Справа № 756/13101/17
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2018-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Твердохліб В.А., Троян Н.М.;

за участю секретаря: Драч М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації на постанову Оболонського районного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року (розглянута у відкритому судовому засіданні, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, третя особа: Департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації про зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересня 2017 року, ОСОБА_2 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, третя особа: Департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації про зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (1 категорія), безпосереднім учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується відповідним посвідченням. Позивач є інвалідом 3 групи, причина інвалідності захворювання, пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

На звернення позивача до Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації з проханням надати статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення на підставі діючого законодавства України, позивач отримав відмову з посиланням на те, що відсутнє документальне підтвердження залучення його особисто до формування цивільної оборони згідно з наказом чи розпорядженням, а тому за таких обставин відсутні підстави для встановлення статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення.

Позивач вважає таку відмову відповідача протиправною та такою, що порушує його законні права щодо встановлення статусу інваліда війни та видачі посвідчення. Вважає, що посвідчення інваліда війни видається виключно на підставі довідки МСЕК про групу та причину інвалідності, а необхідність надання будь-яких інших документів законодавством не передбачена, тому він має право на встановлення статусу інваліда війни та отримання посвідчення інваліда війни.

Враховуючи викладене, позивач просив визнати дії Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації щодо відмови йому у встановленні статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення протиправними, та зобов'язати встановити йому статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року позов задоволено.

Визнано дії Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_2 у встановленні статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни протиправними.

Зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації встановити ОСОБА_2 статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до п.13 ст.10 КАС України, суд під час розгляду справи в судовому засіданні здійснює повне фіксування його перебігу за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу, крім випадків, визначених цим Кодексом. Порядок такого фіксування встановлюється цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.229 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

За наявності заперечень з боку будь-кого з учасників судового процесу проти здійснення повного фіксування судового засідання за допомогою відеозаписувального технічного засобу таке фіксування здійснюється лише за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів відповідно ч.2 ст.313 КАС України визнала можливим проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності сторін та їх представників.

Згідно ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог та приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, що 20.09.2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо встановлення статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності тощо.

Листом від 22.09.2017 року № 0131-19120 відповідач повідомив позивача, що на підставі поданих документів встановити йому статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не вбачається за можливе.

ОСОБА_2 є особою, яка постраждала внаслідок чорнобильської катастрофи (категорія 1), є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (категорія 1), виданим 28.10.2014 року Київською міською державною адміністрацією; вкладкою до посвідчення НОМЕР_1 від 28.10.2014 року підтверджується статус позивача як учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Позивач відповідно до довідки МСЕК № 085327 є непрацездатним, 3 група інвалідності безстроково, причина інвалідності - профзахворювання, пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Надаючи правову оцінку матеріалам, обставинам справи, а також наданим поясненням та запереченням сторін колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При вирішенні питання належності Позивача до осіб, які належать до ветеранів війни Управління керувалось Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон), Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, що затверджений постановою КМ України від 12.05.1994 № 302.

Згідно з пунктом 9 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Листом від 14.05.2008 № 1906/014/184-08 Міністерство праці та соціального політики України роз'яснило, що норми Закону не поширюються на осіб, які направлялися на виконання робіт з ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС органами управління у справах цивільної оборони, створеними у складі підприємств, установ і організацій.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 15 вересня 2015 року (справа №2а-6906/11/2670).

Колегія суддів звертає увагу на те, що у зазначеному рішенні, на підставі аналізу судових рішень Вищого адміністративного суду України, вказано про необхідність достовірного, документального підтвердження участі особи у формуваннях Цивільної оборони для надання їй статусу інваліда війни.

Системою цивільної оборони на момент аварії на Чорнобильської АЕС керували штаби цивільної оборони: СРСР, УРСР, обласні, районні, міські.

Цивільна оборона у своїй структурі мала військові формування і загони цивільної оборони на підприємствах. Крім того, такі загони чи ланки працювали на різних об'єктах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Всі роботи, які виконувались формуваннями цивільної оборони, регламентувались відповідними розпорядженнями і наказами штабів цивільної оборони.

Крім того, згідно інформації, наданої Міністерством України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь гри зведені загони Цивільної оборони, а саме: Київської, Житомирської та Чернігівської областей, що були сформовані на базі об'єднань «Хімволокно». Також до складу формувань ЦО входив особовий склад штабів ЦО, який направлявся до складу оперативних груп ЦО України (м.Чорнобиль) та ЦО Київської області (м.Іванків).

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06 червня 1975 року № 90, формування ЦО, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Однак, крім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно розпорядження керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на те, що документи надані позивачем підтверджують його участь у роботах по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Проте, не містять інформації щодо включення позивача до складу формувань Цивільної оборони, а отже ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС позивачем у складі формувань Цивільної оборони.

Відповідно до положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 питання встановлення статусу ветерана війни віднесено до повноважень органів праці та соціального захисту населення, що знаходиться за місцем реєстрації громадянина.

Перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (редакція чинна на момент прийняття рішення у справі) критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень-єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Колегія суддів також звертає увагу на положення постанови Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 № П-278/10, якою встановлено, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду м. Києва від 14.06.2016 по справі № К/800/35280/15.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції перебрано на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції Управління.

Колегія суддів зазначає, та погоджується з тим, що позивач користується пільгами відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильське: катастрофи.», оскільки він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській ЧАЕС, І категорії, на підтвердження чого йому видано відповідне посвідчення.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до не правильного висновку щодо задоволення позовних вимог, а тому постанова суду першої інстанції має бути скасована з постановленням нової про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції не повно встановив обставини у справі, його висновки не відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, тому постанова Оболонського районного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 229, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації - задоволити.

Постанову Оболонського районного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року - скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, третя особа: Департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації про зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: В.А. Твердохліб,

Н.М. Троян