Справа № 816/1853/17
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2018-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: М.В. Довгопол
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2018 р. м. ХарківСправа № 816/1853/17
Харківський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Яковенка М.М.

суддів: Лях О.П., Старосуда М.І.

секретарі судового засідання: Жданюк А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації в Полтавській області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 13 листопад 2017 року по справі № 816/1853/17 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Полтавській області, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації в Полтавській області, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області в якому просив визнати протиправною бездіяльності щодо нездійснення нарахування судді Ленінського районного суду м. Полтави Чистик Ірині Олегівні суддівської винагороди, виходячи із посадового окладу судді у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначених Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" за період з 01 серпня 2017 року по 30 вересня 2017 року; зобов'язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за період 01 серпня 2017 року по 30 вересня 2017 року, включаючи її складові, виходячи з щомісячного розміру посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, що дорівнює 32000 грн; зобов'язати привести нарахування суддівської винагороди ОСОБА_1 у відповідність до п.23 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII в частині нарахування суддівської винагороди відповідно до положень Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41-45, ст. 529; 2015 р., №№18-20, ст. 132 із наступними змінами), виходячи з щомісячного розміру посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, починаючи з 01 жовтня 2017 року.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 13 листопад 2017 року задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області щодо нездійснення нарахування судді Ленінського районного суду м. Полтави Чистик Ірині Олегівні суддівської винагороди, виходячи із посадового окладу судді у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначених Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", за період з 01 серпня 2017 року по 30 вересня 2017 року.

Зобов'язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за час фактичної роботи у період з 01 серпня 2017 року по 30 вересня 2017 року у розмірі, встановленому ч.ч. 2, 3, 5 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ, виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2017 Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ, з урахуванням здійснених виплат ОСОБА_1 у вказаний період.

У задоволенні іншої частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, прийняття з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив постанову скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Апелянт наголошує на тому, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII видатки на оплату суддів, що не пройшли кваліфікаційне оцінювання, виходячи з посадового окладу 32000,00 грн., не передбачені, відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати суддівської винагороди позивачу поза межами видатків державного бюджету на його оплату праці.

З урахуванням приписів ч.4 ст.229, ч.2 ст.313 КАС України, розгляд справи здійснюється за відсутності сторін, які були повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в зв'язку з чим, колегія суддів вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати. Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 Указом Президента України "Про призначення суддів" №352/2013 від 27.06.2013 призначена на посаду судді Ворошиловського районного суду м. Донецька строком на п'ять років /а.с. 8-9/.

Указом Президента України "Про переведення суддів" №564/2015 від 26.09.2015 позивача переведено у межах п'ятирічного строку на роботу на посаді судді Ленінського районного суду м. Полтави /а.с. 10-12/.

Наказом в.о. голови Ленінського районного суду м. Полтави №52-ОС від 06.10.2015 позивач була зарахована на посаду судді Ленінського районного суду м. Полтави з 06.10.2015 за переведенням з Ворошиловського районного суду м. Донецька /а.с. 13/.

Згідно з наказом голови Ленінського районного суду м. Полтави від 21.09.2016 №25-ОС ОСОБА_1 приступила до виконання обов'язків голови суду з 21.09.2016 строком на 2 роки, але не більше як на строк повноважень судді. Цим же наказом позивачу встановлено щомісячну доплату за перебування на адміністративній посаді у розмірі 10 відсотків посадового окладу з 21.09.2016 /а.с. 14/.

Згідно штатного розпису Ленінського районного суду м. Полтави на 2017 рік посадові оклади суддів затверджені на рівні 16000 грн. /а.с. 41/.

Відповідно до наказу голови Ленінського районного суду м. Полтави від 30.06.2016 №13-ОС з 02.07.2016 ОСОБА_1 встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15% посадового окладу у зв'язку з наявністю стажу роботи станом на 01.07.2016 3 роки /а.с. 15/.

За змістом пояснень до бухгалтерського розрахунку ТУ ДСА в Полтавській області, а також наявних в матеріалах справи розрахункових листів /а.с. 46-49/, суддівська винагорода позивачу у період з 01.08.2017 по 30.09.2017 нараховувалася виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат у розмірі 1600 грн., визначених згідно з п. 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII.

Доплата за вислугу років позивачу нараховувалася виходячи із цього ж окладу у розмірі 15% посадового окладу, доплата за перебування на адміністративній посаді - 10% посадового окладу.

Також у спірному періоді позивач перебувала у відпустці згідно наказу голови Ленінського районного суду м. Полтави від 09.06.2017 №37-В /а.с. 77/ - частина щорічної основної відпустки за період роботи з 06.10.2016 по 05.10.2017 тривалістю 14 календарних днів (10 робочих) днів з 24.07.2017 по 06.08.2017, а також у відрядженні згідно наказу голови Ленінського районного суду м. Полтави від 05.07.2017 №10-АГ /а.с. 76/ - до Харківського регіонального відділення Національної школи суддів України терміном на 7 календарних днів, з 03.09.2017 по 09.09.2017 включно, з метою участі у навчанні з підготовки суддів місцевих загальних судів.

Частина щорічної відпустки та суддівська винагорода за 5 днів відрядження у вказаних періодах також оплачувались позивачу із розрахунку посадового окладу в розмірі 16000 грн.

Основним спірним питанням в межах справи є наявність або відсутність у позивача права на отримання суддівської винагороди, розмір якої повинен визначатися або виходячи з мінімальної заробітної плати, або з прожиткового мінімуму встановленого для працездатних осіб починаючи з 01.01.2017 року.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Станом на момент виникнення спірних правовідносин, розмір посадового окладу судді регулюється ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402), у відповідності до частини першої якої суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до п. 22 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402 право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Натомість, згідно п. 23 цього розділу до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, №№ 41-45, ст. 529; 2015 рік, №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Згідно ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI (далі - Закон № 2453) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Частиною 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII (далі - Закон № 1774), що набрав чинності з 01 січня 2017 року, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

При цьому зміни з цього приводу до Закону № 2453-VІ дійсно внесені не були.

Відтак, має місце колізія норм права, що стала підставою для виникнення цього спору.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України, і саме до виключних повноважень останнього належить прийняття законів (пункт 3 частини першої статті 85 Конституції України).

Судова колегія також звертає увагу на те, що Закон № 1774-VІІ не визнаний неконституційним, тому підлягає застосуванню. Крім того, саме цей закон прийнятий пізніше у часі за норми статті 133 Закону № 2453-VІ, тому при подоланні колізій положень нормативно-правового акту рівної юридичної сили слід надавати перевагу тому, що прийнятий пізніше, тобто, Закону № 1774-VІІ.

Про необхідність пріоритетного застосування положень Закону № 1774-VІІ додатково свідчить також і пряма вказівка законодавця, висловлена ним у пункті 9 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону: до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Слід зазначити, що у зв'язку з прийняттям Закону № 1774-VІІ не відбулось зменшення розміру суддівської винагороди, яку фактично отримували судді до його ухвалення: з 1 грудня 2016 року розмір мінімальної заробітної плати становив 1600 гривень (абзац 2статті 8Закону України від 25.12.2015 № 928-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2016 рік"), так само як і з 01.01.2017 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1600,00 гривень (абзац 4 статті 7 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2017 рік").

Таким чином, обрахування позивачу розміру суддівської винагороди відповідає приписам чинного законодавства.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

У відповідності до ст. 119 Бюджетного кодексу України нецільовим використанням бюджетних коштів є їх витрачання на цілі, що не відповідають:

- бюджетним призначенням, встановленим законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет);

- напрямам використання бюджетних коштів, визначеним у паспорті бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі) або в порядку використання бюджетних коштів;

- бюджетним асигнуванням (розпису бюджету, кошторису, плану використання бюджетних коштів).

Враховуючи те, що Законом України "Про державний бюджет України на 2017 рік" від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII видатки на оплату суддів, що не пройшли кваліфікаційне оцінювання, виходячи з посадового окладу 32000,00 грн., не передбачені, відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати суддівської винагороди позивачу поза межами видатків державного бюджету на його оплату праці, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача.

Надання неналежної правової оцінки встановленим фактичним обставинам справи, привело суд першої інстанції до неправильного вирішення справи та помилкового висновку про задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає обґрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст.317 КАС України в частині задоволених позовних вимог, з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову в цій частині, в іншій частині постанову суду, слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 23, 31, 33, 90, 139, 143, 292, 308, 309, 310, 313, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації в Полтавській області - задовольнити частково.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 13 листопад 2017 року по справі № 816/1853/17 скасувати в частині задоволених вимог, та ухвалити в цій частині нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

В іншій частині постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 13 листопад 2017 року по справі № 816/1853/17 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до касаційної інстанції в адміністративних справах Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів - з дня складення повного судового рішення.

У повному обсязі складена 19 січня 2018 року.

Головуючий суддя (підпис)М.М. Яковенко
Судді(підпис) (підпис) О.П. Лях М.І. Старосуд