Справа № 826/3249/17
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2018-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

16 січня 2018 року справа №826/3249/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.)
до1. Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (далі по тексту - відповідач 1, ГУ МВС) 2. Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (далі по тексту - відповідач 2, Подільське РУГУ) 3. Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі по тексту - відповідач 3)
про1) визнання протиправними та скасування наказу відповідача 1 від 01 лютого 2017 року №5 о/с в частині звільнення позивача з посади начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділення Подільського РУГУ з 06 листопада 2015 року; 2) поновлення на посаді начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділення Подільського РУГУ з 06 листопада 2015 року; 3) зобов'язання відповідача 1 зарахувати позивачу до вислуги років в органах внутрішніх справ період вимушеного прогулу, у зв'язку з його незаконним звільненням відповідно до наказів ГУ МВС від 06 листопада 2015 року №1009 о/с та від 01 лютого 2017 року №5; 4) стягнення з відповідача 2 на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25 жовтня 2016 року до дати винесення судом рішення; 5) зобов'язання відповідача 1 розглянути рапорт, поданий 06 листопада 2015 року майором міліції ОСОБА_1, начальником відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділення Подільського РУГУ, про звільнення за пунктом 64 "з" у зв'язку із переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) згідно Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у зв'язку з виявленням бажання проходити службу в поліції; 6) зобов'язання відповідача 3 розглянути кандидатуру майора міліції ОСОБА_1, начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділення Подільського РУГУ, у відповідності до порядку, передбаченого розділом VI та пунктом 9 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію"
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з підстав незаконності свого звільнення через скорочення штатів, оскільки незаконність звільнення ОСОБА_1 на цій підставі вже підтверджена судовим рішенням у справі №826/640/16, яке набрало законної сили; зокрема позивач вказує про встановлення факту звернення із відповідним рапортом щодо бажання проходити службу в поліції та необхідність його розгляду та вирішення питання прийняття на службу в поліцію у порядку, передбаченому розділом VI та пунктом 9 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію".

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 квітня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/3249/17, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідач 1 подав до суду письмове заперечення проти позову, у якому зазначив про у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року у справі №826/640/16 обрано спосіб захисту прав позивача, який порушує вимоги чинного законодавства та права ГУ МВС у зв'язку із ліквідацією.

Відповідач 2 письмового заперечення проти адміністративного позову до суду не надав.

Відповідач 3 у письмовому запереченні проти позову зазначив про необґрунтованість вимог до Головного управління Національної поліції у місті Києві, виходячи із того, що позивач не подавав заяву на участь у конкурсі на службу до поліції, а тому такі вимоги є передчасними.

В судовому засіданні 25 вересня 2017 року позивач позовні вимоги підтримав, представник відповідачів 1 та 3 проти позову заперечив; відповідач 2 свого представника до суду не направив, у зв'язку із чим, на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, звертає увагу на наступне.

Наказом ГУ МВС від 01 лютого 2017 року №5 о/с "Щодо особового складу" згідно з пунктами 10, 11 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ вирішено вважати звільненим із 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) згідно з підпунктом "г" (через скорочення штатів) пункт 64: майора міліції ОСОБА_1, начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Подільського районного управління.

Досліджуючи наявність правових підстав для звільнення позивача через скорочення штатів, суд виходить із наступних міркувань.

Відповідно до підпункту "г" пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі по тексту - Положення про проходження служби), визначено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Таким чином, на підставі підпункту "г" пункту 64 Положення про проходження служби позивач може бути звільнений лише на за таких умов: підтвердження факту скорочення штатів та відсутність можливості подальшого використання на службі.

Суд встановив, що постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції та ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ, у тому числі Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві та Подільське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, та створено новий орган - Головне управління Національної поліції у місті Києві.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року №1388 "Про організаційно штатні питання" вирішено вважати такими, що втратили чинність, штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств згідно з відповідним переліком змін у штатах, у тому числі скорочуються всі посади у Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві.

На момент вирішення спору за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ГУ МВС перебуває у стані припинення.

Наведене свідчить про наявність скорочення штатів ГУ МВС у зв'язку із ліквідацією територіальних органів Міністерства внутрішніх справ.

Пунктами 8, 9, 10 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

З наведених норм Закону України "Про Національну поліцію" слідує, що з дня його опублікування всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів; тобто, передбачено особливий порядок попередження про звільнення, відмінний від того, що встановлений Кодексом законів про працю України.

При цьому Закон України "Про Національну поліцію" прямо передбачив право вказаних вище осіб, попереджених про можливе майбутнє вивільнення, бути прийнятими на службу до поліції на запропоновані посади шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції; звільненню підлягають виключно ті працівники міліції, які після пропонування нових посад відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції на запропоновані посади.

Враховуючи, що Закон України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року №580-VIІI був опублікований 06 серпня 2015 року в газеті "Голос України", відповідно 3-х місячний термін з дня опублікування закінчився 06 листопада 2015 року.

Суд встановив, що ОСОБА_1 вже звільнявся відповідачем 1 згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України "Про національну поліцію" у зв'язку із скороченням штатів на підставі наказу ГУ МВС від 06 листопада 2015 року №1009 о/с "Щодо особового складу".

Разом з цим, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року у справі №826/640/16 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Подільського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, ГУ МВС та Подільського РУГУ про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка набрала законної сили, адміністративний позов задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 06 листопада 2015 року №1009 о/с "Щодо особового складу" в частині звільнення ОСОБА_1; поновлено позивача на посаді начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві; стягнено з Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 55 584,90 грн.; допущено негайне виконання постанови в частині поновлення позивача на посаді начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

При цьому у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року у справі №826/640/16 судом встановлено, що 06 листопада 2015 року позивач, виявивши бажання проходити службу в органах Національної поліції, написав рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ у зв'язку із переходом на роботу в органи поліції та заяву про прийом до Національної поліції, які були подані ОСОБА_1 до відділу кадрового забезпечення Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, і, що відповідачами не спростовано того, що позивач виявив бажання проходити з 06 листопада 2015 року службу в органах поліції та не надано доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 відмовився від проходження служби в поліції та/або не міг бути прийнятий на службу до поліції, зокрема через невідповідність вимогам, що ставляться до поліцейського.

Вирішуючи справу №826/640/16, суд дійшов висновку, що позивач висловив бажання проходити службу в поліції та констатував, що відповідачі не надали суду доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 пропонувались будь-які посади в новостворених органах поліції та, що він не може бути прийнятий на службу до поліції, зокрема через невідповідність вимогам, що ставляться до поліцейського, тобто, відповідачі не довели відсутність можливості подальшого використання позивача на службі, та, відповідно, наявності підстав для звільнення на підставі підпункту "г" пункту 64 Положення про проходження служби, у зв'язку із чим визнано звільнення позивача незаконним.

Стаття 370 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно з частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, факт виявлення ОСОБА_1 бажання проходити службу в поліції та незаконність його звільнення встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Суд також звертає увагу, що в межах спірних правовідносин відповідач 1 не надав суду доказів, які б свідчили про відсутність можливості подальшого використання позивача на службі, та, відповідно, підтверджували правомірність звільнення на підставі підпункту "г" пункту 64 Положення про проходження служби.

З урахуванням викладеного слідує, що ОСОБА_1 повторно звільнений відповідачем 1 на тих самих підставах та за таких самих умов, що також вказує про невиконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року у справі №826/640/16.

Отже, з огляду на відсутність у справі доказів неможливості подальшого використання ОСОБА_1 на службі, суд приходить до висновку про незаконність звільнення позивача та про необхідність скасування наказу ГУ МВС від 01 лютого 2017 року №5 о/с "Щодо особового складу" в частині, що стосується позивача, і про поновлення на посаді начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділення Подільського РУГУ з 06 листопада 2015 року, як незаконно звільненого працівника.

Доводи відповідача 1 на обрання у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року у справі №826/640/16 способу захисту прав позивача, який порушує вимоги чинного законодавства та права ГУ МВС у зв'язку із ліквідацією, є безпідставними, оскільки ГУ МВС не наділене повноваженнями надавати правову оцінку судовому рішенню, яке набрало законної сили, а невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, може мати наслідком притягнення до юридичної відповідальності.

Інших мотивів, які б підтверджували правомірність звільнення позивача, окрім висловлення незгоди із постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року у справі №826/640/16, відповідачем 1 не наведено.

В частині позовних вимог про зобов'язання відповідача 1 зарахувати позивачу до вислуги років в органах внутрішніх справ період вимушеного прогулу, у зв'язку з його незаконним звільненням відповідно до наказів ГУ МВС від 06 листопада 2015 року №1009 о/с та від 01 лютого 2017 року №5, суд відмовляє у їх задоволенні через передчасність.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача 2 на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25 жовтня 2016 року до дати винесення судом рішення, суд звертає увагу на наступне.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

Посилання відповідача 1 на Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затверджену наказом МВСУ України від 31 грудня 2007 року №499, відхиляються судом, оскільки вказаний наказ втратив чинність на підставі наказу МВС України від 31 жовтня 2016 року №1131.

Іншого нормативно-правового акта, який регулює питання виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу відповідачами не зазначено.

Суд встановив, що з 06 листопада 2015 року Подільське РУ ГУ не працювало, а тому вважає а можливе при обчисленні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу використати розмір середньоденної заробітної плати, що встановлений у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року у справі №826/640/16, а саме: середньоденна заробітна плата позивача складає 233,55 грн.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку - з 06 листопада 2015 року по 15 січня 2018 року; разом з тим, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року у справі №826/640/16 вже вирішено стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 06 листопада 2015 року по 27 жовтня 2016 року, тому періодом вимушеного прогулу вважається період з 28 жовтня 2016 року по 15 січня 2017 року, що становить 305 робочих днів.

З таких підстав на користь ОСОБА_1 належить виплатити суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 71 232,75 грн. (233,55 х 305).

Доказів, які свідчили про отримання позивачем за період вимушеного прогулу будь-яких доходів, відповідачами до суду не надано.

У свою чергу позивач надав суду відповіді на запити про суми виплачених доходів та утриманих податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків позивач отримав від Подільського РУГУ 4 500,00 грн. як виплату військовослужбовцю, що не вважається доходом, отриманим поза місцем роботи.

В частині позовних вимог про зобов'язання відповідача 1 розглянути рапорт, поданий 06 листопада 2015 року майором міліції ОСОБА_1, у зв'язку із переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) згідно Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у зв'язку з виявленням бажання проходити службу в поліції та зобов'язання відповідача 3 розглянути кандидатуру майора міліції ОСОБА_1, начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділення Подільського РУГУ, у відповідності до порядку, передбаченого розділом VI та пунктом 9 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію", суд зазначає про наступне.

В частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності МВС України, ГУ МВС та Головного управління Національної поліції у місті Києві, що виразилась у недопущенні позивача до проходження атестації для визначення відповідності вимогам, що висуваються до поліцейських, та про зобов'язання МВС Україна, Подільське РУГУ, ГУ МВС, Головне управління Національної поліції у місті Києві та Подільське управління Головного управління Національної поліції у місті Києві надати позивачу можливість пройти процес переатестації, передбачений Законом України "Про національну поліцію" та наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17 листопада 2015 року №1465 з метою визначення відповідності вимогам, що висуваються до посади поліцейського та можливості подальшого проходження служби в національній поліції, суд керується наступним.

Як передбачає пункт 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію", працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Наведена норма Закону дає підстави вважати, що питання відповідності працівників міліції, які вивили бажання проходити службу в поліції, вимогам до поліцейських, вирішується не органом, який ліквідується, а шляхом видання наказів новоствореними органами Національної поліції про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Вище встановлено, що ОСОБА_1 виявив бажання проходити службу в поліції, подавши відповідний рапорт.

Однак, не дивлячись на те, що позивач виявив бажання проходити службу в поліції, його було незаконно звільнено, чим позбавлено права на прийняття до служби в поліції у порядку пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію".

Враховуючи викладене, з метою належного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне зобов'язати Головне управління Національної поліції у місті Києві розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції відповідно до пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" та задовольнити позовні вимоги у цій частині.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачами не доведено правомірність звільнення позивача з органів внутрішніх справ з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Беручи до уваги наведену процесуальну норму суд вважає, що постанова у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення суми середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Щодо питання розподілу судових витрат Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Підпункт 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлює, що ставка судового збору за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, поданого фізичною особою, складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України "Про судовий збір" у разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Таким чином, у разі подання до адміністративного суду позову, який містить кілька вимог немайнового характеру, належить сплатити судовий збір за кожну з вимог.

У свою чергу відповідно до статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2017 року на рівні 1600,00 грн., тому, фізична особа за кожну немайнову вимогу адміністративного позову має сплатити 640,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частина третя статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Суд звертає увагу, що позивач не сплатив судовий збір за позовні вимоги немайнового характеру, які є об'єктом справляння судового збору, а саме позовні вимоги №№3, 5, 6, а тому зі ОСОБА_2 належить стягнути судовий збір за позовні вимоги, у задоволенні яких йому відмовлено, на користь Державного бюджету України, а саме 1 280,00 грн. (640,00 грн. х 2) + (640,00 грн. х ?).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (02232, АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15; ідентифікаційний код 08592201) 01 лютого 2017 року №5 о/с "Щодо особового складу" в частині, що стосується ОСОБА_1.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві.

4. Стягнути з Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (01601, м. Київ, вул. Хорива, 20/3; ідентифікаційний код 08672928) на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 71 232,75 грн. (сімдесят одна тисяча двісті тридцять дві гривні сімдесят п'ять копійок).

5. Зобов'язати Головне управління Національної поліції у місті Києві (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15; ідентифікаційний код 40108583) розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції відповідно до пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію".

6. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

7. Допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

8. Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України (отримувач коштів - УДКСУ у Печерському районі м. Києва; код отримувача (код ЄДРПОУ) - 38004897; рахунок отримувача - 4007; банк отримувача - ГУ ДКСУ у м. Києві; код банку отримувача - 820019; код класифікації доходів бюджету - 22030101) суму судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 1 280,00 грн. (одна тисяча двісті вісімдесят гривень нуль копійок).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.А. Кузьменко