Справа № 802/2279/17-а
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2018-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

09 січня 2018 р. Справа № 802/2279/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Чернюк А.Ю.,

за участю:

секретаря судового засідання: Павліченко Аліни Володимирівни

представника позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача: Порхун Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_4, ОСОБА_5, в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1

до: Барського районного сектора Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області

про: визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулись ОСОБА_4, ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 з адміністративним позов до Барського районного сектора Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачі посилаються на те, що 11.10.2017 в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_1 звернулись до Барського районного сектора Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області із заявою з приводу видачі неповнолітній доньці паспорта громадянина України виключно у формі паспортної книжечки у зв'язку з відмовою від оформлення паспорта з електронним безконтактним носієм та з електронним чіпом, на що отримали відповідь відповідача від 04.11.2017 №24/2423, про те, що згідно з чинним законодавством України паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій, а прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, з 1 листопада 2016 року припиняється. Крім того, зазначається, що видача паспорта громадянина України (зразка 1994 року) у вигляді книжечки не являється можливою.

Позивачі вважають, що відповідач порушує права та інтереси її неповнолітньої доньки, відмовляючи у оформленні паспорта у формі книжечки, оскільки чинним Положенням про паспорт громадянина України та Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012, передбачено дві можливі форми паспорта громадянина України: книжечка і картка.

У зв'язку із релігійними переконаннями ОСОБА_1 не бажає отримувати паспорт у формі пластикової картки типу ІD - картка, яка має безконтактний електронний носій із персональними даними, а тому батьки в її інтересах звернулись до суду із адміністративним позовом та просять:

- визнати протиправною бездіяльність Барського районного сектора Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області щодо не оформлення паспорту громадянина України неповнолітній ОСОБА_1 у формі паспортної книжечки;

- зобов'язати Барський районний сектор Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області оформити та видати бланк паспорту ОСОБА_1 у формі паспортної книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою ВРУ від 26.06.1992 №2503-XII, без передачі будь-яких даних про дитину і про батьків, до ЄДДР без формування (присвоєння) унікального номеру запису в реєстрі (УНЗР), без відцифрованого підпису особи, без відцифрованого образу обличчя особи, без відцифрованих відбитків пальців рук, без використання будь-яких засобів ЄДДР.

Позивачі та представник позивача в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги, посилаючись на те, що паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство. В зв'язку із релігійними переконаннями ОСОБА_1 не бажає отримувати паспорт у вигляді ІD - картка, оскільки чинними положеннями законодавства передбачено можливість отримання паспорту у вигляді книжечки.

Також позивач зазначила, що цифрова кодифікація має безпосереднє відношення до духовного стану людини та її спасіння у житті вічному, прийняття цифрових ідентифікаторів (що є довічним незмінним ідентифікатором конкретної людини) порушує її право на вільне віросповідання та є насильством над «переконаннями та світоглядом». Пояснила, що її донька не відмовляється від отримання паспорта, але бажає отримати зазначений документ, оформлення якого не суперечить її релігійним переконанням.

Представник відповідача щодо заявлених позовних вимог заперечувала, посилаючись на те, що відповідно до ст. 14 Закону України №5492-VI від 20.11.2012 "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" форма кожного документа встановлюється цим Законом, а ст. 21 цього Закону передбачено форму, зміст та обсяг інформації паспорта громадянина України. На виконання цього Закону Кабінетом Міністрів України прийнята постанова №302 від 25.03.2015, якою затверджено зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм; зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія; порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України. Зазначила, що відповідно до п. 2 і п. 3 цієї постанови запроваджується: з 01 січня 2016 pоку оформлення і видача паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 pоку №2503-ХІІ; з 1 листопада 2016 року оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до "Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України", затвердженого цією постановою. З приводу персональних даних, то представник відповідача пояснила, що особа має право написати заяву, вказавши про свою незгоду щодо оброблення своїх персональних даних. Положеннями ч. 4 ст.13 Закону №5492-VI гарантується особам право на відмову від внесення відцифрованих відбитків пальців рук до безконтактного електронного носія. За наведених підстав, у задоволенні адміністративного позову просила відмовити.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив, що ОСОБА_1, 2000 р.н. через своїх законних представників: ОСОБА_4 (батько) та ОСОБА_5 (мати) звернулася до Барського районного сектора Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області із заявою з приводу видачі паспорта громадянина України виключно у формі паспортної книжечки у зв'язку з відмовою від оформлення паспорта з електронним безконтактним носієм та з електронним чіпом.

04.11.2017 Барський районний сектор Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області листом за №24/2423 повідомив заявників, що відповідно до Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" та постанови КМУ від 25.03.2015 "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України" з 01.01.2016 запроваджено оформлення і видачу паспорта громадянина України у формі картки з безконтактним електронним носієм.

Зазначено, що паспорт громадянина України оформляється громадянам України виключно у формі ID-1 картки, видача паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді книжечки не здійснюється.

Вважаючи, що відповідач порушує права та інтереси доньки, відмовляючи у оформленні паспорта у формі книжечки, позивачі звернулись до суду з цим адміністративним позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з такого.

Правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов'язки осіб, на ім'я яких видані такі документи визначаються Законом України №5492-VI від 20.11.2012 "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус".

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.4 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина.

Положеннями абз.3 ч.1 ст.4 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" визначено, що єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування.

Відповідно до п. 6, п. 7 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" для цілей цього Закону нижченаведені терміни вживаються в такому значенні: ідентифікація особи - встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо; ім'я особи - прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи.

Частина 1 статті 294 Цивільного кодексу України визначає, що фізична особа має право на ім'я.

Згідно з ч.1 ст.13 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України.

Твердження позивачів про присвоєння ОСОБА_1 унікального коду (індивідуального штрих-коду) замість ім'я та використання цього числового коду замість ім'я, у випадку видачі паспорта у вигляді карти позивачами документально не доведено.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України...

Згідно з ч. 3 ст.13 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, проїзний документ біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзний документ особи, якій надано додатковий захист, картка мігранта містять безконтактний електронний носій. Посвідчення особи на повернення в Україну, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідчення водія не містять безконтактного електронного носія.

Отже, законодавцем чітко визначено, що паспорт громадянина України містить безконтактний електронний носій.

Як зазначено у п.1 ч.1 ст.3 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус", для цілей цього Закону нижченаведені терміни вживаються в такому значенні: безконтактний електронний носій - імплантована у бланк документа безконтактна інтегральна схема для внесення персональних даних, параметрів, у тому числі біометричних, що дає змогу здійснювати комплекс заходів, пов'язаних з верифікацією особи, та може використовуватися як засіб електронного цифрового підпису у випадках, передбачених законом.

У ч. 4 ст.13 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" зазначено, що особам гарантується право на відмову від внесення відцифрованих відбитків пальців рук до безконтактного електронного носія, що міститься у паспорті громадянина України. Таке право реалізується шляхом подання заяви відповідному уповноваженому суб'єкту про внесення або відмову від внесення відцифрованих відбитків пальців рук особи до безконтактного електронного носія.

Відтак, ч.4 ст.13 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" чітко визначено, які саме дані можуть не вноситись до безконтактного електронного носія.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 21 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов'язаний отримати паспорт громадянина України.

За приписами ч.4 ст.21 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Як зазначено у ч.5 ст.21 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус", оформлення паспорта громадянина України здійснюється розпорядником Реєстру. Прийняття заяв-анкет для внесення інформації до Реєстру, видача паспорта громадянина України здійснюються розпорядником Реєстру або уповноваженими суб'єктами, передбаченими пунктом 4 частини першої статті 2 цього Закону.

Відповідно до ч.7 ст.21 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" до паспорта громадянина України вноситься така інформація: 1) назва держави; 2) назва документа; 3) ім'я особи; 4) стать; 5) громадянство; 6) дата народження; 7) унікальний номер запису в Реєстрі; 8) номер документа; 9) дата закінчення строку дії документа; 10) дата видачі документа; 11) уповноважений суб'єкт, що видав документ (код); 12) місце народження; 13) відцифрований образ обличчя особи; 14) відцифрований підпис особи; 15) податковий номер (реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків) або повідомлення про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган). У разі наявності повідомлення про відмову від реєстраційного номера облікової картки платника податків проставляється слово "відмова".

Згідно з ч. 9 ст.21 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" до безконтактного електронного носія, що міститься у паспорті громадянина України, який досяг вісімнадцятирічного віку, вносяться засоби електронного цифрового підпису в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. До безконтактного електронного носія, що міститься у паспорті громадянина України, вноситься додаткова (змінна) інформація.

Відповідно до п.3 "Положення про паспорт громадянина України", затвердженого 26.06.1992 постановою Верховної Ради України №2503-ХІІ, бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни запровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №302 від 25.03.2015 "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України" затверджено зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм згідно з додатками 1 і 2; зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, згідно з додатками 3 і 4; Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, що додається.

Також п. 2 постанови Кабінету Міністрів України №302 від 25.03.2015 запроваджено з 1 січня 2016 оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 р. №2503-XII.

Положеннями п. 3 постанови Кабінету Міністрів України №302 визначено, установити, що: до завершення роботи із забезпечення в повному обсязі територіальних підрозділів Державної міграційної служби матеріально-технічними ресурсами, необхідними для оформлення і видачі паспорта громадянина України, зразки бланків якого затверджено цією постановою, паспорт громадянина України може оформлятися з використанням бланка паспорта громадянина України у формі книжечки; прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 1 листопада 2016 року припиняється; паспорт громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, оформлений та виданий на підставі документів, поданих до 1 листопада 2016 року, є чинним протягом строку, на який його було видано.

Таким чином, прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія з 1 листопада 2016 року припинено. А відтак, в органу ДМС відсутні правові підстави для видачі ОСОБА_1 паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, чи то будь-якого іншого паспорту.

Орган ДМС зобов'язаний забезпечувати оформлення та видачу паспортів громадянам України у відповідності до вимог чинного законодавства, а саме здійснювати видачу паспортів у вигляді картки.

Сама по собі заява щодо оформлення паспорта громадянина України раніше встановленого зразка у формі книжечки; щодо заборони передачі персональних даних до ЄДДР, щодо заборони присвоєння УНЗР, будь-якого ідентифікатора, подана позивачами у довільній формі - не є підставою для видачі паспорту будь-якого зразку (у тому числі і у вигляді книжечки).

Як з'ясовано судом, ОСОБА_1 не виконала обов'язок, встановлений ч.2 ст.21 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус", з релігійних міркувань.

Поряд із цим, як зазначено у положеннях ст.35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров'я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. Ніхто не може бути увільнений від своїх обов'язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань.

Оскільки відповідно до ч.2 ст.21 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов'язаний отримати паспорт громадянина України, то ОСОБА_1 не може відмовитись від виконання обов'язку отримання паспорту, посилаючись на релігійні переконання.

Жодних виключень з цього обов'язку ані ст.35 Конституції України, ані ст.21 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" - не містять.

Згідно з ст.2 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" в Україні усі правовідносини, пов'язані із свободою совісті і діяльністю релігійних організацій, регулюються законодавством України. Законодавство України про свободу совісті та релігійні організації складається з цього Закону та інших законодавчих актів України, виданих відповідно до нього.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.

Відтак, ст. 3 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" чітко визначено у чому полягає право на свободу совісті, яке не може зменшувати прав державних органів чи то впливати на виконання ними дискреційних повноважень.

У ст. 4 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" зазначено, що громадяни України є рівними перед законом і мають рівні права в усіх галузях економічного, політичного, соціального і культурного життя незалежно від їх ставлення до релігії. В офіційних документах ставлення громадянина до релігії не вказується. Будь-яке пряме чи непряме обмеження прав, встановлення прямих чи непрямих переваг громадян залежно від їх ставлення до релігії, так само як і розпалювання пов'язаних з цим ворожнечі й ненависті чи ображання почуттів громадян, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом.

Як зазначено у ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

ОСОБА_1 може реалізовувати своє законне право на свободу совісті лише в межах, передбачених ст.35 Конституції України, Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" та інших законодавчих актів України.

Виконання ОСОБА_1 свого обов'язку з отримання паспорту громадянина України повинно відбуватися (реалізовуватися) відповідно до вимог Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус". Жодних привілеїв, переваг, додаткових прав її релігійні переконання не надають.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд також застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У п.125 Рішення Європейського суду з прав людини від 01.07.2014 по справі "S.A.S. проти Франції" (Заява №43835/11) зазначено: "… 125. Хоча релігійна свобода є передусім справою совісті кожної окремої людини, вона також означає право людини на свободу сповідувати свою релігію одноособово і приватно або спільно з іншими, прилюдно та у колі своїх одновірців. У статті 9 перелічені різні форми, в яких людина може реалізовувати право на сповідування своєї релігії або переконань - це можуть бути богослужіння, вчення, а також виконання та дотримання релігійних обрядів (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Cha'are Shalom Ve Tsedek проти Франції" [ВП], №27417/95, §73, ECHR 2000-VII, і згадане вище рішення у справі Leyla Sahin, § 105). Однак гарантії статті 9 не поширюються на кожну дію, на вчинення якої особу спонукає чи надихає релігія або переконання, і ця стаття не завжди гарантує особі право поводити себе у публічній сфері так, як приписує її релігія або переконання (див., наприклад, рішення у справі "Arrowsmith проти Сполученого Королівства, №7050/75, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року, DR 19; рішення у справі "Kalac проти Туреччини" від 1 липня 1997 року, §27, Reports of Judgments and Decisions 1997-IV; та згадане вище рішення у справі Leyla Sahin, §§105 і 121). … 161. Суд нагадує, що загальна політика або заходи, які призводять до непропорційно серйозних негативних наслідків для певної групи людей, можуть вважатися дискримінаційними, навіть якщо вони не спрямовані конкретно проти цієї групи і не мають дискримінаційної мети (див., серед інших джерел, рішення у справі "D.H. та інші проти Чеської Республіки" [ВП], № 57325/00, §§ 175 і 184-185, ECHR 2007-IV). Але дискримінаційного характеру така політика чи заходи набувають лише у випадку, якщо вони не мають під собою "об'єктивних і достатніх підстав", тобто, якщо вони не служать досягненню "легітимної мети" або якщо не забезпечено "належного пропорційного співвідношення" між використовуваними засобами та поставленою метою…".

Крім того, у п.82 Рішення Європейського суду з прав людини від 15.01.2013 по справі "EWEIDA та інші проти Сполученого королівства" (Заяви №№48420/10, 59842/10, 51671/10 та 36516/10), зазначено: "… 82. Навіть якщо та чи інша віра досягає необхідного рівня переконливості та важливості, не можна сказати, що будь-яка дія, яка певним чином знайшла в ній натхнення чи мотивацію, або ж була вчинена під її впливом, становить "сповідування" віри. Так, наприклад, дії або бездіяльність, які безпосередньо не виражають відповідне переконання або які лише віддалено пов'язані з приписом віри, не підпадають під захист статті 9 § 1 (див. справи "Skugar та інші проти Росії", № 40010/04, ухвала щодо прийнятності від 3 грудня 2009 року, та, наприклад, "Arrowsmith проти Сполученого Королівства", звіт Комісії від 12 жовтня 1978 року, Decisions and Reports 19, p. 5; "C. проти Сполученого Королівства", звіт Комісії від 15 грудня 1983 року, DR 37, p. 142; "Zaoui проти Швейцарії", № 41615/98, ухвала щодо прийнятності від 18 січня 2001 року). Для того, щоб певна дія вважалася "сповідуванням" за змістом статті 9, вона має бути тісно пов'язана з релігією або переконанням...".

З наведених позивачами доводів судом не встановлено порушень ст.9 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" від 04.11.1950 (ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997).

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Позивачами не надано суду належних доказів порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів ОСОБА_1 у сфері публічно-правових відносин.

Водночас відповідач довів суду, що діяв на підставі, в межах та у спосіб, що визначений чинним законодавством.

З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку, що адміністративний позов є не обґрунтованим і не підлягає задоволенню повністю.

Враховуючи положення ст. 139 КАС України, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1, ОСОБА_5 (місце проживання: АДРЕСА_1), ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1; Барський районний сектор Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (23000, Вінницька область, м. Бар, м-н Святого Миколая, 14; )

Суддя Чернюк Алла Юріївна