Справа № 826/11949/16
Суддя: Власенкова О.О.
Дата ухвалення: 2018-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 січня 2018 року № 826/11949/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Власенкова О.О., за участі секретаря судового засідання Карпенка Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській

області,

Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних

покарань та пробації Міністерства юстиції України (м.Київ)

про стягнення компенсації за затримку розрахунку виплати компенсації за

невикористану відпустку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до управління Державної пенітенціарної служби в м.Києві та Київській області, в останній редакції якого просить стягнути з неї компенсацію за затримку розрахунку виплати компенсації за невикористану відпустку за рішенням суду з 10.02.2016 по 23.09.2016, що складає 227 днів у розмірі 20 845,41 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що судовим рішенням, яке набрало законної сили 23.07.2015 визнано протиправною бездіяльність управління Державної пенітенціарної служби в м.Києві та Київській області щодо несвоєчасності розрахунку з позивачем в частині виплати грошової компенсації за невикористані відпустки та зобов'язано управління державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області нарахувати та виплатити їй середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані відпустки по день фактичного розрахунку, тобто, з 24.02.2015 по 13.03.2015. Проте, незважаючи на відкриття виконавчого провадження стосовно виконання указаного рішення у період з 10.02.2016 по 31.07.2016 воно не виконувалося, у зв'язку із чим позивач вважає, що у неї виникло право на відшкодування компенсації затримки розрахунку виплати такої компенсації.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги.

Ураховуючи, що постановою Кабінету Міністрів України від 18.05.2016 № 348 «Про ліквідацію територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби та утворення територіальних органів Міністерства юстиції України» ліквідовано управління Державної пенітенціарної служби в м.Києві та Київській області, правонаступником якого є новоутворене Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (м.Київ), суд за клопотанням представника позивача замінив первісного відповідача управління Державної пенітенціарної служби в м.Києві та Київській області на Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (м.Київ).

Однак, як надалі встановлено судом, управління Державної пенітенціарної служби в м.Києві та Київській області станом на час судового розгляду справи перебуває у стадії припинення, отже, продовжує нести відповідальність за своїми зобов'язаннями, а тому Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (м.Київ) на цей час ще не є його правонаступником та не несе відповідальності за зобов'язаннями управління Державної пенітенціарної служби в м.Києві та Київській області.

Про наведені обставини зазначив у своєму запереченні на позов відповідач Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (м.Київ), у звязку з чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

З огляду на викладене судом до участі у справі залучено відповідачем управління Державної пенітенціарної служби в м.Києві та Київській області.

Комісія з ліквідації Управління державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області щодо позову заперечила, стверджуючи про його необґрунтованість з огляду на те, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання постанови суду в частині виплати за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані відпустки не відповідає вимогам закону.

Відповідачі своїх представників в судове засідання 15.01.2018 не направили, хоча належним чином повідомлені про судовий розгляд справи.

Вирішуючи цей спір, суд виходить із такого.

Як вбачається з постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 23.07.2015 у справі №826/5469/15, яка набрала законної сили, та обставини, встановлені якою, відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, мають преюдиційне значення у цій справі, майор внутрішньої служби ОСОБА_1 працювала в управлінні Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області на посаді головного спеціаліста фінансово-економічного відділу.

24.02.2015 на підставі наказу № 17 о/с-пр позивача було звільнено в запас за п.64 «ж» (за власним бажанням) Положення № 114.

13.03.2015 з позивачем було проведено розрахунок при звільненні, а саме виплачено грошову компенсацію за 17 діб невикористаної чергової відпустки за 2002 рік і за 2009 рік, за 10 днів невикористаної відпустки як жінці, яка працює та має двох дітей до 15 років і грошову допомогу при звільненні.

Вищевказаним судовим рішенням визнано протиправною бездіяльність управління Державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області щодо несвоєчасного розрахунку зі ОСОБА_1 в частині виплати грошової компенсації за невикористані відпустки;

- зобов'язано управління Державної пенітенціарної служби в м.Києві та Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані відпустки по день фактичного розрахунку, тобто, з 24.02.2015 по 13.03.2015.

На виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 23.07.2015 у справі №826/5469/15 Окружним адміністративним судом міста Києва видано виконавчий лист від 12.08.2015.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві від 03.09.2015 відкрито виконавче провадження №48591778 з виконання вищевказаного виконавчого листа.

У зв'язку з невиконанням відповідачем зазначеної постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 23.07.2015 та невиплатою позивачу компенсації, яку відповідача зобов'язано їй виплатити зазначеним судовим рішенням, позивач звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до управління Державної пенітенціарної служби в м.Києві та Київській області про стягнення з нього компенсації у розмірі 25 712,00 грн. за затримку у період з 23.07.2015 по 09.02.2016 (200 днів) виплати їй компенсації за невикористану відпустку на підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 23.07.2015 у справі №826/5469/15.

Постановою Окружного адміністративного суду від 31.03.2016 у справі №826/2007/16 вищевказаний позов задоволено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.06.2016 у справі № 826/2007/16 (справа в ЄДРСР № 58040928) скасовано вищевказану постанову Окружного адміністративного суду міста Києва та відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог до управління Державної пенітенціарної служби в м.Києві та Київській області.

Повний розрахунок зі ОСОБА_1 на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 23.07.2015 у справі №826/5469/15 23.09.2016 у ході виконавчого провадження управління Державної пенітенціарної служби в м.Києві та Київській області здійснило лише 23.09.2016, шляхом перерахування на її картковий рахунок відповідних грошових коштів.

До набрання законної сили постановою Окружного адміністративного суду від 31.03.2016 у справі № 826/2007/16 позивач звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з цим позовом, визначивши період, за який просила стягнути компенсацію у розмірі 20 845,41 грн. за затримку розрахунку виплати компенсації за невикористану відпустку, з 10.02.2016 по 23.09.2016 (227 днів).

Вирішуючи цей спір, суд виходить із такого

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законом України «Про виконавче провадження», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 №114 (далі - Положення № 114).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 56 Положення № 114 передбачено, що особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

У статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до статті 1, частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Згідно зі статтею 11 вищевказаного Закону державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Отже, законодавством регламентовано обов'язок роботодавця виплатити працівнику в разі його звільнення грошову компенсацію за невикористану ним відпустку, а в разі затримки розрахунку при звільненні - середній заробіток за час такої затримки, тобто за період з дня звільнення особи по день фактичного розрахунку з нею.

Крім того, з викладених правових норм вбачається, що судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України і їх примусове виконання покладається на державну виконавчу службу.

Суд звертає увагу на те, що в даній справі позивач на підставі статті 117 КЗпП України фактично просить стягнути з відповідача компенсацію за невиконання судового рішення про стягнення присудженої раніше компенсації.

Тобто, правовідносини між сторонами виникли під час примусового виконання судового рішення про стягнення компенсації за затримку розрахунку, а тому ці правовідносини не врегульовуються статтею 117 КЗпП. України.

Указаною статтею не передбачено обов'язку роботодавця сплачувати компенсацію за невиконання чи тривале виконання судового рішення.

Порядок виконання рішення суду та відповідальність за його невиконання визначені Законом України «Про виконавче провадження», зокрема статтею 86 даного Закону, а не Кодексу законів про працю України.

Крім того, частиною дев'ятою статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України регламентовано право позивача звернутися до суду в порядку встановлення судового контролю за виконанням судового рішення з відповідної заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

Суд вважає необґрунтованими посилання представника позивача на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постановах від 29.01.2014 у справі № 6-144цс13 та від 14.10.2014 у справі №21-413а14, оскільки у зазначених справах мали місце інші обставини і Верховним Судом України вирішувалося питання щодо можливості стягнення з роботодавця компенсації за несвоєчасну виплату працівнику заробітної плати після ухвалення судового рішення про стягнення суми такої заробітної плати, а не про стягнення компенсації за невиплату компенсації при невиконанні судового рішення, як помилково вважає представник позивача.

За наведених обставин позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 72-77, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили у порядку та строки, встановлені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржене у порядку та строки, встановлені статтями 293, 295-297 цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя О.О. Власенкова