Справа № 389/2809/17
Суддя: Берднікова Г. В.
Дата ухвалення: 2018-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

10.01.2018 Провадження №2-а/389/166/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2018 року Знамянський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Берднікової Г.В.

при секретарі Чукановій О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Петрівської сільської ради Знам'янського району Кіровоградської обалсті про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Петрівської сільської ради Знам'янського району Кіровоградської обалсті, в якому просить визнати протиправними та скасувати рішення відповідача №240 від 14 квітня 2017 року та №241 від 14 квітня 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що є власником нерухомого майна (господарського двору з земельною ділянкою 0,8 га, кадастровий номер :51:000:0343, на якій розташовані будівлі і споруди). Будівля складського приміщення безпосередньо межує з землями запасу сільської ради. Комплекс будівель і споруд знаходиться на певній відстані від дороги загального користування і тому проїзд здійснюється через землі загального користування. Вказані землі загального користування не використовувалися. Весь час, з моменту набуття у власність нерухомого майна, він власними силами підтримував цю прилеглу до господарського двору територію у належному санітарному стані. У 2014 році прийняв рішення щодо капітального ремонту власних складських приміщень розташованих на території господарського двору. Для проведення будівельних робіт необхідно було забезпечити доступ техніки до обєкту будівництва, що можна було зробити тільки шляхом створення дороги шириною двадцять метрів від огорожі на території земель загального користування сільської ради. Виходячи з такої виробничої необхідності він звернувся до сільської ради з проханням надати йому в оренду необхідну для обслуговування приміщень земельну ділянку. Проте, рішенням Петрівської сільської ради №751 від 16 жовтня 2015 року йому було відмовлено у наданні в оренду земельної ділянки з тих мотивів, що земельна ділянка не забудована і не включена до переліку земельних ділянок для надання в оренду.

В листопаді 2015 року знову звернувся до сільської ради з заявою про надання йому у власність вказаної земельної ділянки, на що рішенням сільської ради №25 від 24 листопада 2015 року отримав відмову з мотивів того, що в сільській раді відсутній детальний план забудови та зонування території населеного пункту.

На аналогічну заяву в 2017 році отримав взагалі невмотивовану відмову (рішення Петрівської сільської ради №282 від 17 березня 2017 року).

В подальшому у звязку з виробничою необхідністю в березні 2017 року позивачем було розпочато будівельні роботи по ремонту покрівлі складу, які він так і не виконав у звязку з тим, що прилегла до будівлі земельна ділянка самовільно зайнята громадянами під городи. Станом на сьогодні він не тільки не може обслуговувати свої будівлі, а і обмежений у користуванні своїм майном так як сільська рада збирається передати у власність громадянам всю прилеглу до його комплексу будівель земельну ділянку включно із заїздом до господарського двору.

Під час чергового конфлікту дізнався про те, що Петрівською сільською радою прийнято рішення №241 та 240 від 14 квітня 2017 року згідно з якими громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку земелено-технічної документації для передачі у власність земельної ділянки прилеглої до території його будівель і необхідної для їх обслуговування. На сьогодні вже сформовано земельні ділянки на підставі оскаржуваних рішень з кадастровими номерами №:51:000:0525 та №:51:000:0519. Вважає, що вказані рішення сільською радою як субєктом владних повноважень прийняті в порушення норм чинного законодавства.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з «питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Правосуддя України здійснюється шляхом розгляду і вирішення справ по спорах відповідно до процесуального законодавства України.

На сьогодні існує чинна позиція Вищого адміністративного суду України, викладена в постанові Пленуму №8 від 20 травня 2015 року «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів», з приводу підсудності справ у земельних правовідносинах.

Як зазначив ВАСУ, з аналізу норм ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ч.1 ст.116 Земельного кодексу України випливає, що управління та розпорядження державним і комунальним майном є організаційно-правовою діяльністю суб'єктів владних повноважень органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які здійснюють її шляхом прийняття актів з дотриманням встановленої процедури.

Відповідно до положень ст.13,14 Конституції України, ст.177,181,324, гл.30 Цивільного кодексу України, ст.148 Господарського кодексу України, власниками землі є держава, ОСОБА_4 Крим та територіальні громади.

Конституційний Суд України у рішенні від 01 квітня 2010 року №10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень ч.1 ст.143 Конституції України, п.«а», «б», «в», «г» ст. 12 Земельного кодексу України, п.1 ч.1 ст.17 КАС України, в редакції, від 06 травня 2005 року (ст. 19 КАС в нині діючій редакції) вирішив, що органи місцевого самоврядування у земельних відносинах з громадянами та юридичними особами, в тому числі щодо вирішення питань розпорядження, передачі у власність, у користування земельних ділянок, а також їх вилучення, виступають виключно як суб'єкти владних повноважень.

Земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності, належать до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Водночас, як зазначено у постанові Пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (ст.1 ЦК, ст.2, 5 Земельного кодексу України). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними ст. 16,21,393 ЦК, ст.152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

З огляду на зазначене спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розробку) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи невирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (ст.116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК та ін.), крім спорів, передбачених ч. 1 ст.16 Закону України від 17 листопада 2009 року №1559-VI «Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності», про цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства (ст.210,211 ЗК), про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок (ст.212 ЗК).

В свою чергу, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС).

Перелік публічно-правових справ, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в ч.1 ст. 19 КАС, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «субєкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Верховний Суд України в судових рішеннях від 11 листопада 2014 року у справі №21-493а14 та від 09 грудня 2014 року у справі №21-308а14, із посиланням на положення ст. 2, 5 Земельного кодексу України зазначив, що орган місцевого самоврядування при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин та при розпорядженні земельними ділянками комунальної власності є вільним у виборі суб'єкта щодо надання земельної ділянки. Позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, не може бути розглянуто за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Висновок Верховного Суду України, викладений у наведених постановах, фактично зводиться до того, що органи місцевого самоврядування у відносинах розпорядження землями комунальної власності є суб'єктами цивільного права і не здійснюють у цих правовідносинах владних управлінських функцій.

У постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 по справі 21-1204а16 колегія суддів Судової палати в адміністративних справах також дійшла висновку, що у разі прийняття субєктом владних повноважень ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації, оспорювання правомірності надання іншій особі дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

У даному спорі вимоги позивача стосуються перевірки правомірності прийняття відповідачем рішень про надання дозволу на розробку земельно-технічної документації для передачі третім особам у власність земельної ділянки, прилеглої до території належних позивачу будівель, і необхідності для їх обслуговування, що порушує його цивільні права у земельних правовідносинах.

Отже, з обставин справи, встановлених судом, вбачається, що на земельні ділянки з приводу яких виник спір, третім особам оскаржуваними рішеннями надано дозвіл на розробку земельно-технічної документації для передачі їх у власність.

Водночас, зі змісту позову слідує, що вказані рішення такими особами фактично реалізовано, замовлено і виготовлено відповідну технічну документацію, тобто на підставі цих рішень вже сформовано земельні ділянки, які є обєктами цивільних прав; земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери. Державним кадастровим реєстратором, за заявою особи, якій за рішенням органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи здійснено державну реєстрацію земельних ділянок із присвоєнням кадастрового номеру. Передумовою цьому має бути погодження проекту землеустрою в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України, зокрема територіальним органом Держгеокадастру за місцем розташування земельної ділянки. Наступним кроком у відповідному алгоритмі дій є прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою та надання її у власність.

На підставі довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна за № 110212436 від 10.01.2018, судом з'ясовано, що за ОСОБА_2 25.09.2017 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :51:000:0519. Запис про реєстрацію речового права на земельну ділянку з кадастровим номером :51:000:0519 в реєстрі наразі відсутній.

Статтею 15 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Згідно з п.1 ч.1 та частини другої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що при вирішенні цієї справи порушуються права третіх осіб, а тому провадження у справі належить закрити, оскільки даний позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» судовий збір підлягає поверненню.

Керуючись ст.ст. 2, 19, 238, 248, 256Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Закрити провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Петрівської сільської ради Знам'янського району Кіровоградської обалсті про визнання протиправним та скасування рішення.

Роз'яснити позивачу, що з вищезазначеними вимогами він може звернутись до суду в порядку цивільного судочинства.

Повернути ОСОБА_1 сплачений відповідно до квитанції № 18435101 від 20 листопада 2017 року судовий збір в сумі 1920 (одна тисяча дев'ятсот двадцять) грн.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Г.В. Берднікова