Справа № 826/18359/16
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2018-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2018 року № 826/18359/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого Бояринцевої М.А., розглянувши в порядку письмового провадження справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 10-1305 від 23.04.2016,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання незаконним та скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 23 квітня 2016 року № 10-1305.

В обґрунтування наведених вимог позивач посилається на Податковий кодекс України та зазначає, що Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві протиправно визначено ОСОБА_1 земельний податок, оскільки у її власності земельна ділянка не перебуває.

Представник відповідача заперечив по суті заявлених позовних вимог з огляду на положення Земельного кодексу України, Податкового кодексу України, Земельного кодексу України, рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві та акцизного податку» та зазначив, що нарахування земельного податку з фізичних осіб ОСОБА_1 згідно з податковим повідомленням-рішенням від 23 квітня 2016 року № 10-1305 відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки позивач є власником нерухомого майна.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

23 квітня 2016 року Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві згідно підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України винесено податкове повідомлення-рішення форми «Ф» № 10-1305, яким визначено ОСОБА_1 суму податкового зобов'язання в розмірі 12 149,71 грн. за платежем: земельний податок з фізичних осіб, код платежу 18010700.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач оскаржив його в адміністративному порядку.

Рішенням Державної фіскальної служби України від 7 листопада 2016 року № 11689/І/99-99-11-03-01-25 скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі від 23 квітня 2016 року № 10-1305 в частині нарахування земельного податку в сумі 6 074,86 грн. та в зазначеній частині рішення, прийняте за результатами розгляду первинної скарги, а в іншій частині зазначене податкове повідомлення-рішення та рішення, прийняте за результатами розгляду первинної скарги залишено без змін, а скаргу - частково задоволено.

Згідно статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно із статтею 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Статтею 270 ПК України встановлено, що об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Пунктом 271.1 статті 271 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (пункт 274.1 статті 274 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Пунктом 286.6 статті 286 Податкового кодексу України встановлено, що за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

При цьому, відповідно до пункту 287.1 статті 287 цього Кодексу власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку (пункт 287.6 статті 287 ПК України).

Разом з тим, частиною першою, другою статті 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права суд зазначає, що обов'язок здійснювати оплату земельного податку виникає у осіб, які набули право власності на будівлю, споруду або їх частину саме з моменту реєстрації права власності на таке нерухоме майно.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 7 липня 2015 року у справі № 826/12388/13-а.

Як встановлено під час розгляду справи, 3 серпня 2007 року між Науково-виробничим кооперативом «Актив», як продавцем, та ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як покупцями, укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень, згідно якого покупці купили та прийняли у власність в рівних долях нежилі приміщення, що розташовані за адресою: місто Київ, вулиця Хмельницького Богдана/Леонтовича, будинок № 27/1, нежилі приміщення з № 1 по № 5 групи приміщень № 32 (в літ. Б), загальною площею 30,70 кв.м.

Згідно з витягом з технічної документації, який виданий ОСОБА_1 та ОСОБА_2 № Н-00896/2010 від 7 травня 2010 року площа земельної ділянки, яка припадає на викуплене нежитлове приміщення, становить 15 кв.м.

Як вбачається з витягу з бази даних «Кадастр» за станом на 5 травня 2016 року, ОСОБА_1 є користувачем земельної ділянки за адресою: вул. Богдана Хмельницького, 27/1.

Разом з тим, під час письмового провадження представником позивача надано Витяг з реєстру права власності на нерухоме майно від 13.12.2017, з якого вбачається відсутність відомостей щодо вищевказаного нерухомого майна позивача.

Зазначений доказ не приймається судом як належний, оскільки представником позивача у клопотанні від18.12.2017 не вказано на підтвердження якої саме позиції позивача наданий такий доказ, оскільки з позовної заяви позивача, яка підписана ОСОБА_1 особисто, вбачається наявність на праві власності нежитлових приміщень за адресою: м. Київ, вул. Хмельницького Богдана/Леонтовича, будинок № 27/1.

З урахуванням наведеного та враховуючи, що позивач є власником нежитлового приміщення, суд приходить до висновку про наявність обов'язку у позивача по сплаті земельного податку.

У відповідності до пункту 286.1 статті 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 286.5 статті 286 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Статтею 289 ПК України встановлено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Виходячи з системного аналізу наведених норм Податкового кодексу України вбачається, що обов'язок по нарахуванню сум земельного податку фізичним особам покладено саме на контролюючі органи, зокрема, органи державної податкової служби, яким для визначення розміру вказаного податку необхідно встановити базу оподаткування, наявність грошової оцінки землі, інші відомості для визначення суми податкового зобов'язання. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу здійснено розрахунок земельного податку в розмірі 6 074,85 грн. на підставі копії договору купівлі-продажу від 3 серпня 2007 року № 2051, витягу з Державного реєстру правочинів № 4398097 від 3 серпня 2007 року, реєстраційного посвідчення БТІ № 3370-п. від 27 серпня 2007 року, витягу з технічної документації № Н-00896/2010 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки від 7 травня 2010 року № 149, витягу з державного земельного кадастру станом на 5 травня 2016 року щодо грошової оцінки землі та з урахуванням положень рішення Київської міської ради від 10 грудня 2014 року № 565/565. Позивачем порядок розрахунку суми земельного податку не оскаржується.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В контексті наведеного суд зазначає, що під час розгляду справи відповідачем доведено правомірність прийнятого податкового повідомлення-рішення в частині визначення земельного податку з фізичних осіб в розмірі 6 074,85 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому позов визнається таким, що задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, передбачені статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржена за правилами, встановленими статтями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункт 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя М.А. Бояринцева