Справа № 804/3225/17
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2017-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 грудня 2017 рокусправа № 804/3225/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючий суддя: Дурасової Ю.В.

судді: Лукманової О.М. Божко Л.А.

за участю секретаря судового засідання: Сонник А.В.

позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: Лейченко Інни Миколаївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.07.2017 (суддя Кононенко Олександр Володимирович, дата складання повного тексту 07.07.2017)

у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, визнання незаконними та скасування акту перевірки та припису,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, визнання незаконними та скасування акту перевірки та припису.

Позов обґрунтовано тим, що Приватним підприємством "Інтелектуальний центр" не було допущено порушень трудового законодавства, а порушення про які зазначено в акті перевірки є домислами посадової особи Держпраці.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.07.2017 позов задоволено частково.

Скасовано припис Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 10.02.2017 року № 64/4.3-5-61. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постанова суду першої інстанції обґрунтована тим, що припис датований 10.02.2017 року, натомість перевірка проведена лише в березні 2017 року, отже припис скалено раніше ніж здійснена перевірка, що не відповідає нормам законодавства України.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції сторони у справі подали апеляційні скарги.

Позивачем (ОСОБА_1) подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що дії інспектора при перевірці були протиправними.

Представником відповідача (Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області) подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що в приписі допущена описка, припис складено після проведення перевірки, а в діях інспектора при проведенні перевірки були відсутні порушення.

Крім того, представником відповідача надано заперечення на апеляційну скаргу позивача, згідно яких просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі. Проти апеляційної скарги відповідача заперечував.

Представник відповідача підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просить його апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та в задоволенні позову відмовити. Надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі. Проти апеляційної скарги позивача заперечував.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг, внаслідок наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є засновником Приватного підприємства "Інтелектуальний центр".

В період з 01.03.2017 року по 02.03.2017 року посадовими особами Держпраці було проведено позапланову перевірку додержання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування. За результатами проведення зазначеної перевірки позивачем складено акт № 64/4.3-5, у якому зазначено, що виявлені порушення частини 3 статті 24 та частини 1 статті 115 Кодексу законів про працю України. В обґрунтування такого висновку особою, яка здійснила перевірку зазначено, що засновник підприємства ОСОБА_1 у період з січня по лютий 2017 року виконувала директорські функції без призначення на посаду, що можна кваліфікувати як фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору. Також встановлено, що з громадянами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено цивільно-правові угоди на надання послуг з інформації по матеріалу шкільної програми в кількості 4 академічних години на неділю на протязі січня - березня 2017 року, замість укладення трудового договору, що є порушенням частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України. З січня по лютий 2017 року засновник ОСОБА_1, яка здійснювала управління підприємством без призначення на посаду директора не нараховувала собі заробітну плату, чим порушила терміни виплати заробітної плати передбачені частиною 1 статті 115 Кодексу законів про працю України. На підставі виявлення зазначених порушень Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області було припис від 10.02.2017 року 3 64/4.3.-5-61.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції до даних правовідносин правильно застосував норми Господарського кодексу України, Кодексу законів про працю України, Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності".

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Статтею 65 Господарського кодексу України визначено, що управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

Матеріалами справи та нормами законодавства України підтверджено, що ОСОБА_1, як засновник, відповідно до статут має право у випадку відсутності директора здійснювати керівництво підприємством, без укладання з ним трудового договору.

За таких обставин апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції та вважає протиправним висновок Держпраці у Дніпропетровській області про те, що ОСОБА_1 порушила вимоги частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України тим, що у період з січня по лютий 2017 року виконувала директорські функції без призначення на посаду та виплати собі заробітної плати.

Колегія суддів апеляційної інстанції також бере до уваги та вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини 1 статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін

Частиною 3 статті 24 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У разі виконання робіт (надання послуг) не на підставі трудового договору, а відповідно до договору підряду (цивільно-правового договору), трудові відносини не виникають.

Цивільно-правовий договір - це будь-який вид договору, що укладається відповідно до вимог цивільного законодавства. Порядок укладання договорів підряду (на виконання певних робіт) регулюється главою 61 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Розмежування цивільно-правових і трудових договорів за критерієм їх предмета (об'єкта) полягає у тому, що, якщо фізична особа взяла на себе обов'язок передати замовнику результат роботи - це договір підряду або інший цивільно-правовий договір. У разі, якщо громадянин виконує роботу під керівництвом іншої сторони, що прийняла на себе обов'язок організувати працю, одержала право давати вказівки щодо послідовності проведення робіт - то це трудовий договір.

При цьому, законом не заборонено і укладання цивільно-правових договорів, за якими жодний результат праці замовнику передаватися не буде, оскільки послуги, що надаються за такими договорами є невід'ємними від самого процесу їх надання.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Законодавством України передбачені різні шляхи реалізації цього права. Виходячи з положень КЗпП України та ЦК України реалізувати своє право на працю можна шляхом укладення трудового договору, контракту або цивільно-правового договору, зокрема: договору підряду, договору доручення, авторського договору та інших цивільно-правових угод. Усі ці договори регулюють суспільні відносини у сфері трудової діяльності осіб, хоча їх правове регулювання істотно відрізняється.

Отже, проаналізувавши, приписи спеціального Закону, що регулює державну політику у сфері трудових відносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що трудовий договір за своєю правовою природою регулює процес праці, а цивільно-правовий договір, у даному випадку - договір надання послуг, - укладається з метою вчинення певних дій та за згодою певних осіб для досягнення результатів певної діяльності. Правовідносини, що виникають у випадку взяття фізичною особою обов'язку виконати роботу (послугу) і передати замовникові результат роботи, - виникають на підставі цивільно-правового договору. Разом з тим, укладення трудового договору зумовлює дотримання працівником внутрішнього трудового розпорядку роботодавця, про прийняття його на роботу видається наказ, працівник має право на одержання допомоги з соціального страхування та на одержання певних пільг тощо.

Матеріали справи підтверджують, що громадянки ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, виконувала послуги на свій ризик, самостійно організовувала надання послуг, не підлягала під дію правил внутрішнього трудового розпорядку, пільги, компенсації, заохоченнями за успіхи в роботі та стягнення за порушення трудової дисципліни до неї не застосовувалися.

Матеріали справи не містять підтвердження факту прийняття позивача на роботу за конкретною кваліфікацією, професією, посадою; не встановив факту роз'яснення позивачеві його прав і обов'язків та проінформування під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства України і колективного договору.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції суд першої інстанції правильно визначився, що вважаючи, що між сторонами наявні трудові відносини, відповідачем залишено поза увагою те, що основною ознакою, що відрізняє підрядні (цивільно-правові) відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Підрядник, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що статтею 204 Цивільного кодексу України, закріплено презумпцію правомірності правочину, яка передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. При цьому, угоди, що укладалися позивачем з вказаними вище особами не визнані недійсними у встановленому законом порядку.

Отже, є правильними висновки суду першої інстанції, що висновки відповідача в частині порушення позивачем вимог статті 24 Кодексу законів про працю України, а саме допуск до роботи найманих працівників громадянок ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без укладення трудового договору, є необґрунтованими, оскільки між позивачем та зазначеними громадянками були укладені цивільно-правові угоду.

Згідно Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" визначає правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов'язки та відповідальність суб'єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю).

У абзаці 7 статті 3 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" зазначено, що державний нагляд (контроль) здійснюється за принципами здійснення державного нагляду (контролю) лише за наявності підстав та в порядку, визначених законом.

Відповідно до пункту 6 Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України 02.07.2012 року № 390, перевірка складається з таких етапів:

- Робота з документами, наданими суб'єктами господарювання на вимогу Інспектора;

- Оформлення документів за результатами перевірки;

- Ознайомлення суб'єктів господарювання з документами, оформленими за результатами перевірки;

- Проведення за результатами перевірки роз'яснювальної роботи з питань застосування норм законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування (за згодою посадових осіб).

Пунктом 7 Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України 02.07.2012 року № 390 визначено, що за результатами перевірки складається акт перевірки.

Згідно частини 6 статті 7 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" за результатами здійснення планового або позапланового заходу посадова особа органу державного нагляду (контролю) складає акт, який повинен містити такі відомості:

дату складення акта;

тип заходу (плановий або позаплановий);

форма заходу (перевірка, ревізія, обстеження, огляд тощо);

предмет державного нагляду (контролю);

найменування органу державного нагляду (контролю), а також посаду, прізвище, ім'я та по батькові посадової особи, яка здійснила захід;

найменування юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи - підприємця, щодо діяльності яких здійснювався захід.

Посадова особа органу державного нагляду (контролю) зазначає в акті стан виконання вимог законодавства суб'єктом господарювання, а в разі невиконання - детальний опис виявленого порушення з посиланням на відповідну вимогу законодавства.

В останній день перевірки два примірники акта підписуються посадовими особами органу державного нагляду (контролю), які здійснювали захід, та суб'єктом господарювання або уповноваженою ним особою, якщо інше не передбачено законом.

Якщо суб'єкт господарювання не погоджується з актом, він підписує акт із зауваженнями.

Зауваження суб'єкта господарювання щодо здійснення державного нагляду (контролю) є невід'ємною частиною акта органу державного нагляду (контролю).

У разі відмови суб'єкта господарювання підписати акт посадова особа органу державного нагляду (контролю) вносить до такого акта відповідний запис.

Один примірник акта вручається керівнику чи уповноваженій особі суб'єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу, фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі в останній день заходу державного нагляду (контролю), а другий зберігається в органі державного нагляду (контролю).

На думку колегії суддів апеляційної інстанції суд першої інстанції правильно зазначив, що аналізу зазначених норм вбачається, що обов'язковим етапом перевірки є ознайомлення суб'єктів господарювання з документами, оформленими за результатами перевірки та актом перевірки в останній день проведення перевірки. Також орган державного нагляду повинен вручити в останній день перевірки примірник акта.

Натомість, як вбачається із матеріалів справи, примірник акта було вручено позивачу 06.03.2017 року, а не в останній день перевірки, що є порушенням порядку проведення перевірки.

Разом з цим суд першої інстанції правильно зазначив, що припис за результатами перевірки, яка проводилась у період з 01.03.2017 по 02.03.2017 року було складено 10.02.2017 року, тобто до початку її проведення.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що матеріали справи не містять будь-яких доказів або підтверджень, що в даті припису від 10.02.2017 року допущена описка. Отже, суд першої інстанції правомірно не прийняв посилання відповідача на те, що в приписі відбулась описка.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій та скасування акта перевірки, суд першої інстанції також правильно визначився, що вони не підлягають задоволенню оскільки: згідно з пунктом 1 частини 2 статті 17 КАС України (у редакції від 03.08.2017) юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Обов'язковою ознакою дій суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий характер. Висновки, викладені в акті, не породжують обов'язкових юридичних наслідків.

Також суд першої інстанції правильно зазначив, що акт перевірки не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні статті 17 КАС України (у редакції від 03.08.2017), не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов'язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися, тому його висновки не можуть бути предметом спору. Відсутність спірних відносин, в свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту. Акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог трудового законодавства, тобто є документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу, а тому оцінка акта, в тому числі й оцінка викладення в ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта.

Отже, доводи апеляційних скарг не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для скасування постанови суду першої інстанції.

Керуючись 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 липня 2017 р. - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській областіна постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 липня 2017 р. - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 липня 2017 р. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили 19.12.2017 та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 в порядку та строки передбачені ст.329 КАС України.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 19.12.2017.

В повному обсязі судове рішення виготовлено 22.12.2017року.

Головуючий суддя: Ю.В. Дурасова

Суддя: О.М. Лукманова

Суддя: Л.А. Божко