Справа № 826/8107/16
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2018-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя першої інстанції: Григорович П.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2018 року Справа № 826/8107/16

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_3 та Київського міського голови ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Київського міського голови ОСОБА_4, Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання бездіяльності протиправною,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Київського міського голови ОСОБА_4 (далі - відповідач-1), Київської міської ради (далі - відповідач-2), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправною бездіяльності Київського міського голови ОСОБА_4, яка полягає у невнесенні протягом місяця (від дати реєстрації клопотання) на пленарне засідання сесії Київської міської ради питання стосовно надання позивачу дозволу на розробку проекту землевідводу щодо:

- земельної ділянки № 1 відповідно до графічного матеріалу, орієнтовним розміром до 0,10 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за клопотанням від 01.12.2015 р. № 1, зареєстрованим у КМР за вх. № 08/М-11751;

- земельної ділянки № 2 відповідно до графічного матеріалу, орієнтовним розміром до 0,10 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за клопотанням від 01.12.2015 р. № 2, зареєстрованим у КМР за вх. № 08/М-11750;

- земельної ділянки № 6 відповідно до графічного матеріалу, орієнтовним розміром до 0,10 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за клопотанням від 01.12.2015 р. № 6, зареєстрованим у КМР за вх. № 08/М-11746;

- земельної ділянки № 9 відповідно до графічного матеріалу, орієнтовним розміром до 0,10 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за клопотанням від 01.12.2015 р. № 9, зареєстрованим у КМР за вх. № 08/М-11743;

- земельної ділянки № 1 відповідно до графічного матеріалу, орієнтовним розміром до 0,10 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за клопотанням від 13.01.2016 р. № 1, зареєстрованим у КМР за вх. № 08/М-226;

- земельної ділянки № 3 відповідно до графічного матеріалу, орієнтовним розміром до 0,10 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за клопотанням від 13.01.2016 р. № 3, зареєстрованим у КМР за вх. № 08/М-228;

- земельної ділянки № 4 відповідно до графічного матеріалу, орієнтовним розміром до 0,10 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за клопотанням від 13.01.2016 р. № 4, зареєстрованим у КМР за вх. № 08/М-229;

- земельної ділянки № 9 відповідно до графічного матеріалу, орієнтовним розміром до 0,10 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за клопотанням від 13.01.2016 р. № 9, зареєстрованим у КМР за вх. № 08/М-234;

Також при зверненні до суду першої інстанції позивач просив стягнути з відповідача на його користь витрати на правову допомогу в загальному розмірі 36 198,40 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року адміністративний позов було задоволено, а у стягненні на користь позивача з відповідача заявлених витрат на правову допомогу - відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач та відповідач - Київський міський голова подали апеляційні скарги.

Позивач у своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині щодо відмови у присудженні на його користь витрат, пов'язаних з розглядом справи (правової допомоги), та змінити таке рішення суду, стягнувши на його користь витрати, пов'язані з розглядом справи (правової допомоги), у розмірі 36428,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань КМР, а також вирішити питання про розподіл витрат, пов'язаних з розглядом справи (правової допомоги) у суді апеляційної інстанції та стягнути на його користь 5120,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань КМР.

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що судом першої інстанції помилково не було враховано, що складання процесуальних документів, а також дії, що їм передують та необхідні для їх вчинення, слід тлумачити як вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, а тому, на думку апелянта, складання позовних заяв є правовою допомогою, витрати на яку підлягають присудженню на його користь за рахунок відповідача.

З цих та інших підстав апелянт-позивач вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній ним частині прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про розподіл судових витрат.

Відповідач у своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про відмову в позові в повному обсязі, посилаючись на те, що складання проектів рішень КМР щодо набуття прав на земельні ділянки належить до повноважень Департаменту земельних ресурсів, який несе персональну відповідальність за виконання покладених на нього завдань, а також на те, що звернення позивача були адресовані КМР, а не безпосередньо Голові, і неприйняття КМР за клопотаннями позивача у місячний строк рішення про надання дозволу на розроблення земельної документації не порушує його права, так як він не був позбавлений можливості самостійно, без отримання дозволу, замовити розроблення відповідної документації.

З цих та інших підстав апелянт-відповідач вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято за неповно встановлених обставин справи та з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідачем також подано відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому він просить залишити її без задоволення, а постанову суду в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат - без змін, посилаючись на те, що в даному випадку відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача заявлених ним витрат на правову допомогу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до Київської міської ради в порядку ст. 118 Земельного кодексу України з клопотаннями від 01.12.2015 р. №№ 1, 2, 6, 9, від 13.01.2016 р. №№ 1, 3, 4, 9, в яких просив надати йому дозвіл на розробку проекту землевідводу земельних ділянок, відповідно до графічних матеріалів, орієнтовними розмірами по 0,10 га з з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розглянувши дане питання на сесії ради у встановлений законодавством місячний строк з прийняттям об'єктивного та обґрунтованого рішення.

У місячний термін з дати звернення та станом на час розгляду даної справи в суді першої інстанції зазначені клопотання позивача не були винесені на пленарне засідання сесії КМР, зокрема до порядку денного ради не внесені.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність Київського міського голови щодо невнесення протягом вказаного терміну на пленарне засідання сесії ради питання стосовно надання йому дозволу на розробку проекту землевідводу щодо відповідних земельних ділянок, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

При цьому, щодо кожної із земельних ділянок позивачем первісно було подано до суду першої інстанції окремі аналогічні позовні заяви, у кожній з яких він, окрім іншого, просив суд вирішити питання про розподіл судових витрат шляхом їх стягнення на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, додаючи відповідні договори про надання правової допомоги, квитанції про сплату коштів, замовлення та акти виконаних робіт, загальна сума за якими становить 36 428,80 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.08.2016 р. за клопотанням позивача його позовні заяви було об'єднано в одне провадження.

Судова колегія встановила, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що питання стосовно надання дозволу на розробку проекту землевідводу за клопотаннями позивача не були внесені на пленарне засідання ради у строки, визначені законодавством, внаслідок чого, відповідно й не були своєчасно розглянуті.

Відмовляючи у присудженні на користь позивача заявлених ним витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідності до матеріалів справи правова допомога, надана позивачу, включає лише складання для нього позовних заяв, але компенсація таких витрат чинним законодавством не передбачена, оскільки складання позовної заяви не належить до процесуальних дій.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Земельним кодексом України (далі - ЗК України), Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 р. № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР), «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 р. № 4191-VI, який був чинним на момент зверенння позивача до суду з позовними заявами у цій справі (далі - Закон № 4191-VI), Регламентом Київської міської ради, затвердженим рішенням від 12.11.2014 р. № 351/351 (далі - Регламент).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч.ч. 6, 7 ст. 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Згідно з п.п. 8, 9 ч. 4 ст. 42 Закону № 280/97-ВР сільський, селищний, міський голова скликає сесії ради, вносить пропозиції та формує порядок денний сесій ради і головує на пленарних засіданнях ради; забезпечує підготовку на розгляд ради проектів програм соціально-економічного та культурного розвитку, цільових програм з інших питань самоврядування, місцевого бюджету та звіту про його виконання, рішень ради з інших питань, що належать до її відання; оприлюднює затверджені радою програми, бюджет та звіти про їх виконання.

Аналогічні правові норми закріплені у п.п. 5, 6 ч. 3 ст. 4 Регламенту КМР.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством регламентовано зобов'язання органу місцевого самоврядування розглянути клопотання особи про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у місячний строк.

При цьому, розгляд таких клопотань здійснюється на пленарних засіданнях ради, формування порядку денного яких належить до безпосередньої компетенції її голови, на якого, крім іншого, також покладено обов'язок забезпечити підготовку на розгляд ради проектів відповідних рішень, що належать до її відання.

Виходячи з цього, колегія суддів звертає увагу на те, що Київським міським головою не було винесено на пленарне засідання КМР, зокрема не включено до порядку денного, розгляд жодного з клопотань позивача від 01.12.2015 р. №№ 1, 2, 6, 9, від 13.01.2016 р. №№ 1, 3, 4, 9 про надання йому дозволу на розробку відповідних проектів землеустрою у місячний строк з дати реєстрації таких клопотань та не забезпечено дотримання радою порядку і строку їх розгляду, чим у сукупності порушено вимоги ч. 7 ст. 118 ЗК України, ст. 42 Закону № 280/97-ВР та ст. 4 Регламенту КМР.

Доводи апелянта-відповідача про те, що складання проектів рішень КМР щодо набуття прав на земельні ділянки належить до повноважень Департаменту земельних ресурсів, який несе персональну відповідальність за виконання покладених на нього завдань, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, як встановлено вище, обов'язок з розгляду поданих позивачем клопотань щодо надання дозволу на розробку проектів землеустрою покладено саме на КМР і такий розгляд здійснюється на її пленарних засіданнях, порядок денний яких формується безпосередньо головою ради.

Крім того, у п. 9 ч. 4 ст. 42 Закону № 280/97-ВР та п. 6 ч. 3 ст. 4 Регламенту КМР чітко визначено, що саме голова ради забезпечує підготовку на розгляд ради проектів рішень ради з питань, що належать до її відання.

Посилання апелянта-відповідача на те, що звернення позивача були адресовані КМР, а не безпосередньо Голові КМР, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки звернення позивача саме до ради, а не до її голови, передбачено статтею 118 ЗК України і жодним чином не спростовує обов'язків КМР як колегіального органу та її посадових осіб дотримуватися законодавчо регламентованої процедури розгляду клопотань про надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Твердження апелянта-відповідача про те, що неприйняття КМР за клопотаннями позивача у місячний строк рішення про надання дозволу на розроблення земельної документації не порушує його права, так як він не був позбавлений можливості самостійно замовити розроблення відповідної документації без отримання дозволу, судова колегія до уваги не приймає, оскільки самостійне замовлення розроблення земельної документації в разі неприйняття радою рішення є правом позивача, регламентованим ст. 118 ЗК України, а не його обов'язком, і наявність в нього такого права жодним чином не позбавляє його конституційної гарантії судового захисту та права на розгляд радою поданого ним клопотання у строки, визначені законодавством.

Більш того, апеляційний суд зазначає, що неприйняття КМР жодного рішення за клопотаннями позивача у строк, закріплений ч. 7 ст. 118 ЗК України, ставить його у певну правову невизначеність, що є недопустимим у відповідності до змісту та сутності принципів верховенства права та законності.

При цьому, апеляційний суд враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 р. у справі «Рисовський проти України», в якому Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов'язків.

Водночас, згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апелянта-відповідача, який є суб'єктом владних повноважень, колегія суддів вважає, що всупереч вимогам ч. 2 ст. 77 КАС України ним не доведено правомірності допущення оспорюваної позивачем бездіяльності.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Перевіряючи постанову суду в частині щодо відмови позивачу у присудженні на його користь заявлених ним витрат на правову допомогу, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 87 КАС України у редакції, яка була чинною на момент ухвалення судом першої інстанції постанови у цій справі, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать: 1) витрати на правову допомогу; 2) витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; 3) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз;

4) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.

У ч.ч. 1, 3 ст. 132, ч. 3 ст. 134 КАС України в редакції, чинній на теперішній час, передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; 3) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов'язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно зі ст. 1 Закону № 4191-VI, який був чинним на звернення позивача до суду з позовними заявами у цій справі, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Таким чином, системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що витрати позивача на складання позовної заяви не входять до складу витрат, пов'язаних з розглядом справи, і адміністративним процесуальним законодавством не передбачено можливості їх відшкодування позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що у відповідності до актів виконаних робіт, поданих позивачем на підтвердження надання його представником правової допомоги, ним були понесені витрати лише на складання позовних заяв, а тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності достатніх та необхідних правових підстав для присудження на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача заявлених у цій справі витрат на правову допомогу.

Доводи апелянта-позивача про те, що складання процесуальних документів, а також дії, що їм передують та необхідні для їх вчинення, слід тлумачити як вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, а тому, на думку апелянта, складання позовних заяв є правовою допомогою, витрати на яку підлягають присудженню на його користь за рахунок відповідача, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки не ґрунтуються на нормах законодавства.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги позивача, колегія суддів вважає їх безпідставними.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи представника відповідача про те, що деякі з позовних заяв, поданих позивачем у цій справі та в наступному об'єднаних в одне провадження, складені раніше (27.04.2016 р./Т.1 а.с.21, 221/), ніж договір про надання правової допомоги, на підставі якого, за твердженням представника позивача, такі позови складалися, та раніше дат замовлень на їх складання /Т.1 а.с.28, 30, 234, 238/, а також вказані позовні заяви підписані представником позивача 27.04.2016 р. на підставі довіреності від 12.05.2016 р. /Т.1 а.с.21, 221/, що, окрім іншого, у сукупності також вказує на необґрунтованість заявлених позивачем витрат.

Крім того, у своїй апеляційній скарзі позивач, окрім іншого, просить вирішити питання розподілу витрат, пов'язаних з розглядом справи (правової допомоги) в суді апеляційної інстанції та стягнути на його користь витрати у розмірі 5120,00 грн., надаючи на їх підтвердження замовлення юридичної послуги, квитанцію про оплату правової допомоги на суму 5120,00 грн., копію договору про надання правової допомоги від 01.12.2017 р. № 01/12-1 та акт виконаних робіт від 04.12.2017 р. /Т.3 а.с.52-55/.

Разом з тим, дослідивши зазначені докази, колегія суддів встановила, що правова допомога, витрати на яку апелянт-позивач просить стягнути з відповідача, становить виключно складання апеляційної скарги, а отже, з огляду на викладені вище положення ч.ч. 1, 3 ст. 132, ч. 3 ст. 134 КАС України, не входить до складу витрат, пов'язаних з розглядом справи, і адміністративним процесуальним законодавством не передбачено можливості їх відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

З огляду на це, апеляційний суд вважає, що в даному випадку відсутні правові підстави для задоволення вищевказаних вимог апелянта.

Враховуючи вищевикладене та переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційних скарг, як того вимагає ст. 308 КАС України, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин було повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційні скарги ОСОБА_3 та Київського міського голови ОСОБА_4 підлягають залишенню без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 132, 133, 229, 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТВНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та Київського міського голови ОСОБА_4 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України, виготовлено 16 січня 2018 року.

Головуючий суддя:

Судді: