Справа № 9901/376/18
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
УХВАЛА

19.01.2018 Київ П/9901/376/18 9901/376/18

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Смоковича М.І., перевіривши матеріали позовної заяви депутата Радивилівської районної ради Радивилівського району Рівненської області ОСОБА_3 до Президента України Петра Порошенка про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

встановив:

15 січня 2018 року до Верховного Суду надійшла позовна заява депутата Радивилівської районної ради Радивилівського району Рівненської області ОСОБА_3 до Президента України Петра Порошенка (далі - Президент України) з такими вимогами:

визнати протиправною бездіяльність Президента України щодо невнесення до Верховної Ради України у передбачений законом спосіб подання про відставку Прем'єр-міністра України ОСОБА_5 у зв'язку із невідповідністю його кандидатури вимогам до члена Кабінету Міністрів України (частина перша статті 7 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», немає вищої освіти);

зобов'язати Президента України невідкладно внести до Верховної Ради України у передбачений законом спосіб подання про відставку Прем'єр-міністра України ОСОБА_5 у зв'язку із невідповідністю його кандидатури вимогам до члена Кабінету Міністрів України (частина перша статті 7 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», немає вищої освіти).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що однією з вимог до члена Кабінету Міністрів України, відповідно до статті 7 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», є наявність вищої освіти. Позивач, вивчивши відомості особової картки та автобіографії Прем'єр-міністра, які були роздані народним депутатам перед голосуванням за його кандидатуру, та біографію Прем'єр-міністра, яку розміщено на офіційному сайті Кабінету Міністрів України, з'ясував, що між цими документами (автобіографією і біографією, яка є на сайті уряду) є суттєві суперечності щодо вищої освіти ОСОБА_5 Зокрема позивач звертає увагу на вищі навчальні заклади, у яких Прем'єр-міністр здобув вищу освіту і періоди навчання там. На основі зібраної інформації позивач дійшов висновку, що Прем'єр-міністр України ОСОБА_5 не відповідає вимогам до члена Кабінету Міністрів України і Президент України допустився помилки, внісши Верховній Раді України подання про призначення його на цю посаду. Тому ОСОБА_3 як народний депутат вирішив звернутися до Президента України із депутатським зверненням, у якому з наведених вище мотивів просив внести до Верховної Ради України подання про відставку Прем'єр-міністра України ОСОБА_5 Однак, як зазначено в позові, Президент України допустив бездіяльність щодо розгляду депутатського звернення і прохання народного депутата ОСОБА_3 залишилось невиконаним, у зв'язку з чим він звернувся з цим позовом до Верховного Суду (як суду першої інстанції).

Вирішуючи питання щодо відкриття провадження у цій справі суд бере до уваги таке.

За частиною першою статті 1 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; <…>.

Частиною другою статті 19 КАС встановлено вичерпний перелік справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів. За цією статтею такими справами є ті, що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства; про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом; щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об'єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.

З наведеного висновується, що КАС регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень саме управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Поряд із загальними правилами провадження в адміністративних справах у суді першої інстанції КАС встановлює певні особливості провадження для окремих категорій справ, як-от справ щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРУ, Президента України, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.

Особливості провадження у справах зазначеної категорії визначено статтею 266 КАС. За частиною першою цієї статті встановлені нею правила поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 1) законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України; 2) законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів; <…>.

За статтею 266 КАС оскарженню підлягають правові акти перелічених у цій статті суб'єктів як індивідуально-правового, так і нормативно-правового характеру.

При розмежуванні підсудності адміністративних справ про оскарження правових актів, дій чи бездіяльності, зокрема, Президента України, Верховної Ради України, а відтак і при вирішенні питання щодо можливості застосування спеціальних правил КАС, передбачених для розгляду цієї категорій спорів, визначальним є предмет спору, тобто зміст (суть) актів, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, а також правовий статус останнього у спірних правовідносинах.

У Рішенні від 10 квітня 2003 року № 7-рп/2003 Конституційний Суд України констатував, що відповідно до Конституції України повноваження Президента України вичерпно визначені Конституцією України, <…>.

У Рішенні від 7 квітня 2004 року №9-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що «за Конституцією України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, органи якої здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (стаття 6). Всі органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України). Повноваження Верховної Ради України, як і повноваження Президента України, визначаються Конституцією України (статті 85, 106).

Президент України є главою держави і виступає від її імені, є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина (стаття 102 Конституції України), забезпечує державну незалежність, національну безпеку і правонаступництво держави (пункт 1 частини першої статті 106 Конституції України)».

Окрім того, у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 12-рп/2007 Конституційний Суд України констатував, що здійснення Верховною Радою України свого конституційного повноваження звільняти Прем'єр-міністра України, Міністра оборони України, Міністра закордонних справ України з посад без відповідного подання Президента України не суперечить конституційно-правовому принципу поділу державної влади в Україні, встановленому в частині першій статті 6 Конституції України, оскільки за такого розподілу повноважень між Президентом України та Верховною Радою України не порушується рівновага у системі стримувань і противаг, від чого залежить стабільність конституційного ладу.

Отже, конституційний статус Президента України та Верховної Ради України та їх участь у формуванні вищого органу у системі органів виконавчої влади є формою реалізації їхніх повноважень у сфері конституційних правовідносин.

Зміст наведених вище нормативних і правотворчих положень в контексті заявлених вимог дає суду підстави вважати, що існують (можуть існувати) спірні правовідносини, на які юрисдикція адміністративних судів не поширюється, або можуть скластися (виявитися) такі правові ситуації, в яких захист стверджувальних порушень прав чи інтересів може вимагати інших юрисдикційних (не виключено й позасудових) форм захисту.

З огляду на наведене вище суд дійшов висновку, що положення частини першої статті 2, підпункту 2 частини першої статті 4, частини першої статті 5, частин першої, другої статті 19 КАС, частини першої статті 266 КАС слід розуміти так, що у порядку адміністративного судочинства до Верховного Суду як суду першої інстанції можуть оскаржуватися лише ті правові акти, дії чи бездіяльність, зокрема, Президента України, які прийнято/вчинено/допущено у правовідносинах, в яких Президент України реалізовує свої владні (управлінські) повноваження.

Конституційний процес формування складу Кабінету Міністрів України та участь Президента України і Верховної Ради України у цьому процесі не є формою реалізації управлінських функцій цих органів, тому не може підпадати під контроль суду адміністративної юрисдикції. Відповідно незгода громадянина (чи як у цьому випадку - народного депутата районної ради) з тим, як відбулося призначення Верховною Радою України запропонованої Президентом України кандидатури Прем'єр-міністра не може бути підставою для того, щоб у судовому порядку вимагати від Президента України ініціювати процес щодо звільнення призначеного законодавчим органом члена уряду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Беручи до уваги усе вищевикладене суд дійшов висновку, що законних підстав для відкриття провадження у справі за заявленим позовом немає.

Керуючись статтями 22, 170, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом депутата Радивилівської районної ради Радивилівського району Рівненської області ОСОБА_3 до Президента України Петра Порошенка про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п'ятнадцяти днів з дня її прийняття.

Суддя М.І. Смокович