Справа № 826/570/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2017-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 грудня 2017 року № 826/570/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві про зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування» (далі – позивач та/або ПрАТ «СК «АХА Страхування») з позовом до Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі – відповідач) та просить суд зобов'язати Подільський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві надати відповіді на запити ПрАТ «СК «АХА Страхування» (вих. №10863/18цв від 10.11.2016, вих. №11266/18цв від 17.11.2016, вих. №11620/18цв від 24.11.2016, вих. №11990/18цв від 01.12.2016).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ним було надіслано відповідачу неодноразово запити на отримання публічної інформації, проте станом на час звернення до суду запитуваної інформації Подільським районним відділом державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві надано приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «АХА Страхування».

Відповідач в судове засідання 13.04.2017 не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв та клопотань не подавав, відношення до позову не висловив, причини не явки суду не відомі.

Приймаючи до уваги зазначене, судом на підставі ч. 6 ст. 128 КАС України (у редакції чинній на момент ухвалення рішення) ухвалено про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

11.11.2016 приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Страхування» скеровано до Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві запит на отримання публічної інформації вих. №10863/18цв від 10.11.2016, в якому позивач просив повідомити інформацію стосовно відкритих виконавчих проваджень про яким він є боржником, зокрема: номер виконавчого провадження, ПІБ стягувача, розмір боргу, стадію виконання та інше.

Ідентичні за змістом запити вих. №11266/18цв від 17.11.2016, вих. №11990/18цв від 01.12.2016 були скеровані відповідачу 18.11.2016, 02.12.2016.

Крім того, запит вих. №11620/18цв від 24.11.2016 було подано приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Страхування» до Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві особисто, про що свідчить відмітка на ньому вх. 11711 від 25.11.2016.

Позивач стверджує, що на час звернення до суду публічна інформація на його запити не надано, з огляду на що просить суд зобов'язати відповідача надати останню.

Вирішуючи спір по суті суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес врегульовано Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI (далі – Закон № 2939-VI).

Частиною 1 ст. 1 вказаного закону визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 1 Закону № 2939-VI).

У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 30.09.2013 № 11 «Про практику застосування адміністративними судами положень Закону України від 13 січня 2011 року №2939-VI «Про доступ до публічної інформації», за визначеним у статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначенням, можна виокремити такі ознаки публічної інформації:

1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством;

2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація;

3) така інформація знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації;

4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб'єктом владних повноважень не під час виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків;

5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб'єктом владних повноважень.

Визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб'єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов'язків.

З вказаного слідує, що Закон №2939-VI регулює відносини щодо допуску до інформації, яка вже існує, і не вимагає у відповідь на запит створювати певну інформацію.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 Закону №2939-VI встановлено, що право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Згідно ч. 2 ст. 5 Закону № 2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

Розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту (ч. 1 ст. 20 Закону № 2939-VI).

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту (ч. 4 ст. 20 Закону № 2939-VI).

Аналіз зазначеного в сукупності дає суду підстави дійти висновку, що запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію, відповідь на який має бути надано розпорядником у строк встановлені ст. 20 Закону № 2939-VI.

При цьому, запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (ч. 2 ст. 19 Закону № 2939-VI).

З матеріалів справи слідує, що позивачем скеровано відповідачу 4 запити на отримання публічної інформації (вих. №10863/18цв від 10.11.2016, вих. №11266/18цв від 17.11.2016, вих. №11620/18цв від 24.11.2016, вих. №11990/18цв від 01.12.2016), однак відповіді на них не отримано.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь – які належні та допустимі докази, що свідчили б про неотримання розпорядником інформації, тобто відповідачем, відповідних запитів, натомість роздруківки з офіційного сайту Укрпошти, щодо відстеження пересилання поштових відправлення листів підтверджують їх отримання.

Вказане свідчить про наявність бездіяльності відповідача щодо розгляду запитів позивача.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб’єктів владних повноважень.

Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб'єктами, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення. У такому разі не відбувається перебирання непритаманних суду повноважень державного органу (за відсутності обставин для застосування дискреції), а здійснюється виконання судом власної компетенції з відновлення порушеного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

При цьому, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 4 ст. 55 Конституції України).

Таким чином, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Тобто, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

В той же час, згідно ч. 2 ст. 9 КАС України Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб’єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб’єктів владних повноважень.

Таким чином, за підсумком наведеного, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо ненадання відповідей на запити приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» вих. №10863/18цв від 10.11.2016, вих. №11266/18цв від 17.11.2016, вих. №11620/18цв від 24.11.2016, вих. №11990/18цв від 01.12.2016.

Як наслідок, судом вбачається наявність підстав для задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача вчинити дії, а саме надати відповіді на запити приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» вих. №10863/18цв від 10.11.2016, вих. №11266/18цв від 17.11.2016, вих. №11620/18цв від 24.11.2016, вих. №11990/18цв від 01.12.2016

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В даному випадку відповідач не виконав покладений на нього законом обов'язок і не довів правомірність своєї бездіяльності.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь позивача підлягає присудженню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача всі здійсненні ним судові витрати.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо ненадання відповідей на запити приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» вих. №10863/18цв від 10.11.2016, вих. №11266/18цв від 17.11.2016, вих. №11620/18цв від 24.11.2016, вих. №11990/18цв від 01.12.2016.

Зобов'язати Подільський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві надати відповіді на запити приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» вих. №10863/18цв від 10.11.2016, вих. №11266/18цв від 17.11.2016, вих. №11620/18цв від 24.11.2016, вих. №11990/18цв від 01.12.2016.

Судові витрати в розмірі 1 102 (одна тисяча сто дві) грн. 40 коп. присудити на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» за рахунок бюджетних асигнувань Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.В. Аблов