Справа № 820/7032/16
Суддя: Тітов О.М.
Дата ухвалення: 2018-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

18 січня 2018 р. № 820/7032/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Тітова О.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Голови Вищої ради правосуддя Бенедисюк І.М., Члена Вищої ради правосуддя Нежури В.А. про визнання бездіяльності протиправною, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до голови Вищої ради правосуддя Бенедисюк І.М., Члена Вищої ради правосуддя Нежури В.А., в якому з урахуванням уточнень просить суд: визнати протиправними бездіяльність відповідачів, які полягає у:

- не внесенні Бенедисюком на розгляд засідання ВРЮ, при її одержані 22.06.2017 р., заяви позивача при відвід члена ВРЮ Нежури (№0-82/8/7-16) та надання ним на неї лише свого одноосібної відповіді у вигляді свого листа від 04.07.2016 р., що не було передбачено ст.27 ч.2 п.4 Закону про ВРЮ, через що заява позивача про відвід залишилась не розглянутою до отримання 14.07.2016 р. ВРЮ скарги позивача на не проведення розгляду її заяви про відвід члена ВРЮ(№С-82/9/7-16), внаслідок чого були порушені права і інтереси позивача по розгляду на засіданні ВРЮ своєї заяви про відвід та прийняття по ній рішення, чим порушив: вимоги ст.19 ч.2 Конституції про обов'язок посадової особи органів державної влади (відповідача) діяти лише на підставі та у спосіб, що передбачені законами України і її приписи за ст.68 ч.1 про обов'язок неухильно додержуватися законів України; положення ст.26 ч.3 Закону про ВРЮ що рішення про відвід члена ВРЮ приймається на засіданні ВРЮ;

- ігноруванні Бенедисюком вказаного у зверненнях позивача (заяві про відвід та скарги на не проведення її розгляду) прохань до нього позивача про розгляд її заяви про відвід члена ВРЮ за її участю, та не передачі (не доведення до відома) даного прохання посадовим(х) особам(іб) відповідного структурного підрозділу секретаріату ВРЮ, до обов'язків яких згідно п.36 Регламенту ВРЮ входило запрошення позивача на засідання ВРЮ по розгляду її заяви про відвід і направлення на адресу позивача відповідного повідомлення для прийняття участі у вказаному засіданні ВРЮ, та не повідомлення про це позивачу, внаслідок чого незаконно позбавив позивача право на прийняття участі у засіданні ВРЮ 21.07.2016 р. по розгляду своєї заяви про відвід, чим порушив: приписи ст.3 ч.2 Конституції що права людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльність держави. Утвердження і забезпечення прав людини є головним обов'язком держави; встановлений приписами ст.8 ч.1 Конституції принцип верховенства права; вимоги ст.19 ч.2 Конституції про обов'язок посадової особи органу державної влади (відповідача) діяти лише на підставі, в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України і визначений приписами її ст.68 ч. 1 обов'язок неухильно додержуватися законів України та не посягати на права людей (позивача); вимоги ст.7 ч.3 р.1 Закону про звернення громадян про обов'язок посадової особи органу державної влади (відповідача), протягом п'яти днів, передати отримане ним звернення, у разі якщо вирішення порушених в ньому питань не входить до її повноважень, до тієї посадової особи, до повноважень якої входить вирішення порушених у зверненні питань, про що повідомити заявника (позивача); передбачене положеннями ст. 18 а.5 Закону про звернення громадян право позивача бути присутньою при розгляді своєї заяви про відвід;

- ігноруванні Нужурою вказаного у заяві позивача про його відвід прохання про розгляд її заяви про відвід члена ВРЮ за її участю, та не передачі (не доведення до відома) даного прохання посадовим(х) особам(іб) відповідного структурного підрозділу секретаріату ВРЮ, до обов'язків яких згідно п.36 Регламенту ВРЮ входило запрошення позивача на засідання ВРЮ по розгляду її заяви про відвід і направлення на адресу позивача відповідного повідомлення для прийняття участі у вказаному засіданні ВРЮ, та не повідомлення про це позивачу, внаслідок чого незаконно позбавив позивача право на прийняття участі у засіданні ВРЮ 21.07.2016 р. по розгляду своєї заяви про відвід, чим порушив: приписи ст.3 ч.2 Конституції що права людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльність держави. Утвердження і забезпечення прав людини є головним обов'язком держави; встановлений приписами ст.8 ч.1 Конституції принцип верховенства права; вимоги ст.19 ч.2 Конституції про обов'язок посадової особи органу державної влади (відповідача) діяти лише на підставі, в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України і визначений приписами її ст.68 ч.1 обов'язок неухильно додержуватися законів України та не посягати на права людей (позивача); вимоги ст.7 ч.3 р.1 Закону про звернення громадян про обов'язок посадової особи органу державної влади (відповідача), протягом п'яти днів, передати отримане ним звернення, у разі якщо вирішення порушених в ньому питань не входить до її повноважень, до тієї посадової особи, до повноважень якої входить вирішення порушених у зверненні питань, про що повідомити заявника (позивача); передбачене положеннями ст.18 а.5 Закону про звернення громадян право позивача бути присутньою при розгляді своєї заяви про відвід;

- постановити окрему ухвалу про можливу наявність в протиправній бездіяльності відповідачів ознаків посадового злочину, передбаченого ст.364 ч.1 КК України, яку направити Генеральному прокурору для проведення перевірки та прийняття рішення згідно КПК України.

- стягнути з відповідачів на користь позивача: відшкодування за завдану моральну шкоду - по 300000 грн. з кожного, витрати, з урахуванням інфляції, понесені під час досудового з'ясування обставин і підсудності розгляду позову та розгляду справи.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що відповідачі істотно порушили її права та інтереси при розгляді її заяви про відвід, оскільки позивач мала намір приймати участь у засіданні Вищої ради Правосуддя та представляти свою заяву, у разі необхідності заперечувати проти аргументів.

Позивач та представник позивача в судове засідання не прибули, про дату, час та місце судового засідання позивач був повідомлений належним чином, однак на адресу суду поштою було повернуто конверт з відміткою про причини повернення "за закінченням терміну зберігання".

Так, відповідно до ч. 11 ст. 126 КАС України передбачено, що у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається що така повістка вручена належним чином.

Відповідач - Голова Вищої ради правосуддя Бенедисюк І.М. в судове засідання не прибув про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. На адресу суду представник відповідача надав заяву, в якій просив суд розглянути дану справу за відсутності Голови Вищої ради правосуддя Бенедисюка І.М.

Відповідач - Член Вищої ради правосуддя Нежура В.А. в судове засідання не прибув про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. На адресу суду надав заяву, в якій просив суд розглянути дану справу за його відсутністю.

Відповідно до ч.5 ст.205 КАС України, у разі неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду, якщо неявка перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи відомості про належне повідомлення сторін про час, дату та місце розгляду справи, та те що на виконання Ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2017 року про витребування доказів були надані витребувані судом документи, а також наданні заперечення проти позову від відповідачів, та враховуючи положення ч.5 ст.205 КАС України, суд вважає, що неявка позивача або його представника не перешкоджає розгляду справи по суті за наявними матеріалами справи доказами у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на розгляді Вищої ради Юстиції знаходились скарги позивача від 02.10.2015 р. та 29.12.2015 р. на неправомірні поведінки суддів ВАС України. Перевіркою зазначених скарг займався член Вищої ради Юстиції НежураВ.А.

22.06.2016 р. до Голови Вищої ради Юстиції Бенедесюка І.М. надійшла заява позивача про відвід члена Вищої ради Юстиції Нежури В.А.

23.08.2016 року позивачем було отримано лист Вищої ради Юстиції від 17.08.2016 р., яким повідомлено про прийняття рішення за заявою ОСОБА_1 про відвід члена Вищої ради Юстиції Нежура В.А.

Позивач не погодився з такими діями відповідачів, вважає їх протиправними та не законними, оскільки його заява про відвід була розглянута без запрошення його для прийняття участі у засіданні Вищої ради Юстиції по її розгляду, у зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду для захисту своїх прав та інтересів.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Суд зазначає, що на момент виникнення спірних відносин Вища рада юстиції здійснювала свої повноваження на підставі статті 131 Конституції України, Закону України «Про Вищу раду юстиції» та Регламенту Вищої ради юстиції (далі - Регламент), затвердженого рішенням Вищої ради юстиції від 30 липня 2015 року №355/0/15-15.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про Вищу раду юстиції» підстави притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів Верховного Суду України та суддів вищих спеціалізованих судів, порядок здійснення дисциплінарного провадження щодо них, види дисциплінарних стягнень, строки їх застосування та порядок погашення визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Вища рада юстиції відповідно до статті 1 Закону України «Про Вищу раду юстиції» є колегіальним, постійно діючим, незалежним органом, відповідальним за формування незалежного високопрофесійного суддівського корпусу, здатного кваліфіковано, сумлінно та неупереджено здійснювати правосудця на професійній основі, а також за прийняття рішень стосовно порушень суддями і прокурорами вимог щодо несумісності та у межах своєї компетенції про їх дисциплінарну відповідальність.

Як вбачається з матеріалів справи, Вища рада юстиції здійснювала перевірку відомостей, викладених у звернені позивача, що надійшли з Адміністрації Президента України 30 вересня 2015 року, 2 жовтня 2015 року та 29 грудня 2015 року, щодо порушення присяги суддями Вищого адміністративного суду України ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Відповідно до протоколів автоматизованого розподілу матеріалів між членами Вищої ради юстиції від 13 січня 2015 року, 9 жовтня 2015 року звернення позивача були передані на розгляд члену Вищої ради юстиції Нежурі В.А.

За результатами перевірки відомостей, викладених у зверненнях позивача, Нежурою В.А. 17 червня 2016 року було складено висновок про відмову у відкритті дисциплінарної справи.

Під час перевірки не було встановлено у діях суддів Вищого адміністративного суду України ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ознак дисциплінарного проступку, передбачених статтею 83 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на час надходження звернень позивача).

На засіданні 2 серпня 2016 року дисциплінарна секція дійшла висновку рекомендувати Вищій раді юстиції прийняти рішення про відмову у відкритті дисциплінарної справи стосовно суддів Вищого адміністративного суду України ОСОБА_7. та ОСОБА_6

Під час дослідження матеріалів справи 23 вересня 2016 Вища рада юстиції встановила, що Постановами Верховної Ради України від 8 вересня 2016 року № 1514-УІІІ, № 1515-УІІІ ОСОБА_7 та ОСОБА_6 звільнено з посад суддів Вищого адміністративного суду України у зв'язку з поданням заяв про відставку.

Згідно з пунктом 54 Регламенту Вища рада юстиції, якщо на момент розгляду питання про звільнення судді Радою суддя звільнений з посади або його повноваження припинені, заява (висновок, подання) залишається без розгляду.

На підставі зазначеного, рішенням від 23 вересня 2016 року № 2905/0/15-16 Вища рада юстиції залишила без розгляду звернення позивача стосовно суддів Вищого адміністративного суду України ОСОБА_7. та ОСОБА_6

Суд зазначає, що дане рішення Ради позивачем до суду не оскаржувалось, тобто підстави стверджувати, що дане рішення прийнято з порушенням встановленого законом порядку у позивача відсутні.

Матеріалами справи підтверджено, що 22 червня 2016 року за № С-82/8/7-16 Вищою радою юстиції було зареєстровано заяву позивача про відвід члена Вищої ради юстиції. Заява позивача була мотивована тим, що член Вищої ради юстиції Нежура В.А. тривалий час не розглядає скарги на дії суддів Вищого адміністративного суду, України ОСОБА_7, що може унеможливити притягнення його до дисциплінарної відповідальності у зв'язку із закінченням строку застосування дисциплінарного стягнення.

Суд зазначає, що на момент виникнення спірних відносин, а саме розгляду заяви ОСОБА_1 про відвід члена ВРЮ Нежури В.А. діяв Закон України "Про Вищу раду юстиції" від 15.01.1998 року №22/98- ВР (далі Закон).

Підстави та порядок розгляду відводу члена Вищої ради юстиції встановлений у статті 26 Закону.

Відповідно до цієї статті член Вищої ради юстиції не може брати участі в розгляді питання і підлягає відводу, якщо буде встановлено, що він особисто, прямо чи побічно заінтересований в результаті справи, є родичем особи, стосовно якої розглядається питання, або якщо будуть встановлені інші обставини, що викликають сумнів у його неупередженості. За наявності таких обставин член Вищої ради юстиції повинен заявити самовідвід. За таких самих обставин відвід члену Вищої ради юстиції може заявити особа, за поданням якої розглядатиметься питання, а також особа, стосовно якої вирішується питання, чи особа, що подала скаргу. Відвід може бути заявлено в будь-який час до прийняття Вищою радою юстиції рішення.

Відвід повинен бути мотивований і викладений у письмовій формі до початку розгляду відповідного питання. Відвід може бути заявлений після початку розгляду відповідного питання тільки за умови, що особа, яка заявляє відвід, доведе, що про обставини, які є підставою для відводу, вона не могла дізнатися до початку розгляду відповідного питання.

Рішення про відвід (самовідвід) приймається більшістю членів Вищої ради юстиції, які беруть участь у засіданні, шляхом таємного голосування в нарадчій кімнаті, за відсутності члена Вищої ради юстиції, питання про відвід (самовідвід) якого вирішується.

Рішенням від 21 липня 2016 року № 1683/0/15-16 Рада відмовила у задоволені заяви ОСОБА_1 про відвід члену Вищої ради юстиції Нежурі Вадиму Анатолійовичу при розгляді її скарг від 11 та 28 вересня на дії судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_7.

Суд зазначає, що вищевказане рішення Вищої ради юстиції також не оскаржувалось у позивачем у судовому порядку.

Як вбачається з тексту позовної заяви ОСОБА_1 вважає, що Голова Вищої ради юстиції Бенедисюк І.М. порушив її права тим, що не вніс заяву про відвід на засідання Ради до 14 липня 2016 року - дати отримання Радою скарги позивача на не проведення розгляду її заяви про відвід.

Однак, Законом України "Про Вищу раду юстиції" встановлено, що відвід може бути заявлений у будь-який час до прийняття Радою рішення.

Тобто, жодних строків щодо негайного або термінового розгляду Радою заяви про відвід положення вищезазначеного Закону, Регламенту не містять, як і не містять вимоги вносити таку заяву на розгляд Ради саме Головою Вищої ради юстиції.

Таким чином, твердження Позивача про порушення її прав та вимог законодавства в частині невнесення або невчасного внесення на розгляд Ради заяви Позивача про відвід Нежури В.О. не відповідає дійсним обставинам справи.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що Голова Вищої ради правосуддя Бенедисюк І.М., під час розгляду заяви про відвід Члена Вищої ради правосуддя Нежури В.А. діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України та відповідно до вимог статті 26 Закону України "Про Вищу раду юстиції".

Щодо позовної вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідачів - яка полягає ігноруванні ними вказаного у заяві позивача про його відвід прохання про розгляд її заяви про відвід члена ВРЮ за її участю, та не передачі (не доведення до відома) даного прохання посадовим(х) особам(іб) відповідного структурного підрозділу секретаріату ВРЮ, суд зазначає наступне.

Позивач вважає, що таким чином було порушено принцип верховенства права, встановлений у Конституції України, та стаття 18 Закону України «Про звернення громадян».

Суд зазначає, що такі доводи позивача є необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 2 Закону України "Про Вищу раду юстиції" встановлено, що повноваження, організація і порядок діяльності Вищої ради юстиції визначаються Конституцією України та цим Законом. Вища рада юстиції затверджує регламент Вищої ради юстиції, положеннями якого регулюються процедурні питання здійснення нею передбачених Конституцією України та цим Законом повноважень.

Суд вважає за необхідне зазначити, що ані положення вищевказаного Закону, ані Регламентом не встановлюють обов'язку відповідачів запрошувати заявника на засідання Ради, на якому розглядатиметься заява про відвід.

Твердження Позивача стосовно застосування в даному випадку положень Закону України «Про звернення громадян» взагалі безпідставне, оскільки відповідно до статті 12 Закону України «Про звернення громадян» дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про доступ до судових рішень». Кодексом адміністративного судочинства України, законами України «Про засади запобігання і протидії корупції», «Про виконавче провадження».

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відповідачі діяли в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, у зв'язку з чим позовна вимога позивача про постановлення окремої ухвали про можливу наявність в протиправній бездіяльності відповідачів ознаків посадового злочину, передбаченого ст.364 ч.1 КК України, яку направити Генеральному прокурору для проведення перевірки та прийняття рішення згідно КПК України також не підлягає задоволенню.

Стосовно позовної вимоги позивача про стягнення з відповідачів на користь позивача: відшкодування за завдану моральну шкоду - по 300000 грн. з кожного, витрати, з урахуванням інфляції, понесені під час досудового з'ясування обставин і підсудності розгляду позову та розгляду справи, суд зазначає наступне.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначений в статті 23 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грошима, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом частини першої ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

При цьому, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обсягу страждань, яких вона зазнала, та обґрунтованості розміру моральної шкоди, які могли б бути підставою для задоволення вказаної позовної вимоги.

В розумінні статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Проте, позивач не зазначила які саме витрати (збитки) понесла, та також не вказала на яку суму були витрати, не надала належних доказів, та жодним чином не обґрунтувала причинно-наслідковий зв'язок між її витратами (збитками) та діями/бездіяльністю Відповідачів.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Статтею 76 КАС України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З урахуванням наведеного, суд вважає позов необґрунтованим, недоведеним та таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 205, 242, 246, 255,295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Голови Вищої ради правосуддя Бенедисюк І.М., Члена Вищої ради правосуддя Нежури В.А. про визнання бездіяльності протиправною - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Тітов