Справа № 807/1972/17
Суддя: Рейті С.І.
Дата ухвалення: 2018-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2018 рокум. Ужгород№ 807/1972/17

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Рейті С.І., здійснюючи підготовче провадження в адміністративній справі за позовом Тячівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області до Солотвинського комунального підприємства по водопостачанню про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Тячівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області звернулося до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Солотвинського комунального підприємства по водопостачанню, яким просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 381439,03 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 15.12.2014 року ухвалою Господарського суду Закарпатської області по справі № 907/481/14 затверджено Мирову угоду, укладену між Солотвинським комунальним підприємством по водопостачанню та кредиторами, в тому числі, управлінням Пенсійного фонду України в Тячівському районі та згідно вказаної мирової угоди, сплата заборгованості по платежах до Пенсійного фонду України в сумі 381439,03 грн. (основний борг) підлягає розстроченню на 24 місяці починаючи з 1 січня 2016 року. За період з січня 2016 року по грудень 2017 року боржник повинен був погасити кредиторські вимоги управління, як кредитора другої черги, у сумі 381439,03 грн. в повному обсязі. Втім, станом на день звернення із позовом до суду, управлінням не отримано жодної гривні, що свідчить про повне ігнорування боржником підписаної Мирової угоди, строк сплати зобов'язань по якій настав та закінчується 31 грудня 2017 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), слід закрити провадження в адміністративній справі за позовом Тячівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області до Солотвинського комунального підприємства по водопостачанню про стягнення заборгованості, оскільки даний спір не є справою адміністративної юрисдикції, виходячи з наступного:

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою господарського суду Закарпатської області від 15.12.2014 (справа № 907/481/14) затверджено мирову угоду укладену між кредиторами, зокрема, і УПФ в Тячівському районі Закарпатської області (правонаступником якого є Тячівське ОУПФ, позивач за даним позовом) та боржником - Солотвинським комунальним підприємством по водопостачанню, а провадження у справі припинено.

Вказаною ухвалою встановлено, що погашення Солотвинським комунальним підприємством по водопостачанню вимог кредитора Тячівського ОУПФ щодо сплати податків та зборів (вимог другої черги) в розмірі 381439,03 грн. здійснюється на умовах відстрочення до 01 січня 2016 року та розстрочення на 24 місяці починаючи з 01 січня 2016 року.

Відповідно до частин 5, 7-8 ст. 39 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції від 22 грудня 2011 року N 4212-VI) мирова угода може бути розірвана за рішенням господарського суду у разі невиконання боржником умов мирової угоди щодо не менш як третини вимог кредиторів. У разі визнання мирової угоди недійсною або її розірвання вимоги кредиторів, щодо яких були надані відстрочка та (або) розстрочка платежів або прощення (списання) боргів, відновлюються в повному розмірі у незадоволеній частині. У разі невиконання мирової угоди кредитори можуть пред'явити свої вимоги до боржника в обсязі, передбаченому цією мировою угодою. У разі порушення провадження у справі про банкрутство цього ж боржника обсяг вимог кредиторів, щодо яких було укладено мирову угоду, визначається в межах, передбачених зазначеною мировою угодою.

Так, згідно частин 2, 6, 8, 9 статті 82 зазначеного Закону визнання мирової угоди недійсною чи розірвання мирової угоди є підставою для поновлення провадження у справі про банкрутство, про що господарським судом виноситься ухвала. Мирова угода може бути розірвана в разі невиконання боржником умов мирової угоди щодо не менш як третини вимог кредиторів в межах провадження справи про банкрутство. У разі визнання мирової угоди недійсною або її розірвання вимоги кредиторів, щодо яких були надані відстрочка та/або розстрочка платежів або прощення (списання) боргів, відновлюються в повному розмірі у незадоволеній частині. У разі невиконання мирової угоди кредитори можуть пред'явити свої вимоги до боржника в обсязі, передбаченому цією мировою угодою. У разі порушення провадження у справі про банкрутство цього ж боржника обсяг вимог кредиторів, щодо яких було укладено мирову угоду, визначається в межах, передбачених зазначеною мировою угодою.

Отже, з аналізу наведених вище правових положень можна дійти висновку, що невиконання боржником зобов'язань згідно умов мирової угоди затвердженої господарським судом у процесі провадження у справі про банкрутство, є підставою для звернення кредитора до господарського суду з заявою про її розірвання. Також, у разі невиконання мирової угоди кредитори можуть пред'явити свої вимоги до боржника в обсязі, передбаченому цією мировою угодою.

Крім того, відповідно до п. 1.3 ст. 1 ПК України цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов'язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Перелік судових процедур банкрутства, які застосовуються щодо боржника, визначений ст. 4 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", серед яких, зокрема, мирова угода.

Враховуючи наведене, невиконання боржником зобов'язань по мировій угоді затвердженій господарським судом у справі про банкрутство, є підставою для звернення з заявою про її розірвання або з позовом щодо стягнення заборгованості у зв'язку з невиконанням зобов'язань по мировій угоді у порядку господарського судочинства.

Вказана позиція узгоджується із висновками Львівського апеляційного адміністративного суду, зокрема, в ухвалі суду від 24.06.2014 року (справа № 9104/125347/12) вказано про недопустимість розгляду адміністративної справи за вимогами про стягнення податкового боргу, який випливає з мирової угоди в порядку адміністративного судочинства, оскільки, в даному спорі встановлено інший порядок судового вирішення.

Відповідно до ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з ч. 2 ст. 238 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ, та з огляду на викладене спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 239 КАС України, повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про закриття провадження у справі - не допускається.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 238, ст.239, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Закрити провадження у справі за позовом Тячівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області до Солотвинського комунального підприємства по водопостачанню про стягнення заборгованості.

2. Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 256 КАС України, та може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення, а в разі проголошення в судовому засіданні вступної та резолютивної частини ухвали - протягом п'ятнадцяти днів з дня складення повного рішення.

Суддя С.І. Рейті