Справа № 753/19386/16-а
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2018-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Судді-доповідача - Троян Н.М.,

суддів - Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

за участю секретаря - Рейтаровської О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Дарницького районного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: визнати протиправною відмову Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в місті Києві у перерахунку пенсії ОСОБА_3 та зобов'язати Лівобережне об'єднане Управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити перерахунок та виплату з 01 вересня 2016 року пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції чинній на час призначення пенсії) у розмірі 84% від розміру місячної заробітної плати, зазначеної в довідці військової прокуратури Центрального регіону України № 18/73пф вих-16 від 13 вересня 2016 року.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що у 2010 року йому призначено пенсію за вислугу років в розмірі 84% згідно із положеннями ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру України» від 05.11.1991 №1789 від суми заробітної плати. Оскільки Постановою Кабінету Міністрів України №488 від 27.07.2016 «Про внесення змін до пункту 1 постанови КМ України від 09.12.2015 №1013» підвищено з 03.08.2016 заробітну плату (посадових окладів) працівникам прокуратури 13 вересня 2016 року військовою прокуратурою Центрального регіону України надана довідка № 18/73пф вих-16 від 13.09.2016 для перерахунку пенсії з зазначенням розміру заробітної плати, виходячи з посади, з якої він вийшов на пенсію, з урахуванням фактично отримуваних ним виплат і умов праці, що існували на момент його звільнення. Проте, листом від 26.09.2016 за № 992/14 відповідач повідомив його про відмову у перерахунку пенсії, посилаючись на п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та не з'ясування всіх обставин у справі, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити.

Зокрема, апелянт посилався на те, що згідно статті 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Оскільки пенсію за вислугу років було призначено у 2010 році на підставі вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру України» від 05.11.1991 №1789 від суми заробітної плати, тому ставиться питання не про призначення пенсії, а щодо проведення перерахунку раніше призначеної пенсії у зв'язку зі звільненням з роботи з урахуванням фактично отримуваних виплат і умов праці, що існували на день звільнення та з підвищенням посадових окладів працівників органів прокуратури, зазначених у довідці військової прокуратури Центрального регіону України №18/73пф від 13.09.2016 без обмеження максимальним розміром.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем до суду апеляційної інстанції не надано.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач з 2010 року є пенсіонером за вислугою років та відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ (в редакції, чинній на час призначення пенсії), отримує пенсію у розмірі 84% від суми середньої місячної заробітної плати за посадою, яку він обіймав до призначення пенсії.

У зв'язку з підвищенням з 03 серпня 2016 року заробітної плати працівників органів прокуратури у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 № 1013, військовою прокуратурою Центрального регіону України йому була видана довідка за №18/73 вих-16 від 13.09.2016 із зазначенням розміру заробітної плати за посадою, яку він обіймав на час звільнення з роботи у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років (а.с. 7).

15 вересня 2016 року він звернувся до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про перерахунок раніше призначеної йому пенсії, до якої додав довідку № 18/73пф вих-16 від 13.09.2016 для перерахунку пенсії з зазначенням розміру заробітної плати, надану військовою прокуратурою Центрального регіону України (а.с. 8).

Листом від 26 вересня 2016 року № 992/14 відповідач відмовив у здійсненні перерахунку раніше призначеної пенсії з посиланням на пункт 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213 від 02.03.2015, яким з 01.06.2015 скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії, щомісячне довічне грошове утримання призначається відповідно до спеціальних законів, у т.ч. Закону України «Про прокуратуру» і пенсійне забезпечення таких осіб здійснюється на загальних підставах згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 9).

Вважаючи порушенням своїх прав з боку відповідача та з метою їх відновлення позивач звернувся за захистом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ні умови, ні порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури Кабінетом Міністрів України не визначено, і відповідний нормативно-правовий акт не прийнято. Норми законодавства, якими скасовано право на перерахунок призначених прокурорам пенсій на час розгляду даної адміністративної справи є чинними і не визнані неконституційними. Оскільки чинним законодавством України скасовано право на перерахунок призначених пенсій прокурорів у зв'язку із підвищенням окладів з 15.07.2015, а Кабінетом Міністрів України не визначено умови та порядок проведення такого перерахунку, тому відповідачем правомірно відмовлено у перерахунку пенсії.

На думку колегії суддів позиція суду першої інстанції є вірною з огляду на наступне.

Згідно із частиною тринадцятою статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року (надалі - Закон №1789-ХІІ), держава взяла на себе обов'язок забезпечити не лише нарахування але й перерахунок пенсії працівникам прокуратури виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за перерахунком.

Частиною вісімнадцятою статті 50-1 Закону №1789-ХІІ визначено, що призначені працівникам прокуратури пенсії перераховувалися у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадився з першого числа місяця, що йде за місяцем, у якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув право на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадився з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-VIII внесено зміни до ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ та частину вісімнадцяту викладено у такій редакції: «Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України».

15 липня 2015 року набув чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - Закон №1697-VII) згідно Розділу ХІІ «Прикінцевих положень» якого визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності цим Законом положення Закону №1789-ХІІ, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15 грудня 2015 року.

Згідно з частиною двадцятою статті 86 Закону №1697-VII умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, наведені зміни законодавства не позбавляють позивача права на перерахунок пенсії, який був гарантований статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ при призначені пенсії, а лише покладають визначення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури на Кабінет Міністрів України.

Однак, на час звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії (вересень 2016 року) Кабінетом Міністрів України відповідний нормативно-правовий акт прийнято не було.

За таких обставин, враховуючи вищевказані норми, колегія суддів приходить до висновку, що з 15.07.2015 відсутній порядок та умови перерахунку пенсій працівникам прокуратури, визначений Кабінетом Міністрів України, у зв'язку з чим підстав для перерахунку пенсій немає.

Отже, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про правомірність дій відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відмова відповідача у такому перерахунку пенсії позивача не призвела до зменшення розміру пенсії працівника прокуратури, яку він отримував до цього, і не є звуженням обсягу вже набутих ним прав та/або позбавленням його права на соціальний захист.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

При розв'язанні спірних правовідносин судовою колегією також враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в своєму рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що за загальновизначеним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, яке діяє на час їх виникнення, було чинним та неконституційним не визнавалось.

Згідно із частиною другою ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

З урахуванням викладеного, після детального з'ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами суду першої інстанції, що у зв'язку з відсутністю визначення Кабінетом Міністрів України порядку та умов перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, відсутні підстави для перерахунку пенсії позивачу на підставі довідки, наданою військовою прокуратурою Центрального регіону України №18/73пф вих-16 від 13.09.2016 згідно ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ у редакції, чинній на момент призначення пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 22 вересня 2017 року (справа №591/4946/16-а) та в постанові Вищого адміністративного суду України від 20.07.2017 (справа №К/800/16797/17).

З огляду на викладені обставини, за результатами розгляду апеляційної скарги, з урахуванням наведених норм права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанцій є законним та обгрунтованим, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в ньому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними.

Згідно з частинами першою-третьою ст. 242 КАС в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

За правилами частини першої статті 315 КАС України в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а постанову Дарницького районного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня складення повного тексту судового рішення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Н.М. Троян

Судді: Н.П. Бужак,

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено: 19 січня 2018 року.