Справа № 826/14580/16
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2018-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Губської Л.В. Земляної Г.В. Кондратенко Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, треті особи: Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київська міська державна адміністрація про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування постанов, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, треті особи: Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київська міська державна адміністрація, в якому просили: - визнати протиправними дії посадових осіб відповідача щодо закінчення виконавчих проваджень № 41238458 від 16.12.2013р. та № 41238382 від 16.12.2013р.; - визнати незаконною постанову про закінчення виконавчого провадження від 21.05.2014р. № 41238458; - визнати незаконною постанову про закінчення виконавчого провадження від 21.05.2014р. № 41238382; - зобов'язати відповідача відновити виконавче провадження № 41238458 та виконавче провадження № 41238382.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії посадових осіб Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо закінчення виконавчих проваджень № 41238458 від 16.12.2013р. та № 41238382 від 16.12.2013р.

Визнано протиправною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 21.05.2014р. ВП № 41238458.

Визнано протиправною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 21.05.2014р. ВП № 41238382.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду, відповідач - Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

18 січня 2018 року до Київського апеляційного адміністративного суду представником ОСОБА_6 - ОСОБА_8 було подано клопотання про перенесення розгляду справи, у зв'язку з його зайнятістю в судовому засіданні Апеляційного суду Київської області при розгляді кримінальної справи.

Відповідно до ч. 7 ст. 287 КАС України, суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку на апеляційне оскарження з повідомленням учасників справи.

Крім цього, згідно ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів вважає, що вказане клопотання представника позивача про перенесення розгляду справи не підлягає задоволенню, оскільки таке відкладення може призвести до порушення визначеного КАС України десятиденного строку розгляду справи, та, як наслідок, вчинення таких дій - порушення судом норм процесуального права. Натомість, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, який з'явився в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на виконанні у відділі примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України перебували виконавчі провадження № 41238458 та № 41238382 з примусового виконання виконавчих листів № 2а-12111/12/2670, виданих Окружним адміністративним судом міста Києва 30.10.2013р.

Постановами старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 16.12.2013р. № 41238382 та № 41238458 відкрито виконавчі провадження з примусового виконання зазначених виконавчих листів про зобов'язання Київської міської державної адміністрації, Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Деснянської районної в місті Києві адміністрації вирішити питання щодо поліпшення житлових умов громадян ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які перебувають з 13 жовтня 1992 року у пільговій черзі за категорією «Інваліди 1-ї та 2-ї групи з числа військовослужбовців».

Державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України 21.05.2014р. винесено постанови про закінчення виконавчих проваджень № 41238382 та № 41238458, на підставі пункту 11 частини першої статті 49, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Вважаючи вказані постанови про закінчення виконавчих проваджень протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. № 606-XIV (був чинним на момент виникнення спірних правовідносин).

За змістом ч. 1 ст. 1 Закону № 606-XIV, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (ч. 1, ч. 2 ст. 2 Закону № 606).

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону № 606-XIV, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст. 30 Закону № 606-XIV, державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону № 606-XIV, виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону, відповідно до якої, у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Таким чином, законодавством, яке діяло на момент прийняття оскаржуваних постанов відповідача чітко було визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення, згідно з виконавчим документом.

Як вбачається з матеріалів справи, в адміністративній справі № 2а-12111/12/2670, в якій видано виконавчі листи 30.10.2013р. Окружним адміністративним судом міста Києва, в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7 діяв Прокурор Деснянського району міста Києва, а тому стягувачем по виконавчим провадженням № 41238382 та № 41238458 виступає прокуратура Деснянського району міста Києва.

Вказані виконавчі листи видано на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.03.2013р. в адміністративній справі № 2а-12111/12/2670, якою позов Прокурора Деснянського району міста Києва в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Київської міської державної адміністрації, Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо вирішення питання про внесення пропозицій на розгляд виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) щодо поліпшення житлових умов громадян ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які перебувають з 13 жовтня 1992 року у пільговій черзі за категорією «Інваліди 1-ї та 2-ї групи з числа військовослужбовців».

Зобов'язано Київську міську державну адміністрацію, Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Деснянську районну в місті Києві адміністрацію вирішити питання щодо поліпшення житлових умов громадян ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які перебувають з 13 жовтня 1992 року у пільговій черзі за категорією «Інваліди 1-ї та 2-ї групи з числа військовослужбовців».

В решті позовних вимог Прокурора Деснянського району міста Києва в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відмовлено.

Постановами від 16.12.2013р. № 41238382 та № 41238458 були відкриті виконавчі провадження з примусового виконання вищезазначених виконавчих листів.

Сторонами у виконавчому провадженні № 41238382 є прокуратура Деснянського району міста Києва (стягувач) та Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (боржник).

Сторонами у виконавчому провадженні № 41238458 є прокуратура Деснянського району міста Києва (стягувач) та Київська міська державна адміністрація (боржник).

У постановах про відкриття виконавчого провадження боржнику встановлено строк на самостійне виконання рішення суду.

Листом від 26.12.2013р. № 056/95-5771 Департаментом будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомлено відповідача, що житлове питання громадян ОСОБА_6 та ОСОБА_7 буде вирішуватись в порядку черговості за наявності житлової площі та відповідно до вимог чинного законодавства України.

Згідно частини 1 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з невиконанням у встановлений строк боржниками рішення суду, державним виконавцем були прийняті постанови про накладення штрафів від 18.03.2014р. ВП № 41238382 у розмірі 680,00 грн. відносно Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та від 18.03.2014р. ВП № 41238458 у розмірі 680,00 грн. відносно Київської міської державної адміністрації.

Крім цього, державним виконавцем винесено вимоги боржникам від 18.03.2014р., якими зобов'язано останніх виконати рішення суду та надати пояснення щодо причин його невиконання.

У зв'язку з невиконанням у встановлений строк боржниками рішення суду, державним виконавцем винесено постанови від 16.04.2014р. у ВП № 41238382 та ВП № 41238458, якими накладено штраф у подвійному розмірі - 1 360,00 грн.

Проте, рішення суду боржниками не виконано, вимоги державного виконавця щодо його виконання також не виконані, про що складений відповідний акт державного виконавця та 21.05.2014р. скеровано до Шевченківського РУ ГУ МВС України у м. Києві подання (повідомлення) про притягнення посадових осіб боржників до кримінальної відповідальності в порядку статті 382 КК України.

На підставі пункту 11 частини першої статті 49, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем 21.05.2014р. прийнято постанови про закінчення виконавчих проваджень № 41238382 та № 41238458.

Згідно статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Положеннями ст. 14 КАС України (в редакції, яка була чинною на момент ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції) визначено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно частини першої статті 258 КАС України, за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист.

Частиною четвертою статті 257 КАС України передбачено, що примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Таким чином, перед прийняттям рішення про винесення постанови про закінчення виконавчого провадження державний виконавець повинен був здійснити всі необхідні дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», а саме: здійснити заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

В даному випадку, рішенням суду, зокрема, зобов'язано Київську міську державну адміністрацію, Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Деснянську районну в місті Києві адміністрацію вирішити питання щодо поліпшення житлових умов громадян ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які перебувають з 13 жовтня 1992 року у пільговій черзі за категорією «Інваліди 1-ї та 2-ї групи з числа військовослужбовців».

Згідно з п. 4.9.1 Інструкції про проведення виконавчих дій 15.12.1999р. № 74/5, виконавче провадження підлягає закінченню державним виконавцем у випадках: визнання відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником про закінчення виконавчого провадження; смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника; визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника при виконанні рішення про передачу їх стягувачеві, або знищення речі, яка мала бути передана стягувачеві в натурі; закінчення передбаченого законом строку для даного виду стягнення; передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії у разі ліквідації боржника - юридичної особи або арбітражному керуючому в разі визнання боржника банкрутом; фактичного повного виконання рішення згідно з виконавчим документом; повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), які видали виконавчий документ, або на письмову вимогу стягувача; направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), які видали виконавчий документ,у випадку, передбаченому частиною третьою статті 76 Закону України «Про виконавче провадження».

Однак, вказані підстави для закриття виконавчого провадження в даному випадку відсутні.

Матеріали справи також не містять доказів того, що боржниками повідомлено державного виконавця про виконання рішення суду чи про причини неможливості виконання вимог виконавчого документу.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Водночас статтею 6 Конвенції передбачено право на справедливий суд.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», п. 68).

Отже, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність дій державного виконавця щодо закінчення виконавчих проваджень № 41238458 від 16.12.2013р. та № 41238382 від 16.12.2013р., оскільки ним не були виконані всі дії, що передбачені законом та передують винесенню постанов про закінчення вказаних виконавчих проваджень, а саме: здійснено всі заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення суду.

Таким чином, постанови про закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого листа прийняті відповідачем передчасно, без врахування всіх обставин у справі, а відтак, правомірно визнані протиправними та скасовані судом першої інстанції.

Крім цього, колегія суддів також вважає вірним висновок суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача відновити виконавчі провадження, зважаючи на наступне.

Так, відповідно до частини першої статті 51 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

З огляду на те, що дії по відновленню виконавчого провадження є обов'язком державного виконавця та належить виключно до його компетенції, при цьому, з приписів норм законодавства вбачається неприпустимість підміни судом суб'єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб'єкта, у задоволенні вказаної позовної вимоги правомірно відмовлено судом першої інстанції.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Губська Л.В. Земляна Г.В.