Справа № 804/7986/17
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2017-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

копія
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 грудня 2017 року Справа № 804/7986/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
за участі секретаря судового засіданняОСОБА_2
представника позивача представника відповідачаОСОБА_3 ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення, -
Представник позивача під час судового засідання підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі та пояснив обставини справи таким чином, як про це вказано вище.
Представник відповідача заперечував проти задоволення розглядуваного адміністративного позову та зазначив, що ОСОБА_5 є землекористувачем та відповідно набув статусу платника земельного податку з фізичних осіб, тому має сплачувати земельний податок з фізичних осіб. Адже він фактично користується будівлею (спорудою), як і земельною ділянкою, на якій вони розташовані. Відтак, позивач має обовязок сплачувати суму податкових зобовязань з плати за землю, а саме земельного податку з фізичних осіб, що виникає не з дати оформлення права землекористування, а з дати фактичного користування земельною ділянкою. Отже, винесене податкове повідомлення-рішення є правомірним та скасуванню не підлягає.
Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні цього адміністративного позову з огляду на наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.09.2012 року, справа № 2-3859/2011, яке набрало законної сили станом на 02.10.2012 року, за ОСОБА_5 було визнано право власності на такі будівлі та споруди: А будівля прохідної, Б гараж, В механізований склад, Г корівник, Д корівник, Е будівля тваринника, Ж майстерня, З корівник, І корівник, Л вагова, М склад, Н склад, Й мех. майстерня, О склад, Ц будівля холодильної камери, Р вбиральня, Т вбиральня, У сарай, Ф літній душ, Ч навіс, Ш навіс, Щ навіс, с/я силосна яма, с/я1 силосна яма, вод водонапірна башта, вод1 водонапірна башта, К колодязь, огорожі №1, № 2, ємності № 3-6, градирня № 7, розташовані під № 86 по вул. Радянській в смт.Губиниха Новомосковського району Дніпропетровської області.
Однак, позивач не погодився із таким податковим повідомленням-рішенням та з позицією відповідача про необхідність сплати ним нарахованого йому земельного податку, тому оскаржує податкове повідомлення-рішення відповідача у судовому порядку.
Суд зазначає, що відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним.
Відповідно до пп. 269.1.2 п. 269.1 ст. 269, пп. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270 Податкового кодексу України, платниками земельного податку є землекористувачі, а об'єктом оподаткування земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Підпунктом 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України встановлено, що плата за землю це обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.
Як було встановлено судом, позивач є постійним землекористувачем. Однак, при цьому стверджує, що у нього відсутнє оформлене право користування земельною ділянкою, на якій розташовані належні йому на праві власності обєкти нерухомості, тому він не повинен сплачувати земельний податок з фізичних осіб.
Суд відхиляє такі твердження позивача та бере до уваги посилання відповідача на ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України. Адже відповідно до зазначеної норми, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.
Також у відповідності до ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.
Отже, користування нерухомими обєктами, що розміщені на земельній ділянці, неможливе без користування самою земельною ділянкою, тому і виникнення права користування такою земельною ділянкою фактично відбувається одночасно із володінням та користуванням обєктами нерухомості. З цього можна прийти до висновку про те, що не оформлення права користування зазначеною земельною ділянкою не є підставою для несплати земельного податку з фізичних осіб за користування земельною ділянкою державної власності.
Аналогічну позицію займає Верховний Суд України, який у своїй постанові від 24.12.2010 року у справі № 21-59а10 за позовом ТОВ «Європа вікно» до Калуської ОДНІ Івано-Франківської області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення зазначає, що залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову, касаційний суд виходив із того, що право власності чи право користування земельною ділянкою виникає лише після державної реєстрації документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, а також державної реєстрації договору оренди. Цей висновок є наслідком порушення правил застосування норм права: перевагу було надано положенням Закону України «Про плату за землю» та Земельному кодексу України (статті 125, 126), які регулюють випадки набуття права власності чи права користування на земельну ділянку, як окремий об'єкт та які щодо спірних відносин є загальними. У той же час перевагу мають спеціальні норми, що регулюють випадки набуття права власності на землю чи права користування нею внаслідок придбання споруди, розміщеної на земельній ділянці, та наведених обставин, - стаття 120 Земельного кодексу України та стаття 377 Цивільного кодексу України.
Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Тож посилання ОСОБА_5 на факт не оформлення йому права користування земельною ділянкою, що підтверджується і його зверненнями до суду за захистом порушеного права та прийнятими з цього приводу судовими рішеннями (постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.09.2016 року, справа №804/5002/16, ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.02.2017 року, справа № 804/5002/16), а також ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду про відкриття провадження у справі від 24.07.2017 року, справа №804/4676/17, щодо зобовязання Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області вчинити певні дії, не впливають на його обовязок сплачувати земельний податок з фізичних осіб за 2017 рік, який і був нарахований оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням.
Тим більше, що позивач не належить до числа фізичних осіб, що мають пільги на сплату земельного податку, тобто до осіб, яких відповідно до ст. 271 Податкового кодексу України звільнено від сплати земельного податку, а використовувана ним земельна ділянка, відповідно до вимог ст. 283 Податкового кодексу України, не належить до земельних ділянок, які не підлягають оподаткуванню земельним податком.
Так, згідно з п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України, нарахування фізичним особам податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.
Відповідно до п. 287.1, п. 287.5 ст. 271 Податкового кодексу України, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.
Тобто право користування земельною ділянкою позивач набув разом з набуттям права власності на обєкти нерухомості, що на ній розташовані, а саме: дата прийняття рішення про державну реєстрацію обєкта нерухомості та дата проведення його державної реєстрації 25.12.2012 року.
Крім того, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що застосування до спірних правовідносин положень п. 287.6 ст. 287 Податкового кодексу України є невірним, бо у цьому пункті правове регулювання дістала ситуація необхідності сплати податку на земельні ділянки, що перейшли до набувача разом з будівлями, спорудами (їх частинами) на праві власності. А у спірних правовідносин, з огляду на те, що земельна ділянка перебуває у державній власності, що підтверджується матеріалами справи, до позивача з набуттям права власності на будівлі, споруди перейшло право постійного користування цією земельною ділянкою разом з необхідністю сплати за це земельного податку з фізичних осіб. Тому суд не приймає до уваги посилання позивача на зазначені норми Податкового кодексу України та докази з цього приводу.
Відповідно до частин 1, 2, 3, 4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Що стосується вирішення питання про розподіл судових витрат, то суд зазначає, що відповідно до положень ч. 5 ст. 139, ст. 143 КАС України, враховуючи, що рішення суду ухвалене на користь субєкта владних повноважень Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, судові витрати понесені позивачем не відшкодовуються.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 241 - 246 КАС України, суд,

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 п. 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 09.01.2018 року.

Суддя (підпис) Рішення не набрало законної сили 09 січня 2018 року. Суддя З оригіналом згідно. Суддя ОСОБА_1 ОСОБА_1 ОСОБА_1