Справа № 813/4346/17
Суддя: Костецький Назар Володимирович
Дата ухвалення: 2018-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2018 року справа № 813/4346/17
Львівський окружний адміністративний суд в складі:
головуючий-суддя Костецький Н.В.,
секретар судового засідання Витвицька В.П.,
а участю:
представник позивача Бенцак О.П.,
представник відповідача Роліна Г.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить суд:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови у видачі ОСОБА_1 , як члену сім`ї загиблого старшого солдата військового резерву Національної Гвардії України ОСОБА_2 посвідчення на підставі Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", форма і порядок видачі яких встановлений постановою Кабінету Міністрі України від 28.05.1993 № 379;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 видати ОСОБА_1 посвідчення члена сім`ї загиблого на підставі Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", форма і порядок видачі яких встановлений постановою Кабінету Міністрі України від 28.05.1993 № 379 "Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби".
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на ОСОБА_1 , як члена сім`ї загиблого старшого солдата військового резерву Національної Гвардії України ОСОБА_2 поширюється дія цього Закону, що в свою чергу передбачає видачу посвідчення за формою та у порядку, визначеним постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 року за № 379. Однак Львівський обласний військовий комісаріат прийняв рішення про відмову у видачі посвідчення, оскільки проходження військової служби у військовому резерві не є видом військової служби відповідно до положень Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позові, просив суд позов задовольнити.
Представник відповідача подав до суду заперечення, в яких зазначає, що дія постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 № 379 та Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в цій частині поширюється лише на військовослужбовців та члені їх сімей. Стверджує, що проходження служби у військовому резерві резервістами та проходження військовослужбовцями військової служби є різними поняттями, у зв`язку з чим на членів сім`ї загиблого старшого солдата ОСОБА_2 дія Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей не поширюється, відповідно дії відповідача щодо відмови у видачі посвідчення є правомірними.
У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечила та просила у задоволенні позовних вимог відмовити.
Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та пояснення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Згідно з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Північного територіального управління Національної гвардії України (по стройовій частині) від 05.01.2015 № 1дск, уважати таким, що вибув у службове відрядження старшого солдата резерву ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ), санітара 3 відділення 3 взводу оперативного призначення 3 роти оперативного призначення батальйону оперативного призначення, до (м. Слов`янська) Донецької області для виконання завдань визначених Законом України «Про боротьбу з тероризму» (для участі в антитерористичній операції) , згідно розпорядження НПТУ НГУ від 01.01.2015 № 1/2-1 ДСК з 04.01.2015.
Виконавчим комітетом Цибрілівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області складено актовий запис від 05.01.2015 № 3 про смерть ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_2 .
Відповідно до акту нещасного випадку (у тому числі поранення) від 04.03.2015 № 10/15, затвердженим начальником Північного територіального управління Національної гвардії України генерал майором ОСОБА_3 , встановлено, що нещасний випадок із старшим солдатом резерву ОСОБА_2 , стався в період проходження служби при виконанні службових обов`язків.
Відповідно до постанови ВЛК ГУ МВС України в м. Києві від 13.03.2015 № 15/15, вбачається, що травма ОСОБА_2 , 1966 р. народження тупа травма тулуба з розривом печінки, гостра кровотеча (05.01.2015), що призвела до смерті, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 Північного територіального управління Національної гвардії України (по стройовій частині) від 25.03.2015 № 58 старшого солдата резерву ОСОБА_2 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Указом Президента України від 27.06.2015 № 365/2015 старшого солдата резерву ОСОБА_2 нагороджено орденом За мужність ІІІ ступеня (посмертно).
Згідно з Витягом з Протоколу № 02 засідання комісії Львівського облвійськкомату з розгляду матеріалів про визнання права на отримання посвідчення Член сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби від 27.11.2015 комісія ухвалила відмовити родичам загиблого старшого солдата резерву ОСОБА_2 у видачі посвідчення, оскільки проходження служби у військовому резерві не є видом військової служби відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та згідно з ПКМ від 25.05.1993 № 379 підставою для видачі посвідчення є документ, який підтверджує факт загибелі (смерті) чи пропажі безвісти військовослужбовця , а не резервіста.
Позивач звернулась до Львівського обласного військового комісаріату з заявою щодо видачі посвідчення «Член сім`ї військовослужбовець, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби».
Листом від 18.10.2017 № 9417 Львівський обласний військовий комісаріат повідомив ОСОБА_1 , що підстав для розгляду заяви повторно немає.
Не погодившись із такими діями відповідача, позивач звернулася до суду із даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 65 Конституції України, Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється та визначається Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 за № 2232-XII, з наступними змінами та доповненнями.
Військовий обов`язок, відповідно до ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною 9 цієї ж статті встановлено, що щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час.
Поняття військової служби визначено у статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», відповідно до частини першої якої військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Системний аналіз понять «військовий обов`язок» та «військова служба» свідчить про те, що військова служба є однією із складових військового обов`язку.
Згідно матеріалів справи, ОСОБА_2 , перебував на службі військової частини НОМЕР_1 Північного територіального управління Національної гвардії України.
Згідно з ст. 1 Закону України «Про Національну гвардію України» від 13.03.2014 за № 876-VII, з наступними змінами та доповненнями, Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від злочинних та інших протиправних посягань, охорони громадського порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій. Національна гвардія України бере участь відповідно до закону у взаємодії зі Збройними Силами України у відсічі збройній агресії проти України та ліквідації збройного конфлікту шляхом ведення воєнних (бойових) дій, а також у виконанні завдань територіальної оборони.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про Національну гвардію України» Національна гвардія України комплектується військовослужбовцями, які проходять військову службу за контрактом та за призовом.
Частиною 4 цієї ж статті встановлено, що порядок добору та прийняття на службу у військовому резерві, строки, умови та порядок її проходження, а також підстави і порядок звільнення із служби визначаються Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" та Положенням про проходження громадянами України служби у військовому резерві Національної гвардії України, що затверджується Президентом України.
Згідно з ч. 1 ст. 21 цього Закону, держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, членів їхніх сімей, працівників, резервістів Національної гвардії України, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час проходження військової служби (виконання обов`язків служби у військовому резерві) або постраждали в полоні у ході бойових дій (війни), в умовах правового режиму надзвичайного стану, під час проходження військової служби за межами України в порядку військового співробітництва або під час участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 за № 2011-XII, з наступними змінами та доповненнями.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», дія цього Закону поширюється на військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.
Згідно свідоцтва про шлюб від 03.12.1992 ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 , а тому являється членом сім`ї резервіста та на неї поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Частинами 2 та 3 ст. 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено коло осіб, на яких не поширюється дія цього Закону, а саме: на членів сімей військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які загинули чи померли під час проходження військової служби (зборів), проходження служби у резерві внаслідок вчинення ними злочину чи адміністративного правопорушення, або якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста сталася внаслідок вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, чи є наслідком навмисного заподіяння собі військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом тілесного ушкодження, а також на іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу у Збройних Силах України.
Отже, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не містить інших положень, окрім передбачених частинами 2 та 3 статті 3, які б обмежували дію цього Закону.
Таким чином, частинами 2 та 3 статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено вичерпне коло осіб, на яких не поширюється дія даного Закону.
Судом встановлено, що позивач не належить до вказаної катергорії осіб, а тому на неї поширюється сфера дії Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Окрім того, в матеріалах справи наявне посвідчення серії НОМЕР_3 відповідно до якого ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 за № 3551-XII, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
Згідно з п. 19 ст. 6 цього Закону, учасниками бойових дій визнаються: військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) та працівники Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці, працівники Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції, а також працівники підприємств, установ, організацій, які залучалися та брали безпосередню участь в антитерористичній операції в районах її проведення у порядку, встановленому законодавством.
Статтею 10 даного Закону встановлено, що батьки та діти учасників бойових дій, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язку військової служби (службових обов`язків) визначені як особи, на яких поширюється чинність цього Закону.
Пільги особам, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», встановлені статтею 15 цього ж Закону.
Відповідно до вимог чинного законодавства України управлінням соціального захисту населення Миколаївської РДА Львівської області 21.04.2015 ОСОБА_1 видано посвідчення члена сім`ї загиблого ветерана війни в АТО.
Таким чином, позивач є членом сім`ї загиблого ветерана війни резервіста Північного територіального управління Національної гвардії України ОСОБА_2 , на якого поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Суд вважає безпідставними покликання відповідача на те, що підставою для видачі посвідчення є документ, який підтверджує факт загибелі (смерті) чи пропажі безвісти військовослужбовця, а не резервіста, виходячи з такого.
Як передбачено ч. 13 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення. Форма та порядок видачі посвідчень встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 за № 379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби» посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби (далі - посвідчення), видаються батькам, дружині або чоловіку та дітям указаних військовослужбовців за зразками згідно з додатками № 1 і 2. Підставою для видачі посвідчення є документ, який підтверджує факт загибелі (смерті) чи пропажі безвісти військовослужбовця, виданий військовим комісаріатом.
При цьому, суд звертає увагу на те, що наведеною постановою Кабінету Міністрів України встановлено лише форму та порядок видачі таких посвідчень.
Особи, яким видаються зазначені посвідчення, визначені Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (стаття 3), а не постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 за № 379, яка не може підміняти положення цього Закону.
Крім того, у Закон України «Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вносилися зміни, зумовлені проведенням в Україні Антитерорестичної операції, в той час як у постанову Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 № 379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби» жодних змін з часу її прийняття не вносилося.
Враховуючи наведене та те, що ОСОБА_1 є членом сім`ї загиблого в АТО ветерана війни - резервіста Північного територіального управління Національної гвардії України ОСОБА_2 , на яку поширюється сфера дії Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що передбачає видачу їй посвідчення за формою та у порядку, визначеним постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 1993 року № 379, суд дійшов висновку, що дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови у видачі йому такого посвідчення є протиправними, а належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача видати ОСОБА_1 посвідчення члена сім`ї загиблого на підставі Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", форма і порядок видачі яких встановлений постановою Кабінету Міністрі України від 28.05.1993 № 379 "Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби".
Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем не дотримані, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.
З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.
Щодо судових витрат, то відповідно до статті 139 КАС України, такі стягненню не підлягають.
Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 242 - 246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
вирішив:
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови у видачі ОСОБА_1 , як члену сім`ї загиблого старшого солдата військового резерву Національної Гвардії України ОСОБА_2 посвідчення на підставі Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", форма і порядок видачі яких встановлений постановою Кабінету Міністрі України від 28.05.1993 № 379.
3. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 видати ОСОБА_1 посвідчення члена сім`ї загиблого на підставі Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", форма і порядок видачі яких встановлений постановою Кабінету Міністрі України від 28.05.1993 № 379 "Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби".
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку передбаченому ст. 295 КАС України, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомукаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення суду набирає законної сили у порядку та строки згідно ст. 255 КАС України.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Повне судове рішення складено 19.01.2018.

Суддя Костецький Н.В.