Справа № 803/1306/17
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2018-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 рокуЛьвів№ 876/11315/17

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Старунського Д.М.

при секретарі судового засідання Смидюк Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2017року (суддя Дмитрук В.В. м. Луцьк) у справі за їх позовом до Любомльського районного сектору Управління ДМС України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3, а також ОСОБА_4, ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулися до суду з позовом до Любомльського районного сектору Управління ДМС України у Волинській області про визнання протиправними дій останнього щодо не оформлення паспорту неповнолітній ОСОБА_3 та неповнолітньому ОСОБА_6 у формі паспортної книжечки зразка 1994 року та зобов'язання Управління оформити та видати бланк паспорту неповнолітній ОСОБА_3 та неповнолітньому ОСОБА_6 у формі паспортної книжечки, з проставленою відміткою місця проживання без використання цифрового ідентифікатора особи та автоматизованої обробки персональних даних.

В обґрунтування позову, покликається на безпідставність посилань відповідача на неможливість видачі паспорта громадянина України старого зразка у формі книжечки, оскільки таке жодним чином не суперечить чинному законодавству України, а навпаки порушує особисті права та інтереси неповнолітніх осіб. Більше того, вважає незаконним використання засобів Єдиного державного демографічного реєстру з метою обробки персональних даних неповнолітньої особи, оскільки це також є посяганням та порушує особисті права такої.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 у справі №803/1306/17 у задоволенні заявленого позову - відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нову, якою позовні вимоги задоволити повністю. У поданій апеляційній скарзі покликається на обставини, викладені у позовній заяві, а також вказує, що оформлення паспорта громадянина України у формі картки не є імперативною вимогою чинного законодавства, оскільки останнім передбачено два рівнозначні альтернативні варіанти оформлення цього документу: паспорт у вигляді паспортної книжечки або у формі картки. Окрім цього, наголошує на тому, що безконтактний електронний носій містить змінну інформацію, достовірність якої не може бути перевірена у кожному випадку використання такого документа.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідача відсутній передбачений чинним законодавством обов'язок щодо оформлення та видачі неповнолітнім ОСОБА_3 та ОСОБА_6 паспортів громадянина України у вигляді книжечки, а відтак позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованим та такими, що не підлягають до задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції є вірними та відповідають фактичним обставинам справи з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.09.2017 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3 звернулись до Управління із заявою для оформлення паспорту громадянина України паперового зразка, у якій вказали, що неповнолітня ОСОБА_3 не має наміру оформляти паспорт громадянина України у формі пластикової картки типу ID, оскільки це є правом особи, а не її обов'язком, а форма паспорта у вигляді паспортної книжечки на даний час в Україні не скасована та є діючою . Із аналогічною за змістом заявою, 25.09.2017 до Управління звернулися ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6

Управління листами від 26.09.2017 №0721/1346 та №0721/1347 повідомило позивачів про те, що згідно з чинним законодавством України паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій, а прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, з 01.11.2016 припиняється. Видача паспортів громадянина України (зразка 1994 року) у вигляді книжечки не є можливою .

Вважаючи такі дії Управління протиправними, позивачі звернулися до суду з даним адміністративним позовом.

Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» (далі - Закон №2058-19) визначає правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов'язки осіб, на ім'я яких видані такі документи.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону №2058-19 Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина.

Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування (ч.2 ст.4 Закону № 2058-19).

Згідно з ч.1 ст.21 вищевказаного Закону паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Встановлено, що кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов'язаний отримати паспорт громадянина України (ч.2 ст.21 Закону №2058-19). Зі змісту ч.4 ст.21 Закону №2058-19 вбачається, що законодавцем імперативно встановлено вимогу, відповідно до якої паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Частиною 7 цієї ж статті визначено перелік відомостей, які вносяться до паспорта громадянина України, зокрема: 1) назва держави; 2) назва документа; 3) ім'я особи; 4) стать; 5) громадянство; 6) дата народження; 7) унікальний номер запису в Реєстрі; 8) номер документа; 9) дата закінчення строку дії документа; 10) дата видачі документа; 11) уповноважений суб'єкт, що видав документ (код); 12) місце народження; 13) відцифрований образ обличчя особи; 14) відцифрований підпис особи; 15) податковий номер (реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків) або повідомлення про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган). У разі наявності повідомлення про відмову від реєстраційного номера облікової картки платника податків проставляється слово "відмова".

Бланки документів, якщо інше не визначено цим Законом, виготовляються за єдиними зразками та технічними описами, що затверджуються Кабінетом Міністрів України (ч.2 ст.15 Закону №2058-19). На виконання норми, вказаної вище Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 25.03.2015 № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» (далі - Постанова №302).

Пунктом 2 Постанови № 302 запроваджено із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру: з 01.01.2016 оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-XII.

Встановлено, що до завершення роботи із забезпечення в повному обсязі територіальних підрозділів Державної міграційної служби матеріально-технічними ресурсами, необхідними для оформлення і видачі паспорта громадянина України, зразки бланків якого затверджено цією постановою, паспорт громадянина України може оформлятися з використанням бланка паспорта громадянина України у формі книжечки.

Як вбачається із листів відповідача, станом на 31.08.2017 всі територіальні підрозділи Управління повністю забезпечені обладнанням для виготовлення паспорта громадянина України у вигляді ID - картки.

Пунктом 3 Постанови №302 також імперативно встановлено, що прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 01.11.2017 припиняється.

Отже суд зауважує, що з цього часу відповідачі зобов'язані забезпечувати оформлення та видачу паспортів громадянам України у відповідності до вимог чинного законодавства, а саме здійснювати видачу паспортів у вигляді картки.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Раніше, до 14.07.2016 ч.1 ст.16 Закону №2058-19 була викладена у такій редакції: оформлення, видача, обмін, переоформлення, продовження строку дії документів (у тому числі для осіб, які не досягли шістнадцятирічного віку, осіб з фізичними вадами, недієздатних та обмежено дієздатних осіб), їх пересилання, вилучення, повернення державі та знищення відбуваються у порядку, встановленому законодавством України, якщо інше не передбачено цим Законом. Особам, які через свої релігійні переконання відмовляються від внесення інформації до безконтактного електронного носія, що імплантований у відповідний бланк документа, гарантується право на відмову від отримання такого документа або від внесення інформації до безконтактного електронного носія. Таке право реалізується шляхом подання заяви до відповідного центрального органу виконавчої влади про відмову від отримання документа, що містить безконтактний електронний носій, або від внесення інформації до такого носія. У цьому випадку особі у порядку та строки, встановлені Кабінетом Міністрів України, видається відповідний документ, що не містить безконтактного електронного носія, чи задовольняється заява про відмову від внесення інформації до такого носія.

Проте, пп.13 п.3 Закону України від 14.07.2016 №1474-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України» ст.16 Закону №2058-19 викладено у новій редакції , яка вже не містить гарантії права на відмову через свої релігійні переконання від отримання документа з імплантованим у бланк безконтактним електронним носієм, або від внесення інформації до безконтактного електронного носія.

Частиною 4 ст.13 Закону №2058-19 передбачено лише право особи на відмову від внесення відцифрованих відбитків пальців рук до безконтактного електронного носія, що міститься у паспорті громадянина України. Таке право реалізується шляхом подання заяви відповідному уповноваженому суб'єкту про внесення або відмову від внесення відцифрованих відбитків пальців рук особи до безконтактного електронного носія.

Як видно з матеріалів справи, бажання позивачів отримати паспорт, який би не містив безконтактного електронного носія, обумовлене релігійними переконаннями заявників.

Відповідно до ст.35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров'я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов'язкова. Ніхто не може бути увільнений від своїх обов'язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов'язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов'язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Згідно з ст.2 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (далі - Закон №987-XII) в Україні усі правовідносини, пов'язані із свободою совісті і діяльністю релігійних організацій, регулюються законодавством України. Законодавство України про свободу совісті та релігійні організації складається з цього Закону та інших законодавчих актів України, виданих відповідно до нього.

Відповідно до ст.4 цього Закону громадяни України є рівними перед законом і мають рівні права в усіх галузях економічного, політичного, соціального і культурного життя незалежно від їх ставлення до релігії. В офіційних документах ставлення громадянина до релігії не вказується. Будь-яке пряме чи непряме обмеження прав, встановлення прямих чи непрямих переваг громадян залежно від їх ставлення до релігії, так само як і розпалювання пов'язаних з цим ворожнечі й ненависті чи ображання почуттів громадян, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом. Ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов'язків. Заміна виконання одного обов'язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Як зазначено у ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Таким чином суд апеляційної інстанції доходить до висновку, що з огляду на те, що відповідно до ч.2 №2058-19 кожен громадян України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов'язаний отримати паспорт громадянина України, то позивач не може відмовитись від виконання обов'язку отримати паспорт посилаючись на релігійні переконання. Жодних виключень з цього обов'язку ані ст.35 Конституції України, ані ст.21 зазначеного Закону не містять.

Більше того, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (ч.2 ст.8 КАС України).

У п.125 Рішення Європейського суду з прав людини від 01.07.2014 по справі «S.A.S. проти Франції» «Хоча релігійна свобода є передусім справою совісті кожної окремої людини, вона також означає право людини на свободу сповідувати свою релігію одноособово і приватно або спільно з іншими, прилюдно та у колі своїх одновірців. У статті 9 перелічені різні форми, в яких людина може реалізовувати право на сповідування своєї релігії або переконань - це можуть бути богослужіння, вчення, а також виконання та дотримання релігійних обрядів. Однак гарантії статті 9 не поширюються на кожну дію, на вчинення якої особу спонукає чи надихає релігія або переконання, і ця стаття не завжди гарантує особі право поводити себе у публічній сфері так, як приписує її релігія або переконання (рішення у справі «Arrowsmith проти Сполученого Королівства, №7050/75; рішення у справі «Kalac проти Туреччини» від 1 липня 1997 року; та згадане вище рішення у справі Leyla Sahin, §§105 і 121). Суд нагадує, що загальна політика або заходи, які призводять до непропорційно серйозних негативних наслідків для певної групи людей, можуть вважатися дискримінаційними, навіть якщо вони не спрямовані конкретно проти цієї групи і не мають дискримінаційної мети (див., серед інших джерел, рішення у справі «D.H. та інші проти Чеської Республіки», № 57325/00, §§ 175 і 184-185, ECHR 2007-IV). Але дискримінаційного характеру така політика чи заходи набувають лише у випадку, якщо вони не мають під собою «об'єктивних і достатніх підстав», тобто, якщо вони не служать досягненню «легітимної мети» або якщо не забезпечено «належного пропорційного співвідношення» між використовуваними засобами та поставленою метою».

Крім того, у п.82 Рішення Європейського суду з прав людини від 15.01.2013 по справі «EWEIDA та інші проти Сполученого королівства», зазначено: «Навіть якщо та чи інша віра досягає необхідного рівня переконливості та важливості, не можна сказати, що будь-яка дія, яка певним чином знайшла в ній натхнення чи мотивацію, або ж була вчинена під її впливом, становить «сповідування» віри. Так, наприклад, дії або бездіяльність, які безпосередньо не виражають відповідне переконання або які лише віддалено пов'язані з приписом віри, не підпадають під захист статті 9 § 1 (див. справи «Skugar та інші проти Росії», № 40010/04, ухвала щодо прийнятності від 3 грудня 2009 року, та, наприклад, «Arrowsmith проти Сполученого Королівства», звіт Комісії від 12 жовтня 1978 року, Decisions and Reports 19, p. 5; «C. проти Сполученого Королівства», звіт Комісії від 15 грудня 1983 року, DR 37, p. 142; «Zaoui проти Швейцарії», № 41615/98, ухвала щодо прийнятності від 18 січня 2001 року). Для того, щоб певна дія вважалася «сповідуванням» за змістом статті 9, вона має бути тісно пов'язана з релігією або переконанням».

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність у відповідачів обов'язку оформити та видати неповнолітнім ОСОБА_3 та ОСОБА_6 паспорти громадянина України раніше встановленого зразка у вигляді паспортної книжечки, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції при вирішенні публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта висновків суду не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня ухвалення судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
Д. М. Старунський