Справа № 552/8115/17
Суддя: Шаповал Т. В.
Дата ухвалення: 2018-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/8115/17
Провадження № 2-а/552/12/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.01.2018 року Київський районний суд міста Полтави в складі: головуючої судді Шаповал Т.В. при секретарі Дубовик І.О., за участю представника позивача ОСОБА_1, розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Полтаві адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про зобов'язання провести поновлення пенсії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_3, звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про зобовязання провести поновлення їй пенсії за віком з 07.10.2009 року шляхом призначення її знову відповідно до норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» , способом поновлення пенсії потрібно встановити у відповідності до Законів про військові пенсії розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Свої вимоги мотивувала тим, що 06 червня 1995 року по досягненню пенсійного віку та наявності 37 років страхового стажу їй була призначена пенсія за вислугу років, яка виплачувалась їй до виїзду за кордон , а саме 11.09.2012 року до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Починаючи з 2012 року і по сьогоднішній день позивач призначеної їй пенсії не отримує. 20 вересня 2017 року представник позивача звернулась до ОСОБА_4 об'єднаного Управління пенсійного фонду України у Полтавській області із заявою про поновлення пенсії ОСОБА_3. ОСОБА_4 обєдного управління Пенсійного фонду України Полтавської області йому повідомили, що документи , подані 16.05.2017 року надіслані за належністю , а саме до Головного управління ПФУ в Полтавській області ,однак відповідачем було відмовлено в заявлених вимогах з підстав: недотримання вимоги особистого звернення; а також, що представники позивачки, які діють на підставі нотаріального посвідченої та апостильованої довіреності , не мають законних повноважень передати до УПФУ її особисту заяву про поновлення пенсії ; у позивачки відсутня реєстрація на території України за місцезнаходженням відповідача; документ , що посвідчує особу позивача не відповідає порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону про пенсії. Відмову відповідача позивач вважає незаконною, неправомірною та такою, що суперечить чинному законодавству, у зв'язку вона і вимушена звернутись до суду.

Просила суд зобов'язати ОСОБА_5 управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести поновлення та виплату їй пенсії за вислугу років з 11 березня 2013 року відповідно до норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В судовому засіданні представник позивача, ОСОБА_1, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові, просила суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 управління Пенсійного фонду України в Полтавській області в судове засідання не зявився, будучи у встановленому законом порядку повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не подавав.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши повідомлені сторонами обставини, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто, протягом розумного строку.

Згідно з статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується копією закордонного паспорта ЕК 088647,ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України./ а.с. 38-54/

До вересня 2012 року місце проживання ОСОБА_3 було зареєстровано за адресою:Україна , АДРЕСА_1.

Встановлено, що з 06 червня 1995 року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, була призначена пенсія за вислугу років, що підтверджується копією трудової книжки, пенсійним посвідченням /а.с.56-63,65-66/.

У 2012 році позивач виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, та з того часу по теперішній призначеної їй пенсії не отримує.

20 вересня 2017 року представник позивача за дорученням ОСОБА_6 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії ОСОБА_3, відновідно до якої просив поновити раніше призначену пенсію за вислугу років /а.с.72-75/.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 02.10.2017 року вих..№648/С-03 ОСОБА_3 відмовлено в поновленні виплати раніше призначеної пенсії в України з тих підстав, що заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером, або його законним представником особисто до органу , що призначає пенсію за місцем проживання , при поданні заявником всіх необхідних документів , особа, яка звертається за призначенням пенсії, повинна предявити уповноваженій особі органу, що призначає пенсію, паспорт, рахунок в Ощадбанку. У разі встановлення над пенсіонером опіки, необхідні документи надаються законним представником , а не собою, яка діє на підставі довіреності/а.с.82/.

Статтею 24 Конституції України закріплено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11 грудня 2003 року закріплено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року визначено, що закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись із такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина 3 статті 25 Конституції України).

Таким чином, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист.

Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Законі України «Про пенсійне забезпечення», якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року по справі № 1-32/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року вказав, що закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування».

Після прийняття вищевказаного рішення Конституційного Суду України і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято. Міжнародних договорів між Україною та Державою Ізраїль стосовно призначення та виплати пенсії не укладалося.

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 19 травня 2015 року дійшла висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган Пенсійного фонду України має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Згідно з пунктом 3.3 мотивувальної частини вищезазначеного рішення, виходячи із правової, соціальної природи пенсії право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія,- в Україні чи за її межами.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Позивачі, як громадяни України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і на пенсійне забезпечення.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про наявність у ОСОБА_3 права на поновлення виплати їй пенсії за віком, яку вона отримувала до виїзду на постійне місце проживання за межі України.

Частина 2 статті 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає, що пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 була призначена пенсія за вислугу років, тобто довічно, а не певний період часу.

У відповідності до частини 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом десяти днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Згідно пункту 2.8. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Згідно пункту 4.8. Порядку, заява про призначення пенсії з усіма поданими документами та рішенням про призначення пенсії зберігаються в окремій пенсійній справі на кожного пенсіонера. Пенсійні справи зберігаються в органах, що призначають пенсії, за місцем проживання (реєстрації) або за місцем перебування пенсіонерів.

Таким чином, відповідач мав всі необхідні документи, на підставі яких, позивачу ОСОБА_3 має бути поновлена пенсія за віком.

Відповідно до абзацу 3 частини другої статті 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон) розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому частинами першою та другою статті 42 цього Закону.

Частинами 1, 2 статті 42 Закону передбачено, що пенсії, призначені за цим Законом, індексуються відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення.

Отже, ОСОБА_3 має такі ж самі конституційні права, як і громадяни України, які проживають на території України, це також стосується і її права як на поновлення виплати пенсії, так і на її індексацію та інші перерахунки відповідно до вимог чинного законодавства.

Також, суд зазначає, що з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. Тобто, з цього часу відповідно до частини 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» органи Пенсійного фонду мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Функції з призначення і виплати пенсій передані органам Пенсійного фонду України від органів праці та соціального захисту з 01 січня 2002 року з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законів України» №2981-ІІІ від 17 січня 2002 року.

Отже, суд приходить до висновку, що відмова Головного управління пенсійного фонду України щодо не поновлення виплати пенсії відповідно до вимог діючого законодавства призвела до порушення прав і свобод ОСОБА_3, які можуть буди поновленні шляхом поновлення виплати пенсії починаючи з 11.03.2013 року.

У відповідності до частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищевикладене, встановлені обставини справи, оцінюючи у сукупності зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про зобовязання провести поновлення пенсії, є законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки судом позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, суд вважає за необхідне стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України на її користь судові витрати, понесені нею на оплату судового збору при подачі позову до суду в розмірі 640 грн. 00 коп., за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 2,6,5,139,241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про зобов'язання провести поновлення пенсії - задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_5 управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести поновлення та виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_2 з 11 березня 2013 року відповідно до норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 640 грн.

Рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду через Київський районний суд м. Полтави протягом тридцяти днів.

Суддя Т.В.Шаповал