Справа № 308/9586/17
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2018-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2018 року № 876/11/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання - Андрушківа І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу громадянина Бангладешу ОСОБА_1 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 вересня 2017 року (суддя суду першої інстанції Бенца К.К., оголошення постанови о 16/55 год, м.Ужгород, Закарпатська область) у справі за позовом Чопського прикордонного загону Державної прикордонної служби України до громадянина Бангладешу ОСОБА_1 про примусове видворення іноземця з України,-

ВCТАНОВИВ:

У вересні 2017 року Чопський прикордонний загін Державної прикордонної служби України (далі - Прикордонний загін, ДПС відповідно) звернувся до суду із позовом до громадянина Бангладешу ОСОБА_1 (далі - Громадянин) у якому просив на підставі ч.1 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI) примусово видворити з України Громадянина, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що за спробу незаконного перетинання державного кордону України в Словацьку Республіку, поза межами пункту пропуску, відповідача було затримано прикордонним нарядом від відділу прикордонної служби «Верховина Бистра», на напрямку 180 прикордонного знаку без будь-яких документів. Вважає, що відповідач перебуває на території України незаконно, без документів, родичів на території України, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження, а також достатніх коштів для такого повернення, чи для внесення застави немає, а тому, з огляду на це, правопорушник підлягає примусовому видворенню.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 вересня 2017 року у справі №308/9586/17 позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити. У поданій апеляційній скарзі посилаючись на ч.5 ст.26 та ст.30 Закону №3773-VI вказує, що примусовому видворенню за рішенням суду підлягають іноземці та особи без громадянства, які, зокрема, не виконали у встановлений строк рішення про примусове повернення. А так як, у розглядуваному випадку, рішенням про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства від 28.09.2017 (далі - Рішення), було прийнято без надання відповідного терміну добровільного повернення в країну походження, то і підстави для звернення позивача до суду з вимогою примусового видворення іноземця відсутні.

Відповідач просив провести розгляд справи за його відсутності.

Позивач в судове засідання не з'явився про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу потрібно задовольнити з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що оскільки існують підстави вважати, що відповідач перебуває на території України незаконно та без будь-яких документів, то є усі підстави для його примусового видворення за рішенням суду.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 25.09.2017 Громадянин був затриманий прикордонним нарядом від відділу прикордонної служби «Верховина Бистра» за спробу незаконного перетину державного кордону з України в Словацьку Республіку поза межами пункту пропуску на напрямку 180 прикордонного знаку, що підтверджується протоколом адміністративного затримання від 25.09.2017 (далі - Протокол) та протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 26.09.2017 (а.с.5-6).

Під час складання Протоколу було залучено перекладача, який ознайомив відповідача зі змістом Протоколу зрозумілою йому мовою, що підтверджується підписом ОСОБА_1.

28.09.2017 позивачем було прийнято Рішення яким вирішено примусово повернути за межі України Громадянина, а також розмістити його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України з одночасною подачею позову про примусове видворення (а.с.7).

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У ст.5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом №3773-VI.

Статтею 30 цього Закону (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено випадки коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.

Зокрема, передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені у ст.26 Закону №3773-VI.

Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно з ч.3 ст.26 Закону №3773-VI один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері захисту державного кордону.

Іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч.5 ст.26 Закону №3773-VI).

Враховуючи вищенаведені правові норми статей 26 і 30 Закону №3773-VI примусовому видворенню передують дві обставини, а саме:

-прийняття рішення про примусове повернення, яке відповідає усім вимогам чинного законодавства та встановленій формі;

-ухилення від виїзду після прийняття такого рішення.

Однак, судом першої інстанції не було враховано, що Рішення щодо відповідача прийняте 28.09.2017, тобто в день звернення до суду із цим позовом, а термін його виконання взагалі не було визначено, що є грубим порушенням норм Закону №3773-VI.

Більше того, згідно п.2.1 «Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації ДПС, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150 (зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 21.05.2012 за №806/21119 (далі - Інструкція), (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), у рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець повинен виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення, а іноземець зобов'язаний самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

У додатку 1 до Інструкції міститься затверджена форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, якій Рішення позивача не відповідає, зокрема в частині визначення строку, протягом якого іноземець повинен виїхати з України, а також щодо ознайомлення такого із прийнятим рішенням.

Посилання суду першої інстанції стосовно того, що відповідвач мав достатнього часу та можливість в установленому порядку звернутися із заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, чи заявою про продовження терміну перебування на території України є безпідставними, оскільки Громадянин починаючи з часу його затримання і до сьогодні (про що він сам зазначає) перебуває в умовах фактичної ізоляції (в пункті тимчасового перебування). До того ж, в матеріалах справи немає даних про те, що відповідач отримав належне роз'яснення правових наслідків своїх дій, а також Рішення і мав можливість отримати правову допомогу та оскаржити дане рішення до суду.

Відтак, враховуючи усе вищенаведене, невідповідність Рішення вимогам чинного законодавства, його неотримання відповідачем (доказів протилежного не надано), суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що у відповідності до ст.30 та частин 1 і 5 ст.26 Закону №3773-VI застосування щодо Громадянина примусового видворення є не припустимим.

Відповідно до положень ст.317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, оскільки постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то апеляційну скаргу належить задовольнити, а оскаржувану постанову слід скасувати та прийняти нову постанову про відмову в позові.

Керуючись статтями 271, 272, 288, 315, 317, 322, 325, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Бангладешу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 вересня 2017 року скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий суддя В. Я. Качмар
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін