Справа № 810/2799/17
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2018-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

09 січня 2018 року № 810/2799/17

Суддя Київського окружного адміністративного суду Брагіна О.Є.;

при секретарі судового засідання - Бровчук Ю.В.;

за участі позивача - ОСОБА_1,

розглянувши в місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_2 ; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" про визнання протиправними дій та скасування рішення ,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з вимогами про визнання протиправними дій приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_2 щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, індексний номер 35844056 від 23.06.2017 р. та внесення запису за даним рішенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також про скасування цієї реєстрації, аргументуючи позов тим, що державним виконавцем Резніковим О.Г. був неправомірно складений акт та винесена постанова про передачу належного позивачу нерухомого майна (будинку та земельної ділянки) стягувачу - ПАТ "УкрСиббанку" як іпотекодержателю в рахунок погашення боргу за кредитом, тому вважає, що відповідач не мав права здійснювати державну реєстрацію цього об'єкта нерухомості.

У призначений для розгляду справи час відповідач та третя особа до суду не прибули, про дату, час та місце проведення судового засідання, повідомлені належним чином, заяв чи клопотань про розгляд справи за їх відсутності, не надали, що згідно ч.3 ст.205 КАСУ, не є перешкодою для розгляду справи.

Дослідивши подані документи та матеріали, вивчивши доводи позовної заяви, суд вважає за необхідне закрити провадження у справі, з урахуванням наступного:

як слідує із наявних матеріалів та письмових доказів, позивач був власником земельної ділянки та житлового будинку площею 368,70 кв.м згідно свідоцтв про право власності серії САВ №035055, реєстраційний номер БТІ 17443553 та державного акту на право власності серії КВ №04474 відповідно.

29.08.2003 р., між ним та АКБ "УкрСиббанк" був укладений договір про надання споживчого кредиту №0 в забезпечення якого, 12.06.2007 р., був укладений договір іпотеки №56775 за умовами якого іпотекодавець ОСОБА_1 передав в іпотеку належне йому нерухоме майно: житловий будинок та земельну ділянку. Аналогічний договір був укладений 15.02.2008 р.

15.10.2013 р., Вишгородський районний суд Київської області видав виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь кредитора АТ "УкрСиббанк" заборгованості за кредитом у розмірі 499 133 доларів США 55 центів, що за курсом НБУ станом на 01.08.2012 р. становило 3992793,50 грн.

27.11.2013 р., згідно виконавчого листа державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області ОСОБА_3 було відкрито виконавче провадження №41238477, а 06.03.2017 р. будинок та земельна ділянка ОСОБА_1 передані на реалізацію через систему "СЕТАМ" електронні торги на продаж. У визначений день, 24.05.2017 р., електронні торги не відбулись у зв'язку з відсутністю учасників торгів, про що складено протокол №258297.

31.05.2017 р., іпотекодержатель - банк звернувся до ВДВС з заявою про намір придбати нерухоме майно-предмет іпотеки за початковою ціною, шляхом заліку своїх вимог за рахунок ціни заставленого майна. На виконання вимог третьої особи, державний виконавець Резніков О.Г. склав акт та виніс постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. В подальшому, 23.06.2017 р., відповідач зареєстрував право власності на спірні будинок та ділянку за АТ "УкрСиббанк" згідно свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів серії НМЕ №49, виданого 23.06.2017 приватним нотаріусом ОСОБА_2

У зв'язку з чим позивач, як власник майна, вважаючи порушеним своє право на його вільне використання, володіння та розпорядження, в тому числі і протиправними діями державного виконавця, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правової оцінки відносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає таке:

відповідно до ч.2 ст.6 КАСУ, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. У своєму рішенні від 20.07.2006 р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України у редакції, яка діяла на момент звернення ОСОБА_1 до суду, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства. Аналогічні підстави для закриття провадження у справі встановлені п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України у редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року (далі - КАС України №2147).

Пунктом 10 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України №2147 справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ураховуючи зміни до норм процесуального закону, з метою вирішення питання можливості розгляду справи у порядку адміністративного судочинства суд вважає за необхідне вирішувати дане питання з урахуванням положень обох редакцій Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, згідно ч. 1 ст. 2 КАСУ №2747 завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Необхідність справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень регламентує також ч. 1 ст. 2 КАС України №2147.

Приписи ч. 2 ст. 2 КАСУ №2747 визначали, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У постанові Пленуму ВАСУ від 20.05.2013 р. №8 "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» в абз.2 п.2 суд вказав, що чинне законодавство не містить визначення терміна «публічно-правовий спір", проте для розгляду будь-якого спору адміністративний суд має встановити, що пред'явлений на вирішення суду спір містить публічно-правовий зміст/характер. Для з'ясування характеру спору судам слід враховувати, що протилежним за своїм значення до публічно-правового є приватно-правовий спір. Це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне.

Пунктом 3 абз.2-3 вищезгаданої постанови ВАСУ передбачена необхідність звернення уваги суду на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи (суб'єктів владних повноважень), але і здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій. Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань. З наведеного випливає, що законодавець, вказуючи про можливість оскарження в адміністративному порядку будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження, не зазначив чітких критеріїв віднесення певного спору до публічно-правового чи, відповідно, приватно-правового.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України №2747 юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Аналогічні за змістом норми закріплені й у п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України №2147, на підставі яких юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, - ч. 1 ст. 3 КАС України №2747. Зі змісту п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України №2147 слідує, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

В абзаці 7 ч. 1 ст. 3 КАС України №2747 визначено суб'єкт владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. При цьому, визначення суб'єкта владних повноважень, що міститься у п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України №2147, дещо розширюючи дане поняття, в цілому збігається із закріпленою у попередній редакції процесуального закону дефініцією. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з, у тому числі, іншим суб'єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих осіб, відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних (публічно-владних) управлінських функцій.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України №2747 та ч. 2 ст. 2 КАС України №2147 у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Наведеними положеннями процесуального закону окреслюється перелік повноважень адміністративного суду при вирішенні питання про правомірність рішень, дій чи бездіяльності осіб, яким делеговані повноваження зі здійснення владних (публічно-владних) управлінських функцій. На переконання суду, вказане підтверджує відсутність у адміністративних судів правових підстав для вирішення питань про цивільне право у межах оскарження таких дій, рішень чи бездіяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, в якості обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 вказує на відсутність правових підстав для набуття права власності на спірне нерухоме майно третьою особою- ПАТ "УкрСиббанком", яке, на переконання позивача, протиправно було зареєстровано приватним нотаріусом ОСОБА_2 за банком з урахуванням протиправного рішення державного виконавця (постанови від 20.06.2017 р.) про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу позивача.

Крім того, ОСОБА_1 вказує, що відповідними діями та рішенням приватного нотаріуса та державного виконавця порушені його права власника та, обґрунтовуючи свої вимоги посилається на ст.41 Конституції України, в тому числі і щодо недопустимості протиправного позбавлення власників належного їм майна.

Таким чином, підставами даного позову визначені обставини неправомірності, на думку позивача, набуття третьою особою- банком права власності на спірні об'єкти нерухомого майна, що, на його переконання, порушує належне йому право власності. Тобто, в основу обґрунтування протиправного характеру оскаржуваних дій та рішення приватного нотаріусу покладено не порушення порядку та процедури проведення державної реєстрації права власності, а відсутність такого права в особи, за якими у подальшому таке право було зареєстровано, зокрема і діями державного виконавця. Такі аргументи безумовно свідчать про існування спору про право у межах даних правовідносин.

Приписи п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України у редакції, яка була чинною на момент звернення позивача до суду, визначали, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України у редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 12 ГПК України у редакції, яка була чинною на момент звернення особи до суду, господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав. Приписи п. 6 ч. 1 ст. 20 ГПК України у редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, визначають, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. Тобто, спори щодо реєстрації та обліку прав на майно, яке є предметом спору, належить розглядати за правилами господарського судочинства.

Крім того, за ст.448 ЦПК України право на звернення із скаргою до суду на дії, рішення або бездіяльність державного виконавця мають сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що його рішенням, дією або бездіяльністю чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Оскільки передумовою передачі спірного майна у якості погашення боргу третій особі стали дії та рішення державного виконавця, на протиправність яких вказує позивач, такі дії та рішення мали б бути предметом розгляду суду у порядку цивільного судочинства.

Згідно правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду України від 14.06.2016 року у справі №21-41а16 та від 11.04.2017 року у справі №21-3632а16, правовідносини, пов'язані із невиконанням умов цивільно-правової чи господарської угоди не є публічно-правовим, а випливають із договірних відносин і мають вирішуватися судами за правилами ЦПК, внаслідок чого провадження у справі підлягає закриттю.

Положення ч. 1 ст. 244-2 КАС України №2747 визначали, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Приймаючи до уваги, що предметом оскарження у даній справі є дії та рішення приватного нотаріуса як державного реєстратора, в обґрунтування протиправності (правомірності) яких позивачем покладено заперечення можливості набуття права власності на спірне нерухоме майно в тому числі з урахуванням неправомірних дій державного виконавця, суд приходить до висновку про неможливість розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства, що є підставою для закриття провадження у справі, незважаючи на суб'єктний склад сторін даного спору.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Приписами п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України №2147 встановлено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За викладених підстав суд приходить до висновку про необхідність закриття провадження у даній справі, як такій, що не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Вказаний спір належить до юрисдикції місцевого загального суду та має розглядатися за правилами цивільного судочинства

Керуючись статтями 238, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

1. Провадження в адміністративній справі за позовм ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_4, третя особа: публічне акціонерне товариства "УкрСиббанк" про визнання протиправними дій та скасування рішення, - закрити.

2. Копію ухвали видати (надіслати) особам, які беруть участь у справі.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або у судовому засіданні у разі неявки учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженнні, набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом пятнадцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Брагіна О.Є.