Справа № 807/160/17
Суддя: Макарик Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2018-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2018 рокуЛьвів№ 876/11996/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Макарика В.Я.

суддів Большакової О.О., Глушка І.В.

за участю секретаря судового засідання Копанишин Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2017 року (головуючий суддя першої інстанції Гаврилко С.Є., м. Ужгород) у справі №807/160/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Мукачівського районного відділення поліції Мукачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про визнання незаконними наказів про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

13 лютого 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Мукачівського районного відділення поліції Мукачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області №73 від 13 січня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого інспектора-чергового сектору реагування патрульної поліції №4 Мукачівського районного відділення поліції Мукачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області». Визнати незаконним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області № 18о/с від 27 січня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з посади старшого інспектора-чергового сектору реагування патрульної поліції №4 Мукачівського районного відділення поліції Мукачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області». Поновити на посаді старшого інспектора-чергового сектору реагування патрульної поліції №4 Мукачівського районного відділення поліції Мукачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області. Стягнути з Мукачівського районного відділення поліції Мукачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Мукачівського районного відділення поліції Мукачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про визнання незаконними наказів про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, його оскаржив позивач, який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, просить таке рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити адміністративний позов повністю.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що наказ про звільнення не відповідає вимогам закону, оскільки не було грубого порушення транспортної дисципліни, та керування транспортним засобом у стані спяніння, оскільки вищевказане підтверджується показанням допитаних у суді свідків (працівників патрульної поліції, які складали протокол) - ОСОБА_2, ОСОБА_3, та твердженнями свідків, що апелянт особисто керував транспортним засобом безпосередньо перед освідченням, а також матеріалами службового розслідування, які також гуртуються на показаннях тих же працівників поліції.

Висновок суду про законність наказу про звільнення апелянта на підставі винуватості грунтується виходячи з показань двох свідків, та інших матеріалів складених цими ж особами, що не ґрунтується на законі.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави і межі апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач працював в органах внутрішніх справ з 20 січня 2000 року по 06 листопада 2015 року, а з 07 листопада 2015 року в Національній поліції України, на посаді старшого інспектора-чергового сектору реагування патрульної поліції № 4 Мукачівського районного відділення поліції Мукачівського ВП ГУНП в Закарпатській області, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.а.с. 14, 15).

11 січня 2017 року, відносно позивача, на підставі наказу ГУНП в Закарпатській області № 55 "Про призначення службового розслідування" було призначено службове розслідування у зв'язку з фактом складання адміністративного протоколу відносно позивача за вчинення правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, за керування автомобілем у стані алкогольного спяніння, що мав місце 11 січня 2017 року (а.с. 46).

Службове розслідування проводилось у відповідності до Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України від 12 березня 2013 року № 230.

Матеріалами службового розслідування встановлено, що 11 січня 2017 року о 15:30 годині працівниками наряду управління патрульної поліції в місті Мукачеві по вул. Садовій за порушення вимог дорожнього знаку 9.21 "Вїзд заборонено" було зупинено автомобіль НОМЕР_1, під керуванням позивачем. Як наслідок працівниками патрульної поліції винесено відносно позивача постанову про накладення адміністративного стягнення у розмірі 225,00 грн. по справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 122 частиною 1 КУпАП. Разом з тим, за наслідками проведеного медичного огляду для встановлення стану спяніння за допомогою спеціального приладу "Драгер", який було проведено за участю двох свідків, встановлено, що позивач керував автомобілем НОМЕР_1, у стані алкогольного спяніння. Відповідний алкотест склав 1,68 проміле (а.с. 50). У звязку з чим працівниками патрульної поліції складено відносно позивача протокол про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 130 КУпАП ( а.с. 48, 49).

13 січня 2017 року Головним управлінням національної поліції в Закарпатській області було прийнято наказ за № 73 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Мукачівського РВП Мукачівського ВП ГУНП в Закарпатській області" (а.с. 10, 11, 74, 75).

Наказом Головного управління національної поліції в Закарпатській області від 27 січня 2017 року за № 18 о/с "По особовому складу", позивача звільнено зі служби в поліції у звязку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України за пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України "Про національну поліцію" (а.с. 13). Підставою для винесення зазначеного наказу став пункт 1 наказу ГУ Національної поліції в Закарпатській області від 13 січня 2017 року №73.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України врегульовано Законом України "Про Національну поліцію" № 580-VІІІ (далі по тексту - Закон України № 580-VІІІ).

Відповідно до вимог статті 1 Закону України № 580-VІІІ, Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

У відповідності до вимог статті 3 Закону України № 580-VІІІ, у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно статті 17 Закону України № 580-VІІІ, поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Відповідно до статті 18 частини першої Закону України № 580-VІІІ, поліцейський зобов'язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського, професійно виконувати свої службові обов'язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов'язків, наказів керівництва, поважати і не порушувати прав і свобод людини.

Статтею 19 частиною першою та другою Закону України № 580-VІІІ, визначено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України.

Відповідно до вимог статті 60 Закону України № 580-VІІІ, проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 77 пункту 6 частини першої Закону України № 580-VІІІ, поліцейський звільняється зі служби поліції, а служба в поліції припиняється у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Водночас, до набрання чинності Законом України "Про Дисциплінарний статус Національної поліції" поширено на поліцейських дію дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України" (пункт 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України "Про Національну поліцію").

Сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначається Законом України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України" від 22 лютого 2006 року №3460 - ІV (далі по тексту Дисциплінарний статут).

Згідно статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Відповідно до статті 2 Дисциплінарного статуту дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Відповідно до статті 7 Дисциплінарного статуту, службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; дотримуватися норм професійної та службової етики; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов'язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють.

Аналіз наведених положень Дисциплінарного статуту є підставою для висновку про те, що службова дисципліна полягає у виконанні (дотриманні) законодавчих та підзаконних актів із питань службової діяльності та бездоганному і неухильному додержанні порядку і правил, що такими нормативними актами передбачені.

Статтею 5 Дисциплінарного статуту визначено, що за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом. Особи рядового і начальницького складу, яких в установленому законодавством порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або матеріальної відповідальності, водночас можуть нести і дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Види дисциплінарних стягнень за порушення службової дисципліни наведені в статті 12 Статуту, найсуворішим з яких є звільнення з органів внутрішніх справ, що застосовується як крайній захід дисциплінарного впливу.

Порядок накладення дисциплінарних стягнень на осіб рядового і начальницького складу врегульовано статтею 14 Статуту.

Службове розслідування в органах внутрішніх справ - це комплекс заходів, які здійснюються в межах відомчої компетенції з метою уточнення причин та умов, що сприяли вчиненню дисциплінарного проступку, встановлення ступеня вини особи, яка його вчинила.

Суд зазначає, що мета службового розслідування полягає в тому, щоб повністю, об'єктивно та всебічно встановити: обставини (час, місце) і наслідки правопорушення, з приводу якого було призначено розслідування; осіб, винних у правопорушенні, та осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли негативним наслідкам або створювали загрозу їх спричинення; наявність причинного зв'язку між неправомірним діянням особи, щодо якої призначено службове розслідування, та його наслідками; причини правопорушення та умови, що сприяли правопорушенню; вимоги законів чи інших нормативно-правових актів, розпорядчих документів або службових обов'язків, що були порушені; ступінь вини кожної з осіб, причетних до правопорушення, та мотиви протиправної поведінки працівника органів внутрішніх справ і його ставлення до вчиненого.

Крім того, підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності є невиконання або неналежне виконання поліцейським дисципліни шляхом недотримання конкретних актів законодавства та наказів і інших відомчих нормативно-правових актів.

Отже, з урахуванням правової позиції, викладеній у постанови колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 11.03.2014 року у справі №21-13а14, суд при розгляді кожної справи про застосовування дисциплінарних стягнень повинен враховувати фактичні обставини, що мали місце і передували звільненню особи. За наявності підстав для звільнення в порядку дисциплінарного стягнення та з урахуванням інших даних про особу така особа може бути звільнена.

У рішенні від 10 лютого 1995 року в справі «Аллене де Рібермон проти Франції» Європейський Суд з прав людини підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Вирішуючи спір, суд враховує постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 січня 2017 року у справі № 303/308/17, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1, закрите у зв'язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, та з якої видно, що ОСОБА_1 в стані алкогольного спяніння транспортним засобом не керував, а лише підійшов, щоб забрати із автомобіля особисті речі.

11 січня 2017 року, відносно позивача, на підставі наказу ГУНП в Закарпатській області № 55 "Про призначення службового розслідування" було призначено службове розслідування у зв'язку з фактом складання адміністративного протоколу відносно позивача за вчинення правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, за керування автомобілем у стані алкогольного спяніння, що мав місце 11 січня 2017 року.

Матеріалами службового розслідування встановлено, що 11 січня 2017 року о 15:30 годині працівниками наряду управління патрульної поліції в місті Мукачеві по вул. Садовій за порушення вимог дорожнього знаку 9.21 "Вїзд заборонено" було зупинено автомобіль НОМЕР_1, під керуванням позивачем. Як наслідок працівниками патрульної поліції винесено відносно позивача постанову про накладення адміністративного стягнення у розмірі 225,00 грн. по справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 122 частиною 1 КУпАП. Разом з тим, за наслідками проведеного медичного огляду для встановлення стану спяніння за допомогою спеціального приладу "Драгер", який було проведено за участю двох свідків, встановлено, що позивач керував автомобілем НОМЕР_1, у стані алкогольного спяніння, Відповідний алкотест склав 1,68 проміле (а.с. 50). У звязку з чим працівниками патрульної поліції складено відносно позивача протокол про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 130 КУпАП.

Висновком за результатами службового розслідування від 12.01.2017 року відносно інспектора-чергового СРПП №4 Мукачівського РВП Мукачівського ВП ГУНП ОСОБА_1 зазначено, що відомості, які стали підставою для призначення службового розслідування, вважають такими, що підтвердилися.

Однак суд апеляційної інстанції, вважає, що висновок за результатами службового розслідування від 12.01.2017 року відносно інспектора-чергового СРПП №4 Мукачівського РВП Мукачівського ВП ГУНП ОСОБА_1 є передчасним виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції враховує позицію Європейського Суду з прав людини у рішенні від 7 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії», в якому зазначається, що пункт 2 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод вимагає від представників держави - насамперед суддів, що розглядають справу, але й від інших представників органів влади, - щоб вони утримувалися від публічних заяв про те, що обвинувачений вчинив правопорушення, яке йому ставлять за вину, доти, доки ця вина не буде офіційно встановлена судом.

У відповідності до ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце та чи вчинене воно цією особою.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову, з вищевикладених мотивів.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

З врахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

В п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому, враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Відповідно до п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (надалі - Постанова №100), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до ч. 2 п. 2 Постанова №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з довідкою Головного управління Національної поліції в Закарпатській області середньомісячна заробітна плата позивача становила 7443, 80 грн., а середньоденна заробітна плата позивача становила 240, 12 грн., При цьому, відповідач провів розрахунок виходячи з кількості відпрацьованих днів, позивача.

Суд встановив, що період нарахування середнього заробітку позивачу становить з 14.01.2017 по 11.01.2018, що сумарно становить 259 робочих днів.

При цьому, суд зазначає, що згідно положення абзацу другого п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, що період, за який обчислюється сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починається з 14.01.2017 по 11.01.2018 року (день винесення судом рішення про поновлення позивача на посаді).

Виходячи з розміру середньоденної заробітної плати позивача, а саме 240 грн. 12 коп., позивачу повинна виплачуватись сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14.01.2017 по 11.01.2018 (259 днів * 240,12 грн.) у розмірі 62 191 грн. 08 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

За наведених вище обставин, суд вважає, що на користь позивача слід стягнути кошти у розмірі 62 191, 08 грн.

Керуючись ст.ст. 243,308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2017 року у справі №807/160/17 скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Мукачівського районного відділення поліції Мукачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про визнання незаконними наказів про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Визнати незаконним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області №73 від 13 січня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого інспектора-чергового сектору реагування патрульної поліції №4 Мукачівського районного відділення поліції Мукачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області».

Визнати незаконним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області № 18о/с від 27 січня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з посади старшого інспектора-чергового сектору реагування патрульної поліції №4 Мукачівського районного відділення поліції Мукачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області».

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора-чергового сектору реагування патрульної поліції №4 Мукачівського районного відділення поліції Мукачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області.

Стягнути з Мукачівського районного відділення поліції Мукачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у сумі 62 191,08 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, а у випадку відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_6
Повний текст постанови складений 17 січня 2018 року.