Справа № 753/4205/17
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2018-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 753/4205/17 Суддя (судді) першої інстанції: Вовк Євген Ігорович
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Прудиус І.С.

розглянувши у судовому засіданні у місті Києві, у порядку ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на постанову Дарницького районного суду м. Києва від 06 жовтня 2017 року (повний текст виготовлено 06 жовтня 2017 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року позивач, ОСОБА_3, звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просила:

визнати незаконними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у виплаті пенсії за віком за період з 01 червня 2015 року по 07 жовтня 2016 року;

зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві нарахувати та виплатити належні позивачу суми пенсій за період з 01 червня 2015 року по 07 жовтня 2016 року.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 06 жовтня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу у якій просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, неповно з'ясовано обставини, що мають значення для вирішення справи. Зокрема, відповідач посилається на те, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду та зазначає, що виплата пенсій працюючим суддям призупинена з 01 квітня 2015 року у зв'язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, у судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів на місці ухвалила проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечується, що позивач перебуває на обліку відповідача та, станом на 01 квітня 2015 року, отримувала пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Станом на 01 квітня 2015 року позивач працювала на посаді судді Вищого господарського суду України.

Починаючи з 01 квітня 2015 року виплату пенсії за віком позивачу призупинено відповідно до ст.58 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ, у зв'язку з тим, що вона працювала на посаді, яка давала право на призначення пенсії чи довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Постановою Верховної Ради України від 22 вересня 2016 року №1600-УШ та наказом голови Вищого господарського суду України №350-К від 05 жовтня 2016 року позивача звільнено з посади судді Вищого господарського суду України у зв'язку з виходом у відставку з 07 жовтня 2016 року.

Починаючи з 08 жовтня 2016 року позивач отримує щомісячне грошове утримання судді у відставці, відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Пенсія за віком не виплачувалась позивачу в 2016 році з огляду на зміни, внесені в пенсійне законодавство Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24 грудня 2015 року.

Позивач зверталась до Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявами про виплату їй заборгованості по пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за період з 01 червня 2015 року по 07 жовтня 2016 року.

Листом відповідача №2634/14/М-85 від 13 лютого 2017 року відповідач повідомив позивачу про відсутність підстав для виплати заборгованості по пенсії за віком з посиланням на положення Законів України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ та №911-VIII від 24 грудня 2015 року.

Вважаючи, що її права та законні інтереси порушено, позивач звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив та зазначив, що спеціальний закон до 01 червня 2015 року прийнятий не був, а тому з вказаної дати припинили дію норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до деяких законів, зокрема до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», і судді з цього часу втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до статті 141 цього Закону, а тому органом Пенсійного фонду їм мала виплачуватись з 01 червня 2015 року призначена раніше пенсія за віком.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

З 01 квітня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», яким внесено зміни до статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», зокрема визначено, що тимчасово, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. З 01 січня 2016 року пенсії виплачуються без урахування одержуваної заробітної плати (доходу) або пенсійних виплат з накопичувальної системи пенсійного страхування чи пенсійних виплат із системи недержавного пенсійного забезпечення.

Аналогічні зміни внесено до ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16 грудня 1993 року та ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року.

Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» передбачено, що порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII покладено обов'язок на Кабінет Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом: підготувати та подати до 01 травня 2015 року на розгляд Верховної Ради України проект закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних (крім пенсій військовослужбовців і наукових працівників), на загальних підставах; забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Згідно з п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

За таких обставин, посилання суду першої інстанції на положення пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, як підставу поновлення з 01 червня 2015 року виплати пенсії позивачу, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки вказаним пунктом визначено підставу (неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах), за наявності якої з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України. При цьому, останній не містить положень щодо поновлення виплати пенсії, у тому числі, призначеної на підставі Закону України «Про державну службу».

Позивач у 2015-2016 роках продовжувала працювати на посаді судді.

Отже, обмеження щодо тимчасового припинення виплати пенсії у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, що встановлені у ч.1 ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції відповідно до Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» безпосередньо стосувалися Позивача.

Крім того, у подальшому до вказаних Законів вносилися зміни, відповідно до яких продовжено особливий порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам.

Так, з 01 січня 2016 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24 грудня 2015 року до абз. 2 та 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09 липня 2003 року відповідно до яких тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

За таких обставин, враховуючи зміни в законодавстві, яким врегульовано відносини в сфері пенсійного забезпечення, призупинення виплати пенсії позивачу є правомірним, а підстави для поновлення виплати пенсії за віком з 01 червня 2015 року, як працюючому на той час судді відсутні.

Рішенням Конституційного Суду України справа №4-рп/2016 від 08 червня 2016 року визнано такими, що не відповідають Конституції України положення абзаців першого, другого, третього, четвертого та першого, другого речень абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII щодо зменшення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді, встановлення максимального розміру такого утримання, припинення його виплати суддям у відставці на період їх роботи на певних посадах та скасування права судді на перерахунок призначеного раніше довічного грошового утримання судді, а також положення пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 213, за якими у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються, зокрема, відповідно до Закону №2453.

Тобто, визнано неконституційними обмеження щодо виплати довічного грошового утримання або пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI.

Обмеження, які встановлювалися до працюючих пенсіонерів, в тому числі на посадах суддів, прокурорів, тощо, встановлені Законом України «Про державну службу», «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» неконституційними не визнавалися і є чинними на час спірних правовідносин.

Позивач, працюючи на посаді судді, отримувала пенсію згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», що не є щомісячним довічним грошовим утриманням, призначеним відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Отже, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для нарахування та виплати позивач пенсії за віком призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період з 01 червня 2015 року по 07 жовтня 2016 року.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії.

Щодо доводів відповідача про те, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року), для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року), адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Таким чином, положеннями Кодексу адміністративного судочинства України встановлено можливість встановлення строку звернення до адміністративного суду нормами інших законів України.

Разом з тим, під «іншими законами» розуміються закони, які встановлюють строки звернення до адміністративного суду з вимогою вирішити публічно - правовий спір.

Згідно з ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції вважає, що дія ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року) про застосування шестимісячного строку на звернення до суду першої інстанції, не поширюється на правовідносини щодо нарахування та виплату пенсії.

Так, суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду.

Згідно з положеннями ст.. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.

Судом апеляційної інстанції встановлено неправильне тлумачення закону судом першої інстанції та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на постанову Дарницького районного суду м. Києва від 06 жовтня 2017 року - задовольнити.

Постанову Дарницького районного суду м. Києва від 06 жовтня 2017 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст.. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 15.01.2018

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

А.Ю. Кучма