Справа № 804/6148/17
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2017-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 грудня 2017 р. Справа № 804/6148/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення, -
В обґрунтування позову зазначає, що він не є платником податку на майно через відсутність факту державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Щодо розрахунку оспорюваного зобовязання зазначив, що ставка земельного податку повинна застосовуватися у розмірі 1 % замість 3 %, як це визначив податковий орган. При цьому останній неправомірно нараховує спірні грошові зобовязання за відсутності даних державного земельного кадастру.
Відповідач, у наданих до суду запереченнях зазначив, що під час розрахунку сум податкового зобовязання по земельному податку з фізичних осіб діяв в межах наданих повноважень. Також вказав, що оскільки позивач є користувачем земельної ділянки то він є платником земельного податку.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що 30 червня 2017 року відповідачем прийнято оскаржуване рішення, яким позивачу визначено податкове зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб у загальному розмірі 575695,75 грн., з них за 2016 рік 311523,38 грн., за 2017 рік 264172,37 грн.
Зазначене податкове зобов'язання позивачу визначено як власнику будівель та споруд, розташованих за адресою: вул. Масивна, 51, м. Дніпро.
Право приватної власності позивача на вказане нерухоме майно підтверджується наявними у матеріалах справи копіями договору купівлі-продажу будівель та споруд від 13 березня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_3, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за № 2754552, а також договору купівлі-продажу будівель та споруд від 21 вересня 2005 року зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за № 846962 того ж дня приватним нотаріусом ОСОБА_4
При вирішенні спору суд виходить з того, що плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
Земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України)
За приписами пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.
Об'єктами оподаткування земельним податком є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності. (пункт 270.1 статті 270 Податкового кодексу України).
Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 Земельного кодексу України і статтею 377 Цивільного кодексу України, відповідно до змісту яких до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.
Згідно частини 1 і 2 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
У відповідності до пункту 287.1 статті 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Відповідно до пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України, в редакції, що діяла на момент державної реєстрації договорів купівлі-продажу нерухомого майна (2005-2008 рр.), при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Відповідно до змін, внесених до зазначеного пункту Законом України від 28.12.2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», слова «нерухоме майно» були замінені на «таку земельну ділянку».
За викладених обставин, суд доходить висновку, що зобов'язання сплачувати податок на землю виникало у позивача з дати державної реєстрації права власності на будівлі та споруди не зважаючи на те, чи оформлена земельна ділянка належним чином, чи ні.
Щодо розрахунку податкового зобов'язання із земельного податку суд зазначає, що сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, які створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів (п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України).
Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.
При цьому п. 12.3.2 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України визначено, що при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначені Податковим кодексом України з дотриманням критеріїв, встановлених Податковим кодексом України для відповідного місцевого податку чи збору.
Відповідно до пп. 271.1.1 п. 271.1 ст. 271 Податкового кодексу України, базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого розділом XIII Податкового кодексу України.
Згідно з п. 274.1 ст. 274 Податкового кодексу України, ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки.
Суд зауважує, що ані Податковим кодексом України ані Законами України не визначено ставку податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких не проведено.
Так, у ході розгляду справи судом з'ясовано та не заперечується сторонами, що право власності або користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: вул. Масивна, 51, м. Дніпро станом на момент звернення до суду за позивачем не зареєстровано, а тому не можливо розрахувати нормативно грошову оцінку такої земельної ділянки.
З цього приводу та з метою захисту інтересів територіальної громади від некомпенсованих втрат бюджету міста, забезпечення принципу платності використання землі, який є обов'язковим для всіх власників землі та землекористувачів Дніпропетровською міською радою прийняті рішення від 13.07.2016 року № 7/11 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 № 5/6 «Про місцеві податки і збори на території міста» та від 15.02.2017 р. № 12/18 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 № 5/6 «Про місцеві податки і збори на території міста» згідно з пунктами 1.6 та підпунктами 1.7.2 додатку 2 яких встановлено, що плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, становить 3 відсотки від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, за винятком земельних ділянок, ставка податку на які справляється у розмірі, визначеному пунктами 1.3 - 1.5 додатка.
Дія цього пункту не поширюється у випадках звільнення земельних ділянок від оподаткування або наявності пільг щодо сплати земельного податку. Ставка земельного податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено (незалежно від місцезнаходження), для інших земельних ділянок, на які не оформлено в законодавчому порядку документи, крім платників, яких зазначено у пунктах 2.1, 3.1 цього додатка, становить 3 відсотки.
А у п. 2 вищевказаного рішення передбачено порядок застосування пільг щодо сплати визначених рішенням ставок податку.
Тобто, ставка у 3 відсотка визначена міською радою на термін відсутності документів, які встановлюють право власності або право користування земельною ділянкою.
За таких обставин, твердження позивача, що розрахунок податкових зобов'язань повинен бути здійснений виходячи із ставки земельного податку у розмірі 1 відсотка від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, що передбачено п.1.1 та 1.2 Додатку №2 до рішень Дніпропетровської міської ради від 13.07.2016р. №7/11 та від 15.02.2017 р. № 12/18, є помилковими.
Отже, з урахуванням встановлених обставин суд дійшов висновку, що приймаючи оскаржене рішення відповідач діяв в межах наданих повноважень, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
При цьому, суд не бере до уваги посилання позивача щодо сплати ним самостійно визначеного земельного податку за 2016 та 2017 роки, оскільки предметом розгляду у цій справі не є стягнення відповідних сум земельного податку, а правомірність нарахування податкових зобовязань.
На підставі викладеного, керуючись статтями 158-163 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 - відмовити повністю.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі її апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд у десятиденний строк з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя: Л.Є. Букіна