Справа № 219/14509/17
Суддя: Фролова Н. М.
Дата ухвалення: 2018-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2018 року Артемівський міськрайонного суду Донецької області в особі судді Фролової Н.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадженні (у письмовому проваджені) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Бахмутського обєднаного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області про визнання бездіяльності неправомірною та зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1/б; адреса для листування: Донецька область, м.Бахмут, вул.Миру, 41, а/с 101) звернулася в суд з позовом до Бахмутського обєднаного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області (місцезнаходження за адресою: Донецька область, м.Бахмут, вул.Миру, 35) про визнання бездіяльності неправомірною та зобовязання вчинити певні дії з підстав припинення виплати їй пенсії з 1 листопада 2016 року. Просить суд визнати неправомірною бездіяльність Бахмутського обєднаного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області щодо невиплати їй пенсії з 1 листопада 2016 року та зобовязати відповідача відновити нарахування та виплату належної їй пенсії з 1 листопада 2016 року. Крім того просить поновити їй строк звернення до суду з адміністративним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що вона перебуває на обліку в Бахмутському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області на підставі електронної пенсійної справи, та отримує пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», шляхом зарахування коштів на банківський рахунок. Пенсія для позивача є єдиним джерелом існування, однак вона не мала можливості щомісяця перевіряти свій рахунок, оскільки мешкала і у м. Бахмут та також часто виїжджав за місцем своєї реєстрації, оскільки їй необхідно було стежити за майном. У жовтні 2017 року вона вирішила зняти пенсію зі свого карткового рахунку, однак кошти на ньому були відсутні. Вона звернулася до відповідача на особистий прийом, де дізналася, що виплата пенсії їй була призупинена до зясування у звязку з перевіркою місця його фактичного проживання. Але будь яких повідомлень або документів про зупинення виплати їй пенсії поштою або на телефон вона не отримувала. Тому вона змушена була звернутися до адвоката за юридичною допомогою. На письмовий запит адвоката було отримано відповідь Бахмутського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, з якої вона дізналася, що відповідач з 01.11.2016 року припинив виплату її пенсії у звязку з черговим обміном з органами соціального захисту населення. Вважає дії відповідача такими, що порушують її конституційні права, Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України викладеного в новій редакції, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, відповідач в установлений судом строк не подав відзив на позовну заяву, натомість подав заперечення з якого вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Бахмутському обєднаному УПФУ Донецької області. Пенсія виплачена до 01.11.2016 року. Виплати пенсій особам, переміщеним з тимчасово окупованих територій, регулюються постановою КМУ № 595 від 07.11.2014 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам, організаціям Донецької та Луганської областей», Постановою КМУ № 509 від 01.10.2014 року «Про тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ», постановою КМУ № 365 від 08.06.2016 року «Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», постановою КМУ № 136 від 18.02.2016 року «Порядок здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації…» та деякими іншими. Враховуючи вищевказані постанови виплата пенсії позивачу з листопада 2016 року призупинена. Для поновлення виплати пенсії позивачу необхідно звернутися до Бахмутського обєднаного УПФУ Донецької області особисто та надати відповідні документи. Зазначено, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», підзаконними нормативними актами, прийнятими постановами Кабінету Міністрів України, права позивача порушені не були, у звязку із чим просить відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що відповідно до довідки від 03.12.2014 № НОМЕР_1 ОСОБА_1 взято на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції до м. Бахмут (а.с.11).

Позивач перебуває на обліку в Бахмутському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області на підставі електронної справи, яка надійшла до управління з управління Пенсійного фонду України в м. Сніжне Донецької області. У звязку з проведенням в жовтні 2016 чергового інформаційного обміну з органами соціального захисту населення по пенсійній справі ОСОБА_1 виплата пенсії призупинена з 01.11.2016, оскільки не підтверджено місце фактичного проживання (а.с.9).

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII (далі Закон № 1706-VII).

Згідно статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачем не приймалося рішення про припинення нарахування та виплати пенсії позивачеві з 01.03.2016 року.

Пенсійний орган посилається на інформаційний обмін з органами соціального захисту населення та необхідність перевірки місця фактичного проживання позивача.

Підстави припинення виплати пенсії передбачені ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Враховуючи наведені норми, суддя дійшов висновку про порушення відповідачем вимог ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки з листопада 2016 року позивачеві припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав, а інформаційний обмін з органами соціального захисту населення та необхідність перевірки місця фактичного проживання позивача, не є таким рішенням у розумінні ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Суддя звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Оцінюючи спірні правовідносини суддя застосовує положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обовязків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення тощо.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, вважаю, що в діях відповідача містяться ознаки дискримінації відносно позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

Враховуючи викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, приходжу до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме необхідно визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачеві пенсії з 01 листопада 2016 року, а також зобовязати відповідача відновити нарахування та виплату належної пенсії ОСОБА_1 з 01 листопада 2016 року.

Одночасно, суддя зазначає, що пенсійним органом рішення про припинення виплати позивачу пенсії не приймалось, а за правилами ч. 2 ст. 46 Закону «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за минулий час будь-яким строком не обмежується, тому суд вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача суми судового збору.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 10, 242-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року з наступними змінами, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність Бахмутського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії з 01 листопада 2016 року.

Зобовязати Бахмутське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області відновити нарахування та виплату належної ОСОБА_1 пенсії з 01 листопада 2016 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі - Бахмутського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді в розмірі 640,00 грн..

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення складено в повному обсязі 17 січня 2018 року

Суддя Н.М. Фролова