Справа № 817/1674/17
Суддя: Недашківська К.М.
Дата ухвалення: 2017-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

28 грудня 2017 року м. Рівне №817/1674/17

Рівненський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Недашківської К.М., суддів Друзенко Н.В. та Жуковської Л.А.; за участю: секретаря судового засідання Єрмошкіної Л.І.; позивача - ОСОБА_1; представника позивача - адвоката Щербяк Ю.В. (договір про правову допомогу від 01 жовтня 2017 року); представника відповідачів - Редько Н.П. (довіреності від 31 січня 2017 року та від 05 липня 2017 року); розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центральної комісії Міністерства юстиції України та Міністерства юстиції України про скасування рішення та зобов'язання вчинення певних дій.

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі іменується - позивач) до Центральної комісії Міністерства юстиції України (далі іменується - відповідач 1) та Міністерства юстиції України (далі іменується - відповідач 2), в якому позивач просить суд скасувати рішення від 20.09.2017 про відмову у переведенні з житлових приміщень колонії максимального рівня безпеки до виправної колонії середнього рівня безпеки за безпідставністю; перевести засудженого ОСОБА_1 з житлових приміщень колонії максимального рівня безпеки до виправної колонії середнього рівня безпеки.

Ухвалою судді від 15.11.2017 відкрито провадження в адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 30.11.2017 залучено до участі у справі в якості другого відповідача - Міністерство юстиції України.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що за результатами розгляду подання адміністрації Городищенської виправної колонії №96 про зміну умов відбування позивачем покарання, Центральною комісією Міністерства юстиції України прийнято рішення про відмову у зміні таких умов. Позивач зазначає, що таке рішення є протиправним, оскільки на момент його прийняття існували достатні правові підстави для задоволення подання адміністрації Городищенської виправної колонії №96: позивач відбув не менше половини призначеного судом строку покарання та став на шлях виправлення. Проте, Центральною комісією Міністерства юстиції України не взято до уваги вказані обставини, що мало наслідком прийняття рішення, що порушує охоронювані законом справа, свободи та інтереси позивача.

У судове засідання, призначене на 28.12.2017, прибув представник позивача, підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

У розгляді справи приймав участь також позивач в режимі відеоконференції, який підтримав висловлену його представником правову позицію щодо предмета спору.

До суду також прибув представник відповідачів, заперечив проти позову та вказав, що рішення Центральної комісії Міністерства юстиції України про відмову у зміні умов відбування покарання є правомірним та таким, що винесене в межах та у спосіб, визначені нормами чинного законодавства. Представник відповідачів вказав, що підставою для відмови позивачу у зміні умов відбування покарання стало те, що засуджений не став на шлях виправлення та за час перебування у виправній колонії допускав порушення, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності. Відтак, відповідачі просили суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

На підставі статей 243, 250 КАС України, вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 28.12.2017.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з'ясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Розглянувши матеріали та з'ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25.03.2010 ОСОБА_1 засуджено до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна за частиною другою статті 115, пунктом шостим статті 12, частиною четвертою статті 187, частиною третьою статті 357, частиною другою статті 71 Кримінального кодексу України.

Ухвалою Верховного суду України від 18.01.2011 строк позбавлення волі знижено до 16 років.

Рішенням комісії з питань розподілу у Львівський області від 18.02.2011 визначено для позивача колонію максимального рівня безпеки з відбуттям покарання у звичайних житлових приміщеннях.

Адміністрація Городищенської виправної колонії №96, за погодженням із керівником Західного міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України, направила до міністерства подання від 04.09.2017 про переведення позивача з житлових приміщень колонії максимального рівня безпеки до виправної колонії середнього рівня безпеки для чоловіків, які раніше відбували покарання у вигляді позбавлення волі (далі іменується - Подання) (а.с. 88).

За результатами розгляду вказаного вище подання, рішенням від 20.09.2017 Центральна комісія Міністерства юстиції України відмовила позивачу у зміні умов тримання, шляхом переведення із звичайних жилих приміщень виправної колонії максимального рівня безпеки до виправної колонії середнього рівня безпеки для чоловіків, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі (а.с. 83).

Рішення Центральної комісії Міністерства юстиції України оформлене протоколом №13 від 20.09.2017.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу оскаржуваного рішення, на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку; суд зазначає наступне.

Наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 №680/5 затверджено Положення про центральну, міжрегіональну комісії та комісію слідчого ізолятора з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2017 р. за №266/30134) (далі іменується - Положення про комісії).

Це Положення, розроблене відповідно до Кримінально-виконавчого кодексу України, Положення про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення (далі - Положення про визначення виду колонії), встановлює завдання, функції, права, обов'язки і порядок діяльності комісій слідчих ізоляторів, міжрегіональних та центральної комісій Міністерства юстиції України.

Відповідно до пункту третього Розділу II Положення про комісії, Центральна комісія утворюється Міністром юстиції України у кількості не менше дев'яти осіб.

Основними завданнями центральної комісії є:

розгляд питань зміни умов тримання засуджених до позбавлення волі шляхом переведення їх до виправних колоній іншого рівня безпеки згідно з вимогами статей 100, 101, 147 Кримінально-виконавчого кодексу України ;

розгляд питань про переведення засуджених з однієї установи виконання покарань до іншої за межами зони діяльності одного міжрегіонального управління згідно з вимогами статей 57, 93 Кримінально-виконавчого кодексу України ;

розгляд клопотань міжрегіональних управлінь щодо переведення засуджених з однієї установи виконання покарань до іншої за межами зони діяльності одного міжрегіонального управління за наявності реальної загрози життю чи здоров'ю засудженого, ускладнення оперативної обстановки в установі, в якій відбуває покарання засуджена особа, для попередження настання негативних наслідків, надзвичайних подій, на виконання нормативно-правових актів Уряду чи Міністерства юстиції України, з інших виключних обґрунтованих підстав;

розгляд скарг засуджених до позбавлення волі, близьких родичів і членів сім'ї та адвокатів засудженої особи на рішення міжрегіональної комісії та наряди підрозділу по контролю за виконанням судових рішень Міністерства юстиції України про направлення до кримінально-виконавчої установи;

підготовка вказівок, роз'яснень та методичних рекомендацій комісіям СІЗО та міжрегіональним комісіям щодо визначення рівнів безпеки виправних колоній особам, засудженим до позбавлення волі, їх розподілу і переведення та з інших питань діяльності зазначених комісій. Рішення, вказівки центральної комісії з питань діяльності комісій СІЗО чи міжрегіональних комісій набирають чинності з моменту їх підписання та є обов'язковими для виконання;

інша діяльність у межах повноважень та покладених на неї завдань.

За приписами частини першої статті 100 КВК України, залежно від поведінки засудженого і ставлення до праці, в разі її наявності, та навчання умови відбування покарання змінюються в межах однієї колонії або шляхом переведення до колонії іншого виду.

Зміна умов тримання засудженого шляхом переведення його до виправної колонії іншого рівня безпеки здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, за поданням адміністрації виправної колонії, погодженим з начальником управління (відділу) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві та Київській області. У разі якщо таке подання передбачає переведення засудженого до установи виконання покарань з вищим рівнем безпеки, воно погоджується із спостережною комісією (частина третя статті 100 КВК України).

Наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 №680/5 затверджено Положення про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, Положення про центральну, міжрегіональну комісії та комісію слідчого ізолятора з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2017 р. за №265/30133) (далі іменується - Положення №680/5).

Це Положення, що розроблено відповідно до Кримінально-виконавчого кодексу України, визначає особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, вид установ виконання покарань, а також механізм направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту чи обмеження волі, до установ виконання покарань та їх переведення.

Відповідно до пункту п'ятого Розділу IV Положення №680/5, зміна умов тримання засудженого шляхом переведення його до виправної колонії іншого рівня безпеки здійснюється центральною комісією за поданням адміністрації виправної колонії щодо зміни умов тримання засудженого шляхом переведення його до виправної колонії іншого рівня безпеки, погодженим керівником міжрегіонального управління.

Частиною першою статті 101 КВК України встановлено, що засуджені, які стають на шлях виправлення, переводяться із звичайних жилих приміщень колонії максимального рівня безпеки в колонію середнього рівня безпеки - після фактичного відбуття не менше половини призначеного судом строку покарання.

З аналізу наведених норм вбачається, що переведення засудженого із звичайних жилих приміщень колонії максимального рівня безпеки в колонію середнього рівня безпеки проводиться за наявності двох умов: 1) відбуття не менше половини призначеного судом строку покарання (об'єктивна умова); 2) засуджений стає на шлях виправлення (суб'єктивна умова).

Так, в Поданні, яке розглядалося Центральною комісією Міністерства юстиції України, зазначено: початок строку відбування покарання - 05.12.2008; кінець строку відбування покарання - 23.10.2022; підлягає зміні умов тримання по відбуттю 1 / 2 строку - 23.10.2014.

Таким чином, перша об'єктивна умова щодо переведення засудженого із звичайних жилих приміщень колонії максимального рівня безпеки в колонію середнього рівня безпеки, дотримана.

Щодо дотримання другої суб'єктивної умови (засуджений стає на шлях виправлення), то представник відповідачів зазначив, що дана умова не дотримана: 09.03.2016 позивачу вже було відмовлено у застосуванні статті 101 КВК України, як такому, що не стає на шлях виправлення (Протокол №6); за весь період перебування в місцях позбавлення волі згідно Довідки про наявність заохочень та стягнень у позивача було 6 порушень встановленого порядку відбування покарання, за що його притягнуто до дисциплінарної відповідальності, та 4 заохочення, а відтак позивач на шлях виправлення не став; під час розгляду Центральною комісією Міністерства юстиції України Подання встановлено, що за час відбування покарання позивач зарекомендував себе як особа з нестабільною поведінкою, за період з 09.03.2016 по 29.03.2017 допустив 2 порушення встановленого порядку відбування покарання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності, також мав 2 заохочення.

Відповідачі вказують, що оскільки протягом останнього року позивач двічі притягався до дисциплінарної відповідальності, то на шлях виправлення він не став.

З даного приводу суд зазначає, що оскаржуване рішення, оформлене протоколом №13, є таким, що не відповідає критеріям об'єктивності, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); та розсудливості.

Зі змісту Протоколу №13 вбачається, що по питанню переведення позивача висловилися: ОСОБА_6 з пропозицією щодо переведення засудженого з Городищенської виправної колонії №96 до Катеринівської виправної колонії №46; ОСОБА_7 з пропозицією щодо відмови засудженому у зміні умов відбування покарання як такому, що не стає на шлях виправлення.

Суд зазначає, що Протокол №13 взагалі не містить належного опису підстав, з яких комісія дійшла висновку про відмову позивачу у зміні умов відбування покарання, а містить лише загальне формулювання, що засуджений не став на шлях виправлення.

Загальний опис підстав для відмови позивачу у зміні умов відбування покарання відповідачами наведений лише у відзиві проти адміністративного позову, що на переконання суду, є неприпустимим. Тобто такий деталізований опис підстав мав бути зазначений саме у Протоколі №13, як в рішенні, яке породжує для позивача зміну його прав, свобод, інтересів та обов'язків.

Окрім того, посилання відповідачів, як на підставу для відмови позивачу у зміні умов відбування покарання, на Протокол №6 від 09.03.2016, яким у попередньому році позивачу відмовлено у зміні умов відбування покарання, є безпідставним, оскільки наявність таких рішень за попередні роки не може розглядатися як преюдиційна підстава для відмови у зміні умов. За період з моменту прийняття рішення про відмову у зміні умов відбування покарання за попередній рік, засуджений може стати на шлях виправлення.

Положення про те, що засуджений став на шлях виправлення означає, що його поведінка і сумлінне ставлення до виконання обов'язків в період відбування покарання свідчать про успішність процесу виправлення.

Відповідно до Довідки про наявність заохочень та стягнень, позивачу неодноразово оголошувалися подяки за ставлення до праці (а.с. 55).

Суд зазначає, що на момент прийняття відповідачами Протоколу №13, у позивача були відсутні непогашені стягнення.

В матеріалах справи міститься Характеристика від 01.11.2017, в якій зазначено: з 19.03.2011 позивач відбуває покарання в Державній установі «Городищенська виправна колонія (№96)», де за час відбування покарання допустив чотири порушення встановленого порядку; стягнення зняті та погашені у встановленому законодавством порядку; сім разів заохочувався; працевлаштований на виробництві колонії у швейній дільниці за спеціальністю «швей»; при наявності достатніх об'ємів робіт змінні завдання виконує; намагається дотримуватися правомірних та вічливих взаємовідносин з персоналом колонії; дбайливо ставиться до майна установи і предметів, здійснює за ними належний догляд, використовує за призначенням; виконує роботи із самообслуговування, має достатній рівень необхідних навичок; до виконання робіт з благоустрою установи ставиться посередньо; не допускає порушень вимог пожежної безпеки і безпеки праці (а.с. 52).

Також в Характеристиці зазначено, що позивач у 2015 році закінчив вечірні класи Городищенської ЗОШ I-III ступенів, в результаті чого здобув повну загальну середню освіту; закінчив Городищенський навчальний центр та здобув професії: у 2013 році - «кравець», у 2014 році - «машиніст (кочегар) котельні», у 2015 році - «машиніст крана» (кранівник); бере участь у програмах диференційованого виховного впливу на засуджених за напрямками: «Знайте свої права та обов'язки» та «Підготовка до звільнення»; за рисами характеру: спокійний, у ставленні до себе вимогливий, за вольовими якостями цілеспрямований та наполегливий; підтримує соціально корисні зв'язки з дружиною та рідними шляхом листування, користується побаченнями, матеріально їм допомагає; на профілактичних обліках в колонії не перебуває.

Окрім того, у лютому 2017 року позивач уклав шлюб з громадянкою ОСОБА_8, що свідчить про його соціалізацію.

Відповідно до частини першої статті 6 КВК України, виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Ресоціалізація - свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві. Необхідною умовою ресоціалізації є виправлення засудженого (частина друга статті 6 КВК України).

Основними засобами виправлення і ресоціалізації засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), пробація, суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив (частина третя статті 6 КВК України).

Відповідно до частини четвертої статті 6 КВК України, засоби виправлення і ресоціалізації засуджених застосовуються з урахуванням виду покарання, особистості засудженого, характеру, ступеня суспільної небезпеки і мотивів вчиненого кримінального правопорушення та поведінки засудженого під час відбування покарання.

Суд зазначає, що Протокол №13 не містить жодних конкретних посилань на підтвердження обставини, що позивач не стає на шлях виправлення, та не містить будь-яких вказівок на позитивні характеристики засудженого та на підстави їх відхилення, що є неприпустимим. Адже, з матеріалів справи вбачається, що позивач характеризується позитивно та стає на шлях виправлення.

З наведеного вище вбачається, що оскаржуване рішення не відповідає критерію пропорційності, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність винесеного відповідачем 1 рішення, оформлене Протоколом №13, а відтак останнє підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Щодо позовної вимоги про переведення засудженого ОСОБА_1 з житлових приміщень колонії максимального рівня безпеки до виправної колонії середнього рівня безпеки, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України,1 кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Відповідно до частини другої статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Разом з тим, існують випадки, у яких суд не може зобов'язати суб'єкта владних повноважень діяти певним чином і це вбачається з аналізу зазначених вище норм Кодексу адміністративного судочинства.

Стосовно дискреційних повноважень, суд зазначає, що такими є повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». У такому випадку суд не може зобов'язати суб'єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде законним. Отже, у такому випадку буде відсутнім факт невиконання обов'язку та, відповідно, факт порушення прав позивача.

Відтак, суд зазначає, що зобов'язання відповідача перевести засудженого ОСОБА_1 з житлових приміщень колонії максимального рівня безпеки до виправної колонії середнього рівня безпеки, має ознаки втручання у дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень, що є неприпустимим.

Відтак, дана позовна вимога не підлягає задоволенню.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зобов'язати Центральну комісію Міністерства юстиції України повторно розглянути подання Державної установи «Городищенська виправна колонія №96» від 27 липня 2017 року з урахуванням висновків суду.

У даному випадку, зобов'язання вчинити дії є наслідком встановлення протиправності попередніх дій суб'єкта владних повноважень щодо прийняття протиправного рішення, вжитих по суті вирішення звернення особи. Більше того, воно є самостійним способом захисту, що може не вимагати його об'єднання з іншими, виходячи з диспозитивності адміністративного процесу та свободи особи у визначенні позовних вимог, з якими вона звертається до суду.

Таким чином, відповідачами не доведено правомірності оскаржуваного рішення в порядку статті 77 КАС України, а відтак, заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Сплачена позивачем сума судового збору у розмірі 640 грн. 00 коп., відповідно до квитанції №90 від 02.11.2017, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи, підлягає поверненню.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце відбування покарання: 35341, Рівненська область, Рівненський район, село Городише, Виправна колонія №96) до Центральної комісії Міністерства юстиції України та Міністерства юстиції України (місцезнаходження: 01001, місто Київ, вулиця Городецького, будинок №13; ) про скасування рішення та зобов'язання вчинення певних дій - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центральної комісії Міністерства юстиції України, оформлене протоколом №13 від 20 вересня 2017 року, про відмову ОСОБА_1 у переведенні з житлових приміщень колонії максимального рівня безпеки до виправної колонії середнього рівня безпеки.

Зобов'язати Центральну комісію Міністерства юстиції України повторно розглянути подання Державної установи «Городищенська виправна колонія №96» від 27 липня 2017 року з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 (нуль) коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Міністерства юстиції України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 09 січня 2018 року

Головуючий суддя Недашківська К.М.

Судді Друзенко Н.В.

Жуковська Л.А.