Справа № 462/2926/17
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2018-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2018 рокуЛьвів№ 876/12262/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Затолочного В.С., Бруновської Н.В.,

при секретарі судового засідання: Гнатик А.З.

з участю позивача ОСОБА_1, представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Залізничного районного суду м. Львова від 07 листопада 2017 року у справі №462/2926/17, винесену головуючим суддею Ліуш А.І. о 11.24 год. у м. Львові, за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Львові про скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції у м. Львові про скасування постанови.

Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 07 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій вказує на те. що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою та підлягає скасуванню. Зокрема доводи апелянта зводяться до того, що виходячи із змісту норм чинного законодавства, адміністративну відповідальність тягне використання під час руху автомобіля засобів звязку виключно за їх цільовим призначенням, тобто як засобу комунікації для спілкування з іншими людьми ( розмови по телефону, надсилання смс повідомлень, переписка у соцмережах тощо), натомість позивач здійснював відео зйомку, оскільки смартфон є багатофункційним пристроєм. З урахуванням наведеного вважає, що суд першої інстанції неправильно протлумачив норми закріплені у п.2.9.»д» Правил дорожнього руху та ч. 2 ст. 122 КУпАП, вказавши що для притягнення адміністративної відповідальності немає значення з якою метою використовується засіб звязку. Крім цього, вважає, що складення постанови поліцейськими є наслідком виключно його громадської активності спрямованої на припинення правопорушення поліцейських, оскільки здійснював відеофіксацію того факту, що вони перебували у відпочинковій зоні під час несення служби. Також зазначає про те, що під час відеозйомки ОСОБА_1 перебував не на дорозі, а на обочині у парковій зоні, його дії не спричинили реальної шкоди та не створили загрози її спричинення, тому як наслідок його поведінка позбавлена суспільної шкідливості, як обовязкової ознаки правопорушення; у постанові про накладення адміністративного стягнення не деталізовано про який засіб звязку йде мова. Просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи апелянт та його представники апеляційну скаргу підтримали з підстав зазначених у апеляційній скарзі, просили ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідач в судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату судового засідання. Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга піддягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує наступне. Відповідно до постанови про адміністративне правопорушення серії АР №719686 від 21 травня 2017 року позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425,00 грн. за те, що він 21 травня 2017 року о 11.44 год. на вул. Смерекова, 11 у м. Львові керуючи транспортним засобом марки «Toyota Camry», державний номерний знак НОМЕР_1 під час руху користувався засобом звязку, тримаючи його у руці, чим порушив п.2.9. «д» ПДР України.

Суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив з тих підстав, що позивачем не доведено відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення.

Проте апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх невірними та такими, що не відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001р. затверджено Правило дорожнього руху України. Відповідно до п.1.1. цих Правил, ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Відповідно до п. 1.3 учасники дорожнього руху зобовязані знати та неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Пунктом 1.10 визначено значення термінів, які вживаються у цих Правилах: учасник дорожнього руху особа, яка бере безпосередню участь у процесі руху на дорозі як пішохід, водій пасажир, як погонич тварин; автомобільна дорога, вулиця ( дорога) частина території (зокрема у населеному пункті, з усіма розташованими на ній спорудами (мостами, шляхопроводами, естакадами, надземними і підземними пішохідними переходами) та засобами організації дорожнього руху, призначена для руху транспортних засобів і пішоходів та обмежена по ширині зовнішнім краєм тротуарів чи краєм смуги відводу. Цей термін включає також спеціально побудовані тимчасові дороги, крім довільно накатаних доріг (колій).

Відповідно до п.п. 2.9. «д» Правил дорожнього руху України, водієві забороняється під час руху транспортного засобу користуватися засобами зв'язку, тримаючи їх у руці (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання).

Наведене обумовлене тим, що під час користування засобами звязку за кермом, тримаючи їх у руці, подій відволікається від керування транспортним засобом і не зможе оперативно відреагувати на зміну дорожньої обстановки з огляду на те, що одна рука буде зайнята.

Таким чином, з наведених вище термінів та норм, які передбачені Правилами дорожнього руху, слідує та є логічним, що забороняється користуватися засобами звязку, тримаючи їх у руці під час руху транспортного засобу автомобільною дорогою (вулицею, дорогою).

Як слідує із відеозапису наданого суду позивачем, так і із відеозапису камери поліцейського, позивач здійснював відеозйомку мобільним телефоном (смартфоном) перебуваючи у парковій ( відпочинковій ) зоні, рукаючись по довільно накатаній, негрунтовій дорозі.

Таким чином, відповідач у справі, приймаючи спірну постанову допустив помилкове трактування фактичних обставин справи, оскільки позивач не користувався телефоном (смартфоном) як засобом звязку під час руху транспортного засобу у розумінні норм та вимог Правил дорожнього руху.

Крім цього, вирішуючи правомірність оскаржуваної постанови по справі про адміністративне правопорушення, колегія суддів зважає на наступні обставини справи.

Згідно із ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Частиною 1 ст.283 КУпАП встановлено, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення (ч.2 ст.283 КУпАП).

Як вбачається із змісту ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як слідує з матеріалів справи, при винесенні постанови по справі про адміністративне правопорушення зі сторони особи, яка виносила постанову, допущено процесуальне порушень, зокрема, не вірно зазначено місце вчинення адміністративного правопорушення, а саме вул. Смерекова, 11, проте з відеозапису слідує, що подія відбувалась на території парку.

Статтею 62 Конституції України передбачає, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Перевіривши оскаржене позивачем рішення, апеляційний суд вважає, що таке не відповідає критеріям, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, а представлені відповідачем на заперечення позовних вимог докази у своїй сукупності дають підставу вважати, що рішення відповідача є протиправним, прийняте відповідачем необґрунтовано, без дотриманням норм чинного законодавства, що є підставою для визнання його протиправними та скасування.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення субєкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини та беручи до уваги наведені вище норми, колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення закриттю у звязку із відсутністю складу адміністративного правопорушення в діях позивача ОСОБА_1.

Вказані вище обставини є безсумнівною підставою для скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови про задоволенні позову з наведених вище підстав.

Судом першої інстанції порушено норми матеріального права та неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню з підстав визначених ст. 317 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвали нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, постанова суду першої інстанції скасуванню та апеляційним судом приймається нова постанова про задоволення позову з наведених вище підстав.

Керуючись статтями 243, 250, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Залізничного районного суду м. Львова від 07 листопада 2017 року у справі №462/2926/17 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Скасувати постанову серії АР №719686 від 21 травня 2017 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, винесену командиром взводу 1 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції у м. Львові Департаменту патрульної поліції лейтенантом поліції ОСОБА_4 щодо ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_5
судді ОСОБА_6
ОСОБА_7