-XII (в редакції згідно із Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011), колегія суддів вважає, що розмір вислуги років позивача на день звернення до відповідача не відповідав вимогам ч.1 ст. 501 Закону №1789-XII «Про прокуратуру», оскільки становив менше 23 років.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила ч. 1 ст. 501 Закону №1789-XII у редакції до внесення змін Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 (яка була чинна до 01.10.2011 року) відповідно до якої було встановлено, що прокурори зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно віку, оскільки на час звернення позивача до відповідача із відповідною заявою, у ч. 1 ст. 501 Закону № 1789-XII було встановлено вимоги щодо реалізації права на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Колегія суддів зазначає, що такими вимогами є наявність на день звернення вислуги років не менше 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років.

Аналогічних висновків дотримався Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 20.07.2017 (№К/800/13212/17) по справі №308/12384/16-а.

Відповідно до частин першої, другої та шостої ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення), кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Водночас згідно з частинами першою, другою, четвертою та п'ятою ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час перегляду оскаржуваного судового рішення в апеляційному порядку) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог лише в частині зобов'язання відповідача зарахувати до стажу роботи позивача половину строку навчання у вищому навчальному закладі з 01.09.1992 року по 23.05.1997, що становить 2 роки 4 місяці та 11 днів та не вбачає підстав для задоволення інших позовних вимог.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки обставини справи встановлені з достатньою повнотою, але судове рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, вони підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 18.01.2018.

Керуючись ст. ст. 229, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на постанову Деснянського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 р. - задовольнити частково.

Постанову Деснянського районного суду м.Києва від 30 жовтня 2017 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов`язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу роботи ОСОБА_2 половину строку навчання у вищому навчальному закладі з 01.09.1992 по 23.05.1997 року, що становить 2 роки 4 місяці 11 днів.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.О. Беспалов

А.Б. Парінов