Справа № 235/4924/17
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2018-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2018 року справа № 235/4924/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Гайдара А.В., суддів: Сіваченка І.В., Шишова О.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради Донецької області на постанову Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02 листопада 2017 року у справі № 235/4924/17 (головуючий І інстанції Хмельова С.М.), складену в повному обсязі 02 листопада 2017 року в м. Покровськ Донецької області за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради Донецької області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Управління соціального захисту населення Приморського району Маріупольської міської ради Донецької області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що вона згідно паспорта громадянина України серії ВТ 167254, виданого Краснолиманським МВ ГУДМС України в Донецькій області, 03.11.2015 року, зареєстрована з 26.07.1992 року за адресою: м. Донецьк, вул. Панферова, буд. 27. У жовтні 2015 року позивач та ОСОБА_2 одружилися. 21 червня 2016 року в них з чоловіком народився син ОСОБА_3. Оскільки дитина народилася на не підконтрольній українським органам влади території (м. Донецьк) позивач звернулась до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області із заявою про встановлення факту народження дитини. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 3 серпня 2017 року встановлено факт народження дитини чоловічої статі, вагою 3050 грам - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в місті Донецьку, від матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянки України, та батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина України, дитина народжена в зареєстрованому шлюбі.

На підставі рішення суду Павлоградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області видано свідоцтво про народження серії І-КИ № 650235 від 9 серпня 2017 року, в якому зазначено, що ОСОБА_3 народився у місті Донецьк та зроблено відповідний актовий запис № 17.

З 8 вересня 2017 року позивача разом з дитиною взято на облік Управлінням соціального захисту населення Приморського району Маріупольської міської ради Донецької області як внутрішньо переміщених осіб.

Також 8 вересня 2017 року позивач звернулась до Управління із заявою про виплату допомоги при народженні дитини. 13.09.2017 року Управління повідомило, що позивачу було відмовлено у прийнятті заяви про призначення допомоги при народженні дитини, оскільки звернення на призначення надійшло пізніше, ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Позивач не заперечує, що вона дійсно пропустила строк звернення за призначенням допомоги при народженні дитини. Однак, вважає, що відповідачем не враховано те, що вона з обєктивних причин не мала змоги звернутися до Управління з даною заявою, оскільки до вересня 2017 року знаходилась на тимчасово окупованій території м. Донецьк, рішення суду про встановлення факту народження дитини набрало законної сили 14 серпня 2017 року, свідоцтво про народження дитини отримала тільки 9 серпня 2017 року, тобто вже після спливу дванадцятимісячного строку після народження дитини. Зазначені обставини позивачка вважає поважними.

Крім того, зазначала, що позов фактично заявлений в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення. Позивач вважає, що має право на звернення до органу праці та соціального населення для призначення допомоги при народженні дитини та отримання цієї допомоги. Зміст відповіді Управління містить фактично відмову в розгляді заяви, а не відмову в наданні соціальної допомоги. Заява позивача не розглянута органом по суті, тому відповідачем порушено право позивача на розгляд її заяви. Позивач вважає, що орган соціального захисту населення протиправно відмовив у розгляді її заяви про виплату допомоги при народженні дитини.

На підставі викладеного просила: визнати відмову Управління соціального захисту населення Приморського району Маріупольської міської ради Донецької області в розгляді її заяви про виплату допомоги при народженні дитини від 8 вересня 2017 року протиправною; зобовязати Управління соціального захисту населення Приморського району Маріупольської міської ради Донецької області розглянути її заяву про виплату допомоги при народження дитини від 8 вересня 2017 року та прийняти вмотивоване рішення згідно законодавства про соціальне страхування.

Постановою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02 листопада 2017 року у справі № 235/4924/17 позовні вимоги було задоволено, внаслідок чого: поновлено ОСОБА_1 строк для звернення з заявою про призначення допомоги при народженні дитини; визнано відмову Управління соціального захисту населення Приморського району Маріупольської міської ради Донецької області в прийнятті заяви від 08.09.2017 року про призначення допомоги при народженні дитини протиправною; зобовязано Управління соціального захисту населення Приморського району Маріупольської міської ради Донецької області прийняти та розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення допомоги при народження дитини від 8 вересня 2017 року; зобовязано Управління соціального захисту населення Приморського району Маріупольської міської ради Донецької області призначити та здійснити виплату ОСОБА_1 допомоги при народження дитини - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, факт народження якого встановлено рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.08.2017 року.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову місцевого суду скасувати та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2018 року у справі № 235/4924/17 було допущено на стадії апеляційного розгляду процесуальне правонаступництво, а саме замінено відповідача та апелянта - Управління соціального захисту населення Приморського району Маріупольської міської ради Донецької області на правонаступника - Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради Донецької області.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача.

Колегією суддів було встановлено наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, (паспорт серії ВТ № 167254) та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, (паспорт серії ВК № 140343) перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24.10.2015 року.

Відповідно до свідоцтва про народження, виданого Павлоградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_3 народився 21 червня 2016 року у місті Донецьк, актовий запис № 17. Батьками зазначено: мати ОСОБА_1, батько ОСОБА_2.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 3 серпня 2017 року встановлено факт народження дитини чоловічої статі, вагою 3050 грам - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в місті Донецьку, від матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянки України, та батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина України, дитина народжена в зареєстрованому шлюбі. Рішення набрало законної сили 14.08.2017 року.

З 8 вересня 2017 року позивача разом з дитиною взято на облік Управлінням соціального захисту населення Приморського району Маріупольської міської ради Донецької області як внутрішньо переміщених осіб.

Також 8 вересня 2017 року позивач звернулась до Управління із заявою про виплату допомоги при народженні дитини.

Листом від 13.09.2017 року Управління соціального захисту населення Приморського району Маріупольської міської ради Донецької області відмовило ОСОБА_1 в прийнятті заяви на призначення допомоги при народженні дитини, оскільки звернення на призначення надійшло пізніше, ніж через 12 календарних місяців після народження дитини

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

В пункті 1 статі 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Аналогічні зобов'язання України передбачені і в основних міжнародно-правових актах. Стаття 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права від 16 грудня 1966 року (ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19 жовтня 1973 року) визначає право кожної людини на соціальне забезпечення, а ст. 10 цього ж Пакту декларує визнання Державами-учасницями, що сім'ї, яка є природним і основним осередком суспільства, повинні надаватися по можливості якнайширша охорона і допомога, особливо при її утворенні і поки на її відповідальності лежить турбота про несамостійних дітей та їх виховання.

Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону дитинства» з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім'ях держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» та іншими законами України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (ч. 2 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

Пунктом 2 частини першої статті 3 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» передбачено види державних допомог сім'ям з дітьми, в тому числі допомога при народженні дитини. Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (стаття 4, частина перша статті 5, частина перша статті 10 Закону), з урахуванням умов, визначених у статті 11 Закону.

Таким чином, допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дитини.

Згідно ст.10 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Відповідно до п. 11 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми» (далі Порядок) визначено, що для призначення одноразової допомоги при народженні дитини органу праці та соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, подаються такі документи: заява одного з батьків, копія свідоцтва про народження дитини, довідка, видана державним органом реєстрації актів цивільного стану для призначення одноразової допомоги при народженні дитини.

Згідно п. 12 Порядку передбачено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

В свою чергу, матеріалами справи підтверджено, що законодавчо встановлені строки звернення за призначенням допомоги при народженні дитини пропущені з поважних причин, оскільки дитина народилася на тимчасово окупованій території, однак свідоцтво про народження дитини українського зразка було видано лише 9 серпня 2017 року, що не давало змоги вчасно отримати таку допомогу на не окупованій території України, тобто в межах строку передбаченого п. 12 Порядку. Крім того, факт народження дитини встановлено рішенням суду тільки 3 серпня 2017 року.

Зазначені обставини свідчать про те, що несвоєчасність звернення позивачки за реалізацією свого права пов'язане з тим, що на території м. Донецька органи державної влади не здійснюють свої повноваження. Перш ніж зареєструвати народження дитини та отримати свідоцтво про народження дитини за законом необхідно звернутись до суду за межами окупованої території з заявою про встановлення факту народження, надати до суду певні документи, які доводять факт народження дитини, і тільки отримавши рішення суду, батьки мають можливість звернутись до органів реєстрації актів цивільного стану, тому причини пропуску звернення за допомогою є поважними.

Отже, позбавлення позивача закріпленого ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», права на отримання соціальної допомоги з причин, які від неї не залежали, колегія суддів вважає необґрунтованим.

Допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, а тому не можна позбавити дитину благ, гарантованих їй державою.

Право на соціальний захист належить до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Конституції України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Колегія суддів зазначає, що заяву позивача про виплату допомоги при народженні дитини відповідач взагалі не розглядав, а зразу відмовив у її прийнятті, що є неприпустимим з боку субєкта владних повноважень.

Таким чином відповідач діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У звязку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради Донецької області на постанову Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02 листопада 2017 року у справі № 235/4924/17 залишити без задоволення.

Постанову Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02 листопада 2017 року у справі № 235/4924/17 залишити без змін.

Повне судове рішення складено 18 січня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.В. Гайдар

Судді І.В. Сіваченко

ОСОБА_4