Справа № 754/13742/17
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2018-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання протизаконними дій та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2.) звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (далі - Відповідач, УПСЗН Деснянської РДА) про:

- визнання протизаконними дій Відповідача щодо відмови у встановленні статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення Позивачу, учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, 1 категорії;

- зобов'язання УПСЗН Деснянської РДА встановити статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення ОСОБА_2 як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, інваліду 3 групи.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 13.11.2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем не надано доказів залучення до складу формувань Цивільної оборони при ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що, в силу п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», є обов'язковою умовою для встановлення статусу інваліда війни.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. При цьому звертав увагу на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вказуючи на те, що розгляд справи було здійснено неповноважним судом, адже останнім не враховано ряд положень чинного законодавства. Крім того, підкреслив, що до складу Цивільної оборони входили всі без виключення особи чоловічої статі до 60 років та жінки від 16 до 55 років, а роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС виконувалися громадянами саме у складі формувань Цивільної оборони. Залишення поза увагою наведених обставин, а також незабезпечення вивчення судом першої інстанції ряду підзаконних нормативних актів, які були чинними на момент участі Позивача у роботах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, стали, на переконання Апелянта, підставою для ухвалення помилкового рішення.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії І, що підтверджується копією посвідчення НОМЕР_2 від 28.04.2005 року (а.с. 4), а також учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується вкладкою НОМЕР_3 від 28.04.2005 року до вказаного посвідчення (а.с. 4). Крім того, Позивач є інвалідом ІІІ групи внаслідок захворювання, пов'язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, про що свідчить копія довідки МСЕК серії КИЕ-1 №505435 від 16.02.2000 року (а.с. 5).

09.08.2017 року Позивач звернувся до Відповідача із заявою, в якій просив встановити статус інваліда війни у зв'язку з захворюванням, пов'язаним з виконанням робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, та видати посвідчення згідно поданих документів.

До вказаної заяви ОСОБА_2 були додані копії, зокрема: довідки МСЕК серії КИЕ-1 №505435 від 16.02.2000 року (а.с. 5), експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної ради по встановленню причинного зв'язку захворювань та інвалідності з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та їх професійного характеру від 15.12.1995 року №1507 (а.с. 6); посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, НОМЕР_2 від 28.04.2005 року та вкладки НОМЕР_3 до нього (а.с. 4); інформаційної довідки Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації від 25.07.2017 року №01.1-14/1127-2 (а.с. 10); довідки про дозу опромінення (а.с. 7).

Листом від 23.08.2017 року №33-2266 УПСЗН Деснянської РДА повідомило ОСОБА_2 про відсутність підстав для встановлення статусу інваліда війни у відповідності до п. 9 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». При цьому Відповідачем зазначено, що надані документи ґрунтуються не на документальному факті залучення Позивача до формувань Цивільної оборони, а на підставі загальних нормативних, офіційних документів і матеріалів Чорнобильської АЕС, а отже не можуть бути підставою для встановлення факту участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі невоєнізованого формування Цивільної оборони (а.с. 9).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи зі змісту п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки матеріалами справи не підтверджується участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них (далі - Закон).

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Приписи ст. 18 вказаного Закону визначають, що ветеранам війни вручаються посвідчення та нагрудні знаки. Порядок виготовлення та видачі посвідчень і знаків встановлюється Кабінетом Міністрів України та міжнародними договорами, в яких бере участь Україна.

Згідно п. 2 затвердженого постановою КМ України від 02.05.1994 року № 302 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни (далі - Положення №302) посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

В абз. 2 п. 7 Положення №302 закріплено, що «Посвідчення інваліда війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім'ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Пунктом 10 Положення №302 передбачено, що посвідчення інваліда війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Інвалідам війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення цього Положення.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що обов'язковими умовами, за якими особу можна віднести до інвалідів війни згідно п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону, є наявність в особи сукупності таких обов'язкових умов: залучення такої особи до складу формувань Цивільної оборони та отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Наведений висновок узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною, зокрема, в ухвалі від 23.03.2017 року у справі №676/4127/16-а.

Згідно Положення про невоєнізовані формування Цивільної оборони і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами, введеного в дію наказом начальника Цивільної оборони СРСР - заступника Міністра оборони СРСР від 06.07.1975 року № 90, до складу формувань зараховуються в обов'язковому порядку громадяни СРСР чоловіки у віці від 16 до 60 років та жінки від 16 до 55 років… Невоєнізовані формування цивільної оборони, які можуть використовуватися у мирний час для боротьби з масовими лісовими пожежами, ліквідації наслідків стихійних лих, значних аварій і катастроф, комплектуються особовим складом шляхом залучення до цих формувань в обов'язковому порядку робітників, службовців, колгоспників.

Таким чином, формування Цивільної оборони, у тому числі невоєнізовані, створювались саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварій, катастроф та стихійних лих. Громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на Чорнобильській АЕС та її наслідків) залучались до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

Наведений висновок викладений й у листі Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації від 25.07.2017 року №01.1-14/1127-2 (а.с. 10).

Зважаючи на те, що Позивач згідно довідки ВАТ «Вишгороденергостройтранс» від 22.01.1995 року №26к (а.с. 11) працював в автотранспортному виробничому об'єднанні «Укренергостройтранс», а до формувань Цивільної оборони зараховувались усі громадяни СРСР на всіх об'єктах народного господарства в обов'язковому порядку, судова колегія приходить до висновку, що ОСОБА_2 була направлена АТВО «Укренергостройтранс» на відповідні роботи з ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони від вказаного підприємства.

Аналогічний висновок підтримується Вищим адміністративним судом України в ухвалах від 21.09.2017 року у справі №759/15342/16-а, від 06.11.2017 року у справі №342/521/17.

Наведені обставини, як вірно підкреслив Апелянт, були залишені поза увагою суду першої інстанції, що спричинило ухвалення помилкового судового рішення. Разом з тим, викладене свідчить про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, однак жодним чином не вказує на розгляд справи неповноважним судом, як помилково зазначає Позивач в апеляційній скарзі.

Крім того, як вже було зазначено вище, матеріалами справи, зокрема, відомостями з посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (а.с. 4) і вкладки до нього (а.с. 4), а також довідки МСЕК (а.с. 5), Позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, з чим і пов'язано отримання останнім інвалідності ІІІ групи.

При цьому судом першої інстанції не було враховано, що Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, який заперечує проти задоволення позову, не доведено, що виключно наказом чи розпорядженням про включення особи до формування Цивільної оборони може підтверджуватися факт участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі таких формувань.

З урахуванням наведеного судовою колегією враховується, що згідно ч. 2 ст. 9 КАС України 2. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Спосіб захисту у сфері публічно-правових відносин визначає позивач та згідно ч. 3 ст. 105 КАС України позов може містити вимоги про зобов'язання відповідача суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії, утриматися від вчинення певних дій, виконати зупинену чи не вчинену дію тощо.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Тобто, у випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов'язати суб'єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.

Обрана судом форма захисту порушених прав у даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Втручанням у дискреційні повноваження суб'єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов'язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб'єкта владних повноважень.

Аналогічна позиція випливає зі змісту ухвали Вищого адміністративного суду України від 24.03.2016 року у справі №826/17109/13-а.

Тобто законодавець передбачив обов'язок суду змусити суб'єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому судовою колегією враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі №804/14800/14.

З урахуванням викладеного судова колегія вважає, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав Позивача, є зобов'язання Відповідача встановити ОСОБА_2 статус інваліда війни ІІІ групи та видати відповідне посвідчення.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлену вище відсутність правових підстав для відмови у встановленні Позивачу статусу інваліда війни, судова колегія приходить до висновку про передчасність твердження суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог, а тому вважає за необхідне рішення суду скасувати та ухвалити нове.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а постанову суду - скасувати.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 312, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання протизаконними дій та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Постанову Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації щодо відмови у встановленні ОСОБА_2 статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення.

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (02232, м. Київ, вул. Закревського, 87-Д, ) встановити ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) статус інваліда війни ІІІ групи та видати посвідчення інваліда війни ІІІ групи.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Повний текст постанови складено « 16» січня 2018 року.