Справа № 242/4653/17
Суддя: Пирогова Л. В.
Дата ухвалення: 2018-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №242/4653/17
Провадження №2-а/242/65/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2018 року Селидівський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Пирогової Л. В., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, третя особа Управління соціального захисту населення Селидівської міської радипро визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1, 26.10.2017 року звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, третя особа Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради,про визнання неправомірною бездіяльність та зобовязання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він отримував пенсію за віком та звернувся у серпні 2017 року до відповідача із заявою про виплату пенсії у звязку зі зміною місця проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1. З серпня 2017 року перебуває на обліку в Селидівському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області, як отримувач пенсії. Згідно до повідомлення відповідача №9253/02 від 03.11.2017 р. йому було призупинено виплату пенсії з 05.09.2017 р. на підставі тривалої відсутності за місцем проживання одержувача пенсії з числа внутрішньо переміщених осіб. Згідно до рішення комісії управління СЗН Селидівської міської ради №6934 від 05.09.2017 р. йому було припинено виплату пенсії з 01.09.2017 р. на підставі скасування дії довідки та зняття з обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб. Про, що йому стало відомо з повідомлення відповідача від 03.11.2017 р. №9253/02 та згідно до якого стало відомо, що для поновлення виплати пенсії необхідно надати відповідачу довідку про внутрішньо переміщену особу. Вважає, що відповідач протиправно не здійснює нарахування йому пенсії та просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо призупинення виплати пенсії з 01.09.2017 р. за рішенням №6934 від 05.09.2017 р., та зобовязати відповідача поновити виплату пенсії з 01.09.2017 р., допустити негайне виконання постанови суду у межах суми платежу за один місяць.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, просив розглянути справу без його участі.

Представник відповідача ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, в судове засідання не зявився про день та час слухання справи повідомлений належним чином.

Представник третьої особи Управління СЗН Селидівської міської ради у судове засідання не зявився про дату,час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до частини 9 статті 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не зявилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Таким чином, суд дійшов висновку щодо можливості розгляду даної справи у письмовому провадженні на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Суд, перевіривши матеріали справи, встановив наступне.

ОСОБА_2 ОУПФ України Донецької області 03.11.2017 року позивача повідомлено про те, що йому призупинено виплату пенсії з 05.09.2017 р. на підставі тривалої відсутності за місцем проживання одержувача пенсії з числа внутрішньо переміщених осіб. Згідно рішення комісії управління СЗН Селидівської міської ради №6934 від 05.09.2017 р. йому припинено виплату пенсії з 01.09.2017 р. на підставі скасування дії довідки та зняття з обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.

У частині 2 статті 77 КАС України зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

З матеріалів справи вбачається, що підставою зупинення виплати пенсії стало тривала відсутність за місцем проживання одержувачів пенсії з числа внутрішньо переміщених осіб.

Згідно статті 49 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Стаття 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Підстави для припинення виплати пенсії передбачені частиною 1 статті 49 цього Закону, а саме: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у разі смерті пенсіонера; у разі недоотримання призначеної пенсії протягом шести місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Будь яких інших підстав для припинення виплати пенсії законом не передбачено, а тому суд не приймаються посилання відповідача як підставу для припинення пенсії на відсутність останнього за місцем проживання, зазначеного відповідачем в рішенні№569 від 24.03.2017 р., оскільки по-перше, таке рішення не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а постанова КМУ № 365 не є законом, а є підзаконними нормативно-правовими актами, які мають нижчу юридичну силу, що значно звужує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем, а тому, з урахуванням встановленого судом порушеного права позивача на отримання пенсії з боку неправомірних дій відповідача.

Крім цього відповідно до ст. 8 Конституції України, Конституції України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституції України є нормами прямої дії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та (інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення: створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ст. 49 Конституції України).

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення, тощо.

При цьому пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13 червня 2007 року роз'яснено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Суд також звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

За приписами ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністровя». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобовязання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обовязковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобовязані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 жовтня 2015 року у справі №816/4505/14, та в силу ст. 244-2 КАС України враховується судом при розгляді даної справи.

Наведені вище обставини свідчать, що відповідачем, при прийнятті рішення порушено принцип пропорційності щодо дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав особи на пенсійне забезпечення особи, яке гарантується ст. ст. 46 Конституції України і визначено законодавцем як джерело існування громадянина держави і цілями, на досягнення яких спрямована ця дія.

Щодо позовних вимог в частині зобовязання відповідача поновити виплату пенсії позивачу з 01.09.2017 р., необхідно зазначити наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував на обліку в Селидівському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області з серпня 2017 р. по грудень 2017 р. У грудні 2017 року позивача знято з обліку Селидівського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, пенсійна справа передана до Управління пенсійного фонду України м. Вугледар Донецької області.

Тому суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання протиправними дій Селидівського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо невиплати пенсії за період з 01.09.2017 р. по 01.12.2017 р., а у задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити, оскільки з грудня 2017 р. та на теперішній час позивач перебуває на обліку в Управлінні пенсійного фонду України м. Вугледар Донецької області.

З урахуванням того, що ухвалою суду від 27.10.2017 року позивача звільнено від сплати судових витрат, а відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 18 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд відповідно до вимог ст. 139 КАС України, вважає за необхідне віднести судові витрати на рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про пенсійне забезпечення», ст. ст. 8, 9, 139, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2 б. 10 кв.21, ІПН НОМЕР_1)до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (місце знаходження: Донецька область, м. Селидове, вул. Героїв Праці, буд. № 6, ), третя особа Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради (місце знаходження: Донецька область, м. Селидове, вул. Пушкіна, буд. № 8, ) про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Селидівського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місце знаходження: Донецька область, м. Селидове, вул. Героїв Праці, буд. № 6, ) щодо призупинення виплати пенсії ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2 б. 10 кв.21, ІПН НОМЕР_1) за період з 01.09.2017 р. по 01.12.2017 року.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. Якщо було подано апеляційну скаргу, рішення, його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного адміністративного суду Донецької області через Селидівський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а після її функціонування, безпосередньо до Донецького апеляційного адміністративного суду Донецької області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя