Справа № 263/14061/17
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2018-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2018 року справа №263/14061/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Геращенка І.В., суддів Арабей Т.Г., Міронової Г.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя на постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2017 року у справі № 263/14061/17 (головуючий І інстанції , м. Маріуполь) за позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

30 жовтня 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя (далі - відповідач, управління, пенсійний орган) про визнання рішення відповідача неправомірним та скасувати його; зобов'язання відповідача провести переведення пенсії за віком на пенсію за втратою годувальника в розмірі 50% від суми щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_2 (а.с. 1-2).

Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2017 року позов - задоволений. Визнано неправомірними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Маріуполі Донецької області щодо не переведення ОСОБА_1 на пенсію у зв'язку із втратою годувальника, виходячи з розміру 50% щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на час смерті годувальника. Рішення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Маріуполі Донецької області від 29 вересня 2017 року № 104 скасовано. Зобов'язано Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Маріуполі Донецької області перевести ОСОБА_1 з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника, в розмірі 50% від суми щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_2, з 11 вересня 2017 року. Зобов'язано Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Маріуполі Донецької області здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії по втраті годувальника і виплатити недоотримані суми з 11 вересня 2017 року (а.с. 13-14).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 листопада 2017 року виправлено описку у вступній та резолютивних частинах постанови Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2017 року (а.с.16)

Не погодившись із судовим рішенням, управління подало апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати постанову суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтуванні апеляційної скарги, апелянт зазначив, що Законом України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VІІІ, який чинний на теперішній час, не передбачено призначення пенсії по втраті годувальника (а.с. 19).

Відповідно до частини 8 статті 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час надходження апеляційної скарги до суду першої інстанції) апеляційні скарги у справах, передбачених пунктами 1, 2 частини першої цієї статті, розглядаються апеляційними судами в порядку письмового провадження.

З урахуванням наведеної норми апеляційний розгляд справи призначено в порядку письмового провадження.

Згідно з п. 10 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції згідно із Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Пунктом 3 частини 1 статті 311 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на вказані норми справа підлягає розгляду в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 25 липня 1949 року вступила у шлюб з ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 виданого 29 липня 1949 року Виконкомом Вирипаєвської сільської ради Ромоданівського району Мордовської СРСР (а.с.6).

ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2, виданого 25 серпня 2017 року Приморським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 766 (а.с.8).

Також встановлено, що ОСОБА_2 з 01 липня 2007 року призначено довічне грошове утримання суддів у відставці відповідно до статті 43 Закону України «Про статус суддів» № 2862-ХІІ від 15 грудня 1992 року (а.с.5).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на день смерті ОСОБА_2 позивач була непрацездатною та отримувала пенсію за віком, знаходилась на утриманні чоловіка, який отримував щомісячне довічне грошове утримання, як суддя у відставці.

У зв'язку з вищевикладеним 11 вересня 2017 року позивач звернулась до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя із заявою про призначення пенсії по втраті годувальника, однак рішенням №104 від 29 вересня 2017 року їй було відмовлено (а.с.5).

Задовольняючи позовні вимоги судом першої інстанції було зазначено про обґрунтованість позовної заяви та про наявність у позивача права на призначення пенсії по втраті годувальника в розмірі 50 відсотків від щомісячного довічного утримання судді у відставці померлого годувальника.

Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, оскільки на думку апелянта Законом України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VІІІ, який чинний на теперішній час, не передбачено призначення пенсії по втраті годувальника.

Судова колегія суду апеляційної інстанції вважає такі доводи апеляційної скарги безпідставними з огляду на наступне.

Згідно із положеннями статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» під поняттям пенсії розуміють щомісячні регулярні пенсійні грошові виплати, які отримують фізичні особи (або члени сім'ї) від держави та спеціальних фондів після досягнення пенсійного віку, в разі інвалідності чи втрати годувальника.

Згідно статті 10 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Статтею 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що пенсія у зв'язку із втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні. Згідно з частиною другою цієї статті непрацездатними членами сім'ї вважаються, зокрема: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку.

Згідно статті 37 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім'ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім'ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається з дня, що настає за днем смерті годувальника, якщо звернення про призначення такого виду пенсії надійшло протягом 12 місяців з дня смерті годувальника.

За вказаним Законом, члени сім'ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв'язку з втратою годувальника.

Відповідно до закону пенсією є регулярна щомісячна грошова виплата, яка призначається у встановленому державою порядку як захід матеріального забезпечення у зв'язку з настанням певної обставини - досягнення пенсійного віку, інвалідності, смерті годувальника.

Щомісячне довічне грошове утримання також являє собою регулярну щомісячну грошову виплату, яка чоловіку позивачки була призначена при звільненні у відставку та виплачувалась територіальним органом Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України , як єдиний захід матеріального забезпечення.

Пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається із заробітку чи пенсії годувальника, тобто в залежності від того доходу, який мав годувальник на час настання смерті. Отже, відмова у призначенні позивачу пенсії по втраті годувальника в залежності від розміру пенсії її померлого чоловіка на час настання смерті не може бути визнано правомірною.

У справах «Стек та інші проти Сполученого Королівства», «Пічкур проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, якщо у державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 Конвенції щодо заборони дискримінації. Дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях. У практиці ЄСПЛ напрацьовані також три головні критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме чи є такий захід законним; чи переслідує втручання в право власності «суспільний інтерес»; чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям. За оцінкою ЄСПЛ не буде вважатись пропорційним втручання, яке становить «особистий та надмірний тягар» для особи.

Як вбачається з матеріалів справи право позивача на отримання пенсії по втраті годувальника на думку відповідача залежить від обраного годувальником виду пенсійного забезпечення - пенсії або щомісячного довічного грошового утримання судді, що призвело до ситуації, в якій позивач, пропрацювавши до досягнення пенсійного віку та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення виявилась позбавленою права на пенсію по втраті годувальника лише на тій підставі, що годувальнику після досягнення пенсійного віку була призначена пенсійна виплата згідно з Законом «Про судоустрій і статус суддів».

Така відмінність у ставленні при призначенні пенсії даного виду не може бути визнана виправданою з точки зору об'єктивних та розумних обґрунтувань, оскільки отримувана годувальником сума щомісячного грошового утримання за правовою природою являлась призначеною на законних підставах регулярною пенсійною виплатою за рахунок державних коштів.

Таким чином, не врахування апелянтом розміру доходу годувальника на час настання смерті призвело до того, що сама суть права позивача на отримання пенсії по втраті годувальника була зведена нанівець, що безсумнівно становить «особистий та надмірний тягар» для позивача, яка перебуваючи в непрацездатному віці, втративши матеріальну підтримку в зв'язку зі смертю чоловіка, залишилась без можливості отримання матеріального забезпечення по втраті годувальника, гарантованого національним законом на загальних підставах.

При цьому, колегія суддів зазначає, що довічне грошове утримання було призначено чоловіку позивача з 2007 року. Після смерті свого чоловіка, позивач звернулася до Пенсійного фонду з заявою про переведення її з одного виду пенсії за віком на інший вид пенсії по втраті годувальника, тобто вона не просила призначити їй нову пенсію (а.с.5).

В рішенні Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Маріуполі Донецької області від 29 вересня 2017 року № 104, яким було позивачу відмовлено, зазначено що воно про відмову у переведенні на пенсію по втраті годувальника, при цьому єдиною правовою підставою відмови у цьому рішенні зазначено те, що Законом України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року призначення пенсій у зв'язку з втратою годувальника не передбачено, при цьому будь-яких інших обґрунтувань та підстав прийняття у оскаржуваному рішенні не зазначено.

Тому доводи апеляційної скарги, які виходять за межі доводів, зазначених у оскаржуваному рішенні судова колегія вважає такими, що не впливають на оцінку судом законності та обґрунтованості прийнятого відповідачем рішення.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя на постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2017 року у справі № 263/14061/17 - залишити без задоволення.

Постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2017 року у справі № 263/14061/17 за позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати складання повного судового рішення та не підлягає оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне судове рішення складене 10 січня 2018 року.

Головуючий: І.В. Геращенко

Судді: Т.Г. Арабей

Г.М. Міронова