Справа № 804/7178/17
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2017-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 грудня 2017 р. Справа № 804/7178/17
Позивач в судове засідання 06.12.2017 року не з'явився, його представником було подано клопотання про розгляд справи в письмовому провадженні.
Представинк відповідача в судовому засіданні не заперечував проти розгляду справи в порядку письмового провадження.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд при винесені постанови виходить з наступних підстав та мотивів.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ТОВ «ТГ «МИЛИХ» 21.11.1997р. зареєстровано як юридична особа за адресою: м. Дніпро, вул. Шевченка, будинок 37, перебуває на обліку в ДПІ у Соборному районі м. Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області як платник податків та обов'язкових платежів до бюджету, є платником ПДВ, що підтверджується копією виписки з ЄДРПОУ від 03.08.2017р. та відомостями, наведеними в акті перевірки від 15.03.2017 р.
Не погоджуючись із винесенними рішеннями контролюючого органу позивач звернувся до суду із вказаним позовом.
Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість вказаних висновків відповідача і винесених на підставі таких висновків спірних актів індивідуальної дії на відповідність вимогам ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши положення законодавчих актів, якими врегульовані спірні правовідносини, суд зауважує на наступному.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16 липня 1999 року №996-ХIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-ХIV).
Згідно зі статтею 1 Закону № 996-ХIV господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.
У відповідності до положень п.2 ст. 3 Закону № 996-ХІУ, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Правила податкового обліку визначаються відповідними нормативними документами, що регламентують порядок оподаткування в Україні.
Згідно зі ст. 9 Закону №996-ХІУ, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкуванням оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Тобто, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.
Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконати дії (операції) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.
Відповідно до вищенаведеного визначення господарська операція пов'язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.
Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондується з нормами Податкового кодексу України.
Згідно з п.134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. № 2755-VI (далі - ПК України), об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.
Базою оподаткування є грошове вираження об'єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень ПКУ ( п. 35.1 ст.135 ПКУ).
Згідно зі статтею 185 ПКУ, об'єктом оподаткування, крім того, є операції платників податку з постачання товарів та послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України.
Податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом У цього Кодексу - п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України.
Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг - п.198.1 ст. 198 ПКУ.
Пунктом 198.2 ст. 198 вказаного вище Кодексу, визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:
- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;
- дата отримання платником податку товарів/послуг що підтверджено податковою накладною.
За приписами пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції що діяла до 01.01.2015 р.) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом звітного податкового періоду.
Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПКУ, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі, коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Відповідно до пунктів 201.4, 201.6 статті 201 ПКУ, податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.
З аналізу наведених норм вбачається, що датою виникнення у платника податку права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість є, зокрема, дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною, при цьому, передбачено, що право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного періоду.
Таким чином, отримання позивачем податкових накладних від вище перелічених контрагентів є підставою для включення сум ПДВ до податкового кредиту з податку на додану вартість протягом звітного періоду згідно до вимог ст.198 ПК України.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно із наданих документів, 01.10.2015р. між ТОВ «Євро Спецпроект» (Виконавцем) та ТОВ «ТГ «Милих» (Замовником) було укладено договір про надання послуг по сортуванню та різки листового металопрокату №0110/1 за умовами якого Виконавець зобов'язувався виконати замовлення по сортуванню та різки листового металопрокату, а замовник прийняти послуги та оплатити їх вартість.
У відповідності до розділу 3 Договору передбачалося, що вартість послуг за виконання робіт зазначається в актах прийому-передачі, який підписується уповноваженими представниками сторін. Оплата послуг за вказаним договором здійснена на підставі затверджених сторонами Актів прийому-передачі наданих послуг №ОУ - 0001502, №ОУ - 0001503 від 30.10.2015 та №ОУ - 0001504, №ОУ - 0001505 від 30.11.2015 в яких зазначено про види виконаних робіт та їх вартість.
Також, на підтвердження реальності здійснення господарських операцій із вищевказаним контрагентом позивачем надано договори поставки, видаткові накладні, рахунки - фактури, товаро-транспорті накладні щодо реалізації листового металопрокату, а також звіти про дебетово/кредиторські операції по рахунку з 10.12.2015 по 10.12.2015; з 11.11.2015р. по 11.11.2015; з 26.01.2016 по 26.01.2016; факт оплати за надані послуги позивачем було оплачено платіжними дорученнями.
У відповідності до розділу 5.5 договору передбачалося, що право власності на продукцію переходить від постачальника до покупця у момент підписання видаткової накладної уповноваженими представниками сторін.
Також, на підтвердження реальності здійснення господарських операцій із вищевказаним контрагентом позивачем надано договори поставки, видаткові накладні, рахунки - фактури, товаро-транспорті накладні щодо реалізації листового металопрокату, а також звіти про дебетово/кредиторські операції по рахунку з 03.11.2014 по 03.11.2014; факт оплати за надані послуги позивачем було оплачено платіжними дорученнями.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно із наданих документів, 28.10.2014р. між ТОВ «Юсон - Груп» (Постачальник) та ТОВ «ТГ «Милих» (Покупець) було укладено договір про постачання товару №2810/1 за умовами якого Постачальник зобов'язувався поставити товар, а покупець прийняти та сплатити.
У відповідності до розділу 5.5 договору передбачалося, що право власності на продукцію переходить у момент підписання видаткової накладної №545 від 29.10.2014.
Поставка товару здійснена на підставі товаро-транспорної накладної №Р2165 від 29.10.2014, автомобільним перевізником ПП «Коло».
На підтвердження реальності здійснення господарських операцій із вищевказаним контрагентом позивачем надано договори поставки, видаткові накладні, рахунки - фактури, товаро-транспорті накладні щодо реалізації листового металопрокату, факт оплати за надані послуги позивачем було оплачено платіжними дорученнями.
Отримання доходів позивачем, у тому числі і за вказаними господарськими операціями підтверджується копією звіту про фінансові результати за 2015р.
Також, недоведеними є висновки фіскального органу, про реалізацію у 2015 році товару нижче їх собівартості по взаємовідносам з ТОВ «Продрелиз» та ТОВ «Фронет», оскільки відповідно до пункту 10 П(С)БО «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року №318, собівартість реалізованих товарів визначається за П(С)БО 9 «Запаси». Згідно пункту 9 П(С)БО 9 «Запаси», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20 жовтня 1999 року №246 первісною вартістю запасів, що придбані за плату, є собівартість запасів, яка складається з таких фактичних витрат як суми, що сплачуються згідно з договором постачальнику (продавцю), за вирахуванням непрямих податків. ПДВ є непрямим податком, отже його показник виключається із складу собівартості.
Водночас, ухвали суду, якими судом надано слідчому дозвіл на тимчасовий доступ до речей та документів позивача, не можуть бути належними доказами відсутності фактичного здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами, оскільки вказані судові рішення не містять відомостей про встановлення обставин щодо здійснення спірних господарських операцій (ухвала Вищого адміністративного суду України від 20.04.2016р. по справі № К/800/5760/16).
Також суд зауважує, що господарські операції відбулись між позивачем та ТОВ «Євро Спецпроект» згідно договору на виконання послуг - 01.10.15р., тоді як кримінальне провадження було порушено - 15.01.2016 та стосується службових осіб ТОВ «НПО Донгрі» (інформація встановлена згідно комп'ютерної бази Єдиний реєстр судових рішень), а свідок Валько П.Ю. допитаний згідно посилань в акті на протокол - 11.10.16р.; господарські операції відбулись між позивачем та ТОВ «Консалтінг Технолоджі» згідно договору на виконання послуг - 10.04.14, тоді як кримінальне провадження було порушено - 11.11.2014 (інформація щодо стану провадження відсутня в комп'ютерній базі Єдиний реєстр судових рішень), а свідок Насонова допитана згідно посилань в акті на протокол - 26.01.15р.; господарські операції відбулись між позивачем та ТОВ «Юсон-Груп» згідно договору на виконання послуг - 28.10.14, тоді як кримінальне провадження було порушено - 11.08.2014 (інформація щодо стану провадження відсутня в комп'ютерній базі Єдиний реєстр судових рішень), а свідок Велюга В.В. допитаний згідно посилань в акті на протокол - 14.11.14 р., що само по собі унеможливлює обізнаність позивача про можливі негативні наслідки в майбутньому відносно контрагенів.
Чинним законодавством України не встановлено обов'язку суб'єкта господарювання, а також права здійснювати перевірку справжності наданих контрагентами документів при укладенні договорів, а також не передбачено обов'язку здійснювати перевірку місцезнаходження контрагентів або сплати податків контрагентами тощо. Невиконання контрагентом своїх обов'язків перед бюджетом не може бути підставою для неможливості формування податкового кредиту на підставі господарських операцій інших суб'єктів господарювання, оскільки відповідно до ст.61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а тому до відповідальності може бути притягнутий лише порушник, яким у даному випадку позивач не є.
За викладених обставин, суд приходить до висновку, що надані вище досліджені судом копії первинних бухгалтерських документів підтверджують реальність господарських операцій між позивачем та ТОВ «Євро Спецпроект», ТОВ «Консалтінг Технолоджи», ТОВ «Юсон - Груп», а тому висновки акту перевірки щодо встановлених порушень не відповідають дійсності, спростовуються вищевказаними документами та доказами, які відповідачем не спростовані жодними належними та допустимими доказами (не надано ухвал суду про відкриття кримінальних проваджень та копій протоколів допитів свідків, посилання про які наявні в акті перевірки), у зв'язку з чим прийняте на підставі таких висновків оспорювані податкові повідомлення-рішення є протиправними.
Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Частина 1 статті 71 КАС України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а ч. 2 ст. 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідачем не доведено належними і допустимими доказами правомірність прийняття оспорюваних рішень з підстав виявлених у ході перевірки, оскільки жодними нормами чинного законодавства України не передбачено позбавлення платника податків права на формування податкового кредиту у разі відсутності певних недоліків у оформленні первинних бухгалтерських документів,зокрема, за наявності податкових накладних, що підтверджують отримання відповідних послуг.
Також, слід зазначити, що висновки акту перевірки відповідача від 15.03.2017р. щодо встановлених порушень по вищенаведених взаємовідносинах позивача з контрагентами з 01.01.2014р. по 31.12.2016р. ґрунтуються на припущеннях посадових осіб відповідача, що суперечить вимогам ст. 62 Конституції України.
Статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Так, Європейський Суд з прав людини у своєму рішення від 22.01.2009р .(«Булвес «АД проти Болгарії») зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз. На думку Європейського Суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Право на податковий кредит є «власністю» у розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке повинно розглядатися як таке, що виникло у момент повного виконання нею своїх зобов'язань щодо податкової звітності з ПДВ. Визнання права на нарахування податкового кредиту було поставлено в залежність від виконання обов'язків постачальником, в той час коли це не залежало від волі одержувача поставки - застосування відповідних положень Закону «Про ПДВ» стало не передбаченим і самовільним. Платник податку не має абсолютно ніяких повноважень відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обов'язків із складення та подання декларації з ПДВ, а також обов'язку зі сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище рішення Європейського Суду).
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права та свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду від 09.01.2007р. у справі «Інтерсплав проти України»).
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Перевіривши правомірність прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення у відповідності до вимог ч.3 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що викладені в акті перевірки від 15.03.2017р. обставини, що слугували прийняттю оскаржуваних рішень є неправомірними, спростовуються вищенаведеними доказами, а тому є такими, що прийняті не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), а тому позовні вимоги позивача про скасування податкоих повідомлень-рішень, прийняті на підставі вищевказаних висновків підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови, або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 06.12.2017р.

Суддя І.В. Тулянцева