Справа № 755/12160/17
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2018-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Судді-доповідача - Троян Н.М.,

суддів - Костюк Л.О., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря - Рейтаровської О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 09 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у місті Києві про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

10 серпня 2017 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

1) звільнити від сплати судового збору за подання цієї заяви з урахуванням мого майнового стану;

2) відповідно до статті 116 КАС України об'єднати в одне провадження розгляд цієї позовної заяви з моєю позовною заявою від 19.07.2017;

3) задовольнити прохання, викладені в позовній заяві від 19.07.2017 у справі №2а-4143/11;

4) визнати незаконними дії Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві при видачі постанови від 26.07.2017 у виконавчому провадженні № 51661087 про повернення виконавчого документа;

5) стягнути з Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві на її користь компенсацію моральних збитків, завданих їй внаслідок зволікань із виконання постанови від 17.06.2011, у розмірі 1000 грн.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що оскільки постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 17.06.2011 по справі №2а-4143/11 не виконано, а листом Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 26.07.2017 повернено виконавчий документ стягувану, тому такі дії УДВС ГТУЮ у м. Києві є незаконними. Крім того, просила стягнути з виконавчої служби компенсацію моральних збитків у розмірі 1000 грн. Зазначила, що вона є правонаступником померлої ОСОБА_5, яка була стороною у справі №2а-4143/11.

Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 листопада 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано незаконними дії Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві при видачі постанови від 26.07.2017 у виконавчому провадженні № 51661087 про повернення виконавчого документа.

В решті позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд скасувати постанову в частині незадоволення позовних вимог про визнання незаконними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у місті Києві та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 11 000 грн та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити повністю.

Зокрема, апелянт посилався на те, що він подав до Дніпровського районного суду міста Києва позовну заяву від 19.07.2017 про визнання незаконної бездіяльності Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві та бездіяльності Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у місті Києві, який тривалий час не виконує постанову від 17.06.2011. Однак, судом першої інстанції не було об'єднано позов від 19.07.2017 та від 09.08.2017 та не задоволено прохання про стягнення моральної шкоди, хоча Управлінням державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві не було наведено жодного доказу, що моральна шкода ним завдана не була.

У наданих до суду апеляційної інстанції запереченнях на апеляційну скаргу, Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України у місті Києві виходило з того, що останнє в межах своєї компетенції здійснило перерахунок пенсії ОСОБА_5 відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17.06.2011. При цьому, в апеляційній скарзі відсутні доводи щодо незаконних дій пенсійного органу. Крім того, зазначило, що питання відшкодування моральної шкоди розглядається в цивільному провадженні окремим позовом, оскільки нормами КАС України не передбачено розгляд відшкодування шкоди.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26.05.2016 замінено сторону у виконавчому провадженні на підставі виконавчого листа № 2-а-4143/1/2011, виданого 20 червня 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі за позовом ОСОБА_5 до Управління пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, а саме: замінено стягувача ОСОБА_5 на її правонаступника - ОСОБА_3 та боржника Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва на його правонаступника - Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві (а.с. 21-23).

06 липня 2016 року видано дублікат виконавчого листа № 2-а-4143/1/2011, а також поновлено ОСОБА_3 пропущений строк для пред'явлення до виконання вказаного виконавчого листа № 2-а-4143/1/2011 (а.с.21-25).

Постановою Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 18.07.2016 відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа - дубліката 2-а-4143/1/2011, виданого 06.07.2016 Дніпровським районним судом м. Києва, (а.с.27-28).

Вказана постанова була направлена як стягувачу, так і боржнику у відповідності до листа від 18.07.2016 № 240/11 (а.с.29).

У подальшому, ОСОБА_3 двічі звернулась до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві з заявами про надання інформації щодо проведення виконавчих дій у ВП №51661087 (а.с.31-32).

Постановою Державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гавриліва А.В. від 26.07.2017 повернуто виконавчий документ 2-а-4143/1/2011 стягувачу на підставі п. 9 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.33-34).

Вважаючи порушенням своїх прав з боку відповідачів та з метою їх відновлення позивач звернувся за захистом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що виконавцем неправильно застосовану норми Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», та оскільки згідно виконавчого документу не ставиться питання про звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення, а тому вимога підлягає задоволенню. Разом з тим, оскільки позивачем не наведено жодного ґрунтовного доказу на підтвердження спричинення моральної шкоди саме з вини відповідача, тому у задоволенні вимог позивача щодо стягнення моральних збитків слід відмовити.

На думку колегії суддів позиція суду першої інстанції є вірною з огляду на наступне.

Умови і порядок виконання на території України судових рішень визначається Законом України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (Закон №1404-VIII).

Положеннями частини четвертої статті 18 Закону №1404-VIII визначено, що вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов'язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Частиною четвертою статті 19 Закону №1404-VIII визначено, що сторони зобов'язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов'язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Згідно із частиною п'ятою статті 26 цього Закону виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у у м. Києві перебувало рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17.06.2011 про визнання дій протиправними, зобов'язання нарахувати та виплатити у повному обсязі як дитині війни недоплачену щомісячну державну соціальну 30% надбавку до пенсії.

У подальшому, постановою Державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гавриліва А.В. від 26.07.2017 повернуто виконавчий документ 2-а-4143/1/2011 стягувачу на підставі п. 9 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.33-34). Крім того, зазначено, що з метою реалізації п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 № 440 затверджено Порядок погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою, тому подальше виконання рішення суду підлягає виконанню з урахуванням даної постанови.

За правилами пункту 9 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Згідно п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення.

Заборгованість погашається в такій черговості:

у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, а також у зв'язку з втратою годувальника;

у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов'язаними з трудовими правовідносинами;

у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду.

Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

Механізм обліку виконавчих документів та судових рішень, передбачених пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», інвентаризації та погашення заборгованості за ними визначає Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 № 440 (далі - Положення № 440).

Відповідно до п. 2 Положення № 440 боржник - зазначений у рішенні суду або виконавчому документі суб'єкт, який повинен сплатити кошти або вчинити інші дії майнового характеру щодо особи, на користь чи в інтересах якої ухвалено це рішення; відповідальна особа (особи) - посадова особа органу державної виконавчої служби, на яку покладені обов'язки з ведення обліку рішень, виконання яких гарантується державою, інвентаризації заборгованості за цими рішеннями та їх передачі до органу Казначейства; виконання рішення в повному обсязі - повна фактична виплата особі, на користь якої ухвалено рішення суду, суми коштів, яка визначена рішенням, а також повне фактичне вчинення дій щодо майна за рішенням зобов'язального характеру; рішення - виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» суб'єкти, які видані або ухвалені до 1 січня 2013 року.

Згідно з п. 3 Положення № 440 рішення подаються до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості.

За правилами п. 5 Положення №440 зареєстроване в установленому порядку рішення невідкладно розглядається керівником органу державної виконавчої служби та передається відповідальній особі не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до органу державної виконавчої служби.

Згідно з п. 7 Положення № 440 відповідальна особа не пізніше семи робочих днів з дня надходження до неї рішення зобов'язана перевірити за даними автоматизованої системи виконавчого провадження виконання такого рішення та у разі відсутності відомостей про виконання рішення в повному обсязі внести дані про це рішення до Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою

У відповідності до п. 8 Положення №440 рішення розподіляються в порядку такої черговості погашення заборгованості:

перша черга - рішення щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, а також у зв'язку з втратою годувальника;

друга черга - рішення, пов'язані з трудовими правовідносинами;

третя черга - інші рішення.

Рішення вносяться до кожної з черг за датою їх надходження до органу державної виконавчої служби.

У пункті 9 Положення №440 визначено, що відповідальна особа не пізніше семи робочих днів з дня внесення рішення до Реєстру зобов'язана надіслати заявнику та боржнику за їх місцезнаходженням або на електронну пошту повідомлення про прийняття такого рішення для обліку із зазначенням черги, до якої воно включено.

З метою забезпечення заявнику та боржнику доступу до інформації Реєстру про стан погашення заборгованості за рішенням, прийнятим на користь заявника, у повідомленні про прийняття рішення до обліку зазначаються адреса відповідного веб-сайта в Інтернеті, а також ідентифікатор для доступу до інформації Реєстру.

Відповідно до пункту 11 Положення №440 якщо рішення виконано боржником або в інший спосіб в повному обсязі, таке рішення підлягає поверненню заявнику протягом семи робочих днів з дня одержання відповідного документального підтвердження, про що вноситься запис до Реєстру. Одночасно з рішенням заявнику надсилаються копії документів, що підтверджують виконання рішення в повному обсязі.

Таким чином, зазначеними правовими нормами на органи ДВС покладено обов'язок пересвідчитись у виконанні виконавчого документа боржником, тобто у фактичному виконанні рішення в повному обсязі згідно з виконавчим документом.

У разі отримання документального підтвердження про часткове виконання рішення відповідальна особа вносить дані до Реєстру (п.12 Положення №440).

Отже, повернення заявнику рішення можливе лише у разі, якщо рішення виконано боржником в повному обсязі з наданням останнім документального підтвердження такого повного виконання.

Однак, дослідивши наданий Лівобережним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України у місті Києві в підтвердження повного виконання судового рішення у справі №2а-4143/1/2011 лист, колегія суддів приходить до висновку, що у вказаному листі лише зазначено, що «управлінням постанова Дніпровського районного суду міста Києва по справі №2а-4143/1/2011 опрацьована, ОСОБА_5 здійснено перерахунок щомісячної державної соціальної надбавки до пенсії як дитині війни», водночас, будь-яких документальних доказів в підтвердження перерахованих на користь позивача сум, періоду їх виплат, чи підстав неможливості перерахування таких сум, з тих чи інших причин, зазначений лист не містить.

Таким чином, державним виконавцем неправильно застосовано положення пункту 9 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII, оскільки згідно виконавчого документу не ставиться питання про звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення, тому вказане є підставою для задоволення позовних вимог в частині визнання незаконними дій Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві при видачі постанови від 26.07.2017 у виконавчому провадженні № 51661087 про повернення виконавчого документа.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає, що згідно пунктів 4 та 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Однак, позивач не надав доказів причинного зв'язку між діями відповідача та завданою йому моральною шкодою, не навів міркувань, з яких він виходив, визначаючи розмір завданої моральної шкоди та не надав жодного доказу на підтвердження спричиненої моральної шкоди.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та відсутність правових підстав щодо їх задоволення.

Щодо доводів апелянта про не об'єднання судом першої інстанції позову від 19.07.2017 у справі №2а-4143/2011 та позову від 09.08.2017, про які зазначено у пункті 2 позовної заяви (а.с. 3), суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що справа за №2а-4143/2011 за позовною заявою ОСОБА_5 до Управління пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, розглянута 17.06.2011, за результатами розгляду якої постановою Дніпровського районного суду міста Києва позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено.

Визнано дії Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва щодо нарахування і виплати ОСОБА_5 щомісячної державної соціальної 30% надбавки до пенсії як дитині війни з порушеннями вимог Закону України «Про соціальний захист дітей війни» - протиправними.

Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва нарахувати та виплатити ОСОБА_5 щомісячну державну соціальну 30 % надбавку до пенсії як дитині війни, у відповідності до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», починаючи з 12.11.2010, з урахуванням проведених виплат (а.с. 21-22).

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.04.2012 апеляційну скаргу Управління пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва - залишено без задоволення, а постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 17.06.2011 (а.с. 24-25).

Таким чином, адміністративна справа №2а-4143/2011 розглянута, рішення набрало законної сили.

Щодо інших вимог, які містяться, на думку позивача, у позовній заяві від 19.07.2017 , то відомостей щодо її реєстрації та відкриття провадження у справі, що розглядається, про вказану позовну заяву не міститься.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до частини третьої статті 317 КАС України в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими; 3) справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, які не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у судовому рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Таким чином, посилання апелянта на необ'єднання позовів від 19.07.2017 та від 09.08.2017 судом першої інстанції не є обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

За правилами частини першої статті 71 КАС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, у зв'язку з чим, колегія суддів критично відноситься до доводів апелянта щодо обов'язку доведення відповідачем не причинення моральної шкоди позивачу, оскільки обов'язок доказування заподіяння вказаної шкоди, її розміру, причинного зв'язку між шкодою та діями відповідача, згідно вказаного закону покладено і на сторону позивача.

З огляду на викладені обставини, за результатами розгляду апеляційної скарги, з урахуванням наведених норм права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанцій є законним та обгрунтованим, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в ньому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними.

Згідно з частинами першою-третьою ст. 242 КАС в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

За правилами частини першої статті 315 КАС України в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 09 листопада 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня складення повного тексту судового рішення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Н.М. Троян

Судді: Л.О. Костюк,

В.А. Твердохліб

Повний текст виготовлено: 17 січня 2018 року.