Справа № 418/107/17
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2018-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2018 року справа №418/107/17

Приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сіваченка І.В.,

суддів Шишова О.О, ОСОБА_1,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Біловодського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Луганської області на постанову Міловського районного суду Луганської області від 8 листопада 2017 року (повний текст складено 8 листопада 2017 року в смт. Мілове) у справі № 418/107/17 (суддя в 1 інстанції Чехов С.І.) за позовом ОСОБА_2 до Біловодського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просить визнати протиправними дії Біловодського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі Управління) в частині припинення виплати пенсії з березня 2016 року, а також зобов'язати Управління поновити нарахування та виплату пенсії за віком, та сплатити заборгованість за період, починаючи з березня 2016 року. Звернути постанову до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць у сумі 3263,12 гривень.

Свої вимоги мотивує тим, що він є пенсіонером за віком і перебуває на обліку в Управлінні. До лютого місяця 2016 року включно він отримував пенсію шляхом зарахування коштів на рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк». З березня 2016 року по теперішній час без зазначення причин йому було припинено виплату пенсії. На початку квітня з телефонної розмови представники відповідача пояснили, що для відновлення виплати йому необхідно підтвердити своє місце проживання і після цього у черговий раз з'явитися до відповідного підрозділу Пенсійного фонду.

Постановою Міловського районного суду Луганської області від 8 листопада 2017 року у справі № 418/107/17 позов задоволено повністю.

Визнано протиправними дії Управління в частині припинення виплати пенсії ОСОБА_2.

Визннои протиправною бездіяльність, що до невиплати Управлінням пенсії ОСОБА_2 з 1 березня 2016 року.

Зобов'язано Управління поновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_2 та сплатити заборгованість за період, починаючи з 1 березня 2016 року.

Постанову звернуто до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць - 3263 гривень 12 копійок.

Стягнуто з Управління на користь держави 1280 гривень судових витрат у справі за рахунок бюджетних асигнувань Управління.

Постанова мотивована тим, що припинення виплати пенсії позивачу відбулося 1 березня 2016 року до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 08 червня 2016 року № 365 та з підстав, не передбачених у статті 49 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-ІV), і посилання відповідача на лист Міністерства соціальної політики України від 16 лютого 2016 року № 672/8/10-16 як на підставу припинення виплати пенсії позивачу, суд першої інстанції вважав необґрунтованим та вказав, що цей лист не є нормативно-правовим актом, на підставі яких можливо припинити виплату пенсії позивачу.

З постановою суду першої інстанції не погодився відповідач та звернувся з апеляційною скаргою, у якій вказав, що з метою посилення контролю в системі обліку внутрішньо переміщених осіб та на підставі інформації, яка надійшла від Служби безпеки України про можливо безпідставну виплату пенсій внутрішньо переміщеним особам, що до яких потребується перевірка обґрунтованості продовження виплати пенсії на підконтрольній Україні території, виплата пенсії з 01 березня 2016 року була припинена, у тому числі і позивачу. З відповідною заявою позивач до Управління не звертався. Тому Управління наголошує на тому, що відповідач не мало правових підстав вирішувати питання про поновлення чи відмову у поновленні виплати пенсії позивача та жодного рішення з цього приводу відповідачем прийнято не було.

Також, апелянт зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 99, 100 Кодексу адміністративного судочинства України, позивачем пропущено шестимісячний строк для звернення до суду.

Відповідач просив апеляційний суд скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який відповідно до посвідчення серія ААЖ № 721202 є пенсіонером за віком (а.с.11).

Позивач перебуває на обліку в Управлінні на підставі електронної пенсійної справи, яка надійшла до Управління з управління Пенсійного фонду України Лутугінського району Луганської області, та отримує пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-ІV.

Згідно з довідкою від 16.04.2015 № 926009654 ОСОБА_2 є внутрішньо-переміщеною особою, що фактичним місцем проживання є наступна адреса: Луганська область, Лутугинський район, с. Боргіївка, вул. Леваневського, буд. 187 (а.с. 10).

Електронну пенсійну справу постановлено на облік 06 липня 2015 року. Заявник надав довідку внутрішньо переміщеної особи від 16 квітня 2015 року. Виплата пенсії здійснювалась через установу «Ощадбанк» за період з 01 серпня 2014 року по 28 лютого 2016 року. Виплату призупинено з 01 березня 2016 року згідно списків СБУ. Заборгованість з 01 березня 2016 року по 31 липня 2017 року склала в сумі 61386,04 гривень (а.с.137-138).

Отже, позивач набув статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою, доказів скасування цієї довідки відповідачем до справи не надано.

З 1 березня 2016 року відповідач припинив виплачувати позивачу належну пенсію. Будь-які повідомлення позивачу від Управління про підстави призупинення виплат пенсії на адресу позивача не надходили.

Спірним питанням у даній справі є правомірність (протиправність) дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу з березня 2016 року на підставі не підтвердження місця перебування.

Відповідно до статті 7 Закону України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі Закон № 1706-VII) для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Закон № 1058-VI або інший закон з питань пенсійного забезпечення не передбачає будь-яких підстав призупинення виплати пенсій, є тільки підстави припинення виплати відповідно до статті 49 цього Закону, але жоден з таких випадків управлінням не застосований та не доведений.

Так, частиною першою статті 49 Закону № 1058-VI визначено виключний перелік підстав для припинення виплати пенсії:

Виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

Положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність, як такі, що є неконституційними на підставі Рішення Конституційного Суду № 25-рп/2009 від 07.10.2009\

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

В ході розгляду справи судом встановлено, що Управління не приймало жодних рішень про припинення виплати пенсії позивачу з 01.03.2016.

В письмових поясненнях відповідач посилається на застосування пункту 5 частини першої статті 49 Закону № 1058-VI, зазначаючи також приписи Закону № 1706-VII.

Однак, цей пункт відсилає виключно до випадків, передбачених законом, тобто, вказані правовідносини не можуть бути врегульовані іншими нормативно-правовими актами, зокрема, постановами Кабінету Міністрів України, які відносяться до підзаконних нормативних актів.

В той же час, Закон № 1706-VII не встановлює жодних випадків для припинення виплати пенсії. Більш того, ані цей Закон, ані будь-який інший закон не встановлює таку підставу для припинення виплати пенсії, як скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи, зміна місця проживання тощо.

Інші пункти ч.1 ст. 49 Закону № 1058-VI в спірних правовідносинах також не мають місця. Зміна місця проживання не свідчить про те, що призначення пенсії відбулось на підставі недостовірних документів.

Щодо посилання відповідача на вимоги ст. 99 КАС України щодо застосування шестимісячного строку звернення до суду.

Частиною 1 статті 99 КАС України передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 1 статті 46 Закону № 1058 зазначено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

В даному випадку спір полягає у сплаті заборгованості, тобто пенсії яка вже була нарахована.

Враховуючи викладене, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що відповідач, припинивши виплату пенсії та не виплачуючи позивачу пенсію за віком з березня 2016 року діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв'язку з чим підлягають захисту порушені права пенсіонера ОСОБА_3, в тому числі шляхом зобов'язання поновити нарахування, виплату пенсії та сплатити заборгованість починаючи з 1 березня 2016 року.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, яким правильно встановлені фактичні обставини справи та надана їм вірна юридична оцінка.

В той же час, в абзаці шостому резолютивної частини оскаржуваної постанови місцевий суд стягнув з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1280 грн.

Однак, положеннями ст. 94 КАС України (в редакції, що діяла на час постановлення місцевим судом оскаржуваного рішення) не передбачено такої можливості.

Пунктом 4 частини 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права.

З врахуванням викладеного, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для зміни постанови суду першої інстанції згідно статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, з виключенням абз.6 резолютивної частини.

Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Біловодського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Луганської області задовольнити частково.

Постанову Міловського районного суду Луганської області від 8 листопада 2017 року у справі № 418/107/17 за позовом ОСОБА_2 до Біловодського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії змінити.

Абзац шостий резолютивної частини постанови Міловського районного суду Луганської області від 8 листопада 2017 року у справі № 418/107/17 виключити.

В іншій частині постанови Міловського районного суду Луганської області від 8 листопада 2017 року у справі № 418/107/17 залишити без змін.

Повне судове рішення складено 18 січня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В.Сіваченко

Судді О.О.Шишов

ОСОБА_1