Справа № 810/3710/17
Суддя: Басай О.В.
Дата ухвалення: 2018-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 січня 2018 року м. Київ №810/3710/17
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Басая О.В.,

за участю секретаря судового засідання Радевича В.О.,

за участю:

представників позивача - ОСОБА_1

представника відповідача Карманський І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 (далі позивач) з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Київській області (далі відповідач, Управління ДМС України в Київській області), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 05.10.2017 №126 щодо громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про відмову у наданні дозволу на імміграцію (далі оскаржуване рішення);

- зобов`язати поновити строк громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на подання повного пакету документів, згідно законодавства України, для отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Обґрунтовуючи вказані вимоги, позивач вказує, що 05.05.2017 він звернувся до Управління ДМС України в Київській області з приводу отримання дозволу на імміграцію в Україну та подав всі необхідні документи, передбачені ст. 6 Закону України "Про імміграцію" від 07.06.2001 №2491-III та п. 11 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983. Заяву було прийнято до розгляду, на підставі п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", оскільки його дружина ОСОБА_2 громадянка Азербайджану ОСОБА_3 , яка отримала дозвіл на імміграцію, та документована посвідкою на постійне проживання, надала згоду на імміграцію чоловіка в Україну та гарантує йому матеріальне забезпечення.

Позивач вважає, що відповідачем у висновку від 05.10.2017 за результатами розгляду його клопотання про отримання дозволу на імміграцію, на підставі якого було прийнято оспорюване рішення, не наведено жодних конкретних приписів закону, якими була б передбачена відмова у наданні йому дозволу на імміграцію. На думку позивача, посилання відповідача у оскаржуваному рішенні, як на підставу відмови йому у наданні дозволу на імміграцію, на п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію" є безпідставним та необгрунтованим, оскільки позивач жодним чином не порушив зазначену норму Закону.

Щодо посилання відповідача на те, що зміст нотаріально завіреної заяви від ОСОБА_4 не відповідає нормам чинного законодавства позивач пояснює, що не міг знати про те, що інструкція, на яку посилається нотаріус в заяві, втратила чинність. Наголошує, що у даному випадку необхідно було надати час на виправлення недоліків в документах, але такого часу позивачу надано не було.

Відповідач позов не визнав та подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що до заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну позивачем було додано нотаріально засвідчену заяву від ОСОБА_4 , який надає від імені власника житла згоду на проживання та реєстрацію громадянина Азербайджану ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з тим, у вказаній нотаріально засвідченій заяві нотаріус посилається на Правила в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду через її територію, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.1995 №1074, яка втратила чинність 07 березня 2012 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 №150 "Про затвердження Порядку провадження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України". Таким чином, відповідач вважає, що зміст заяви від ОСОБА_4 , посвідченої приватним нотаріусом Бондаренко Г.О. та зареєстрованої в реєстрі за №1369 від 10.04.2017, не відповідає вимогам чинного законодавства України, тобто така заява є недійсною.

Ураховуючи вищезазначене, відповідач зазначає, що Управлінням ДМС України в Київській області було правомірно відмовлено позивачу в наданні дозволу на імміграцію в Україну рішенням від 05.10.2017 №126, у зв`язку з встановленням невідповідності оформлених документів законодавству України.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Азербайджанської Республіки.

05 травня 2017 року позивач звернувся до Києво-Святошинського РВ УДМС України в Київській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", оскільки його дружина має дозвіл на імміграцію в Україну.

До вказаної заяви позивачем було надано: копії паспортних документів ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_5 ; засвідчені у встановленому законодавством порядку переклади українською мовою сторінки паспортного документа ОСОБА_2 ; копію свідоцтва про одруження ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , видане 04.05.2017 Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області; копію свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , видане 03.12.2016 Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області; копію посвідки на постійне проживання в Україні ОСОБА_5 ; нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_7 , який надає згоду на проживання та реєстрацію у належному йому на праві власності будинку АДРЕСА_1 , громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 ; копію паспорта ОСОБА_4 ; копію договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку від 23.02.2007 на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; довіреність від 10.06.2015 ОСОБА_8 , якою уповноважено ОСОБА_4 діяти від її імені; нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_5 , якою вона надає згоду на імміграцію чоловіка в Україну та гарантує йому фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні; медичні довідки від 04.05.2017 №441/17, №440/17, №442/17 та сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду від 04.05.2017 серії 4ТТА №187809.

Києво-Святошинським РВ УДМС України в Київській області з метою перевірки поданих позивачем документів були направлені запити до ГУ СБУ у місті Києві та Київської області, Адміністрації державної прикордонної служби України та Укрбюро інтерполу ГУ НП України в Київській області, Головного центра обробки спеціальної інформації АДПСУ, Києво-Святошинського РВДРАЦС ГУЮ у Київській області та Макарівського РВ УДМС України в Київській області.

Відповідно до відповіді Сектору Укрбюро інтерполу ГУ НП України в Київській області від 13.06.2017 №412/109/19/01-17 позивач у міжнародному розшуку не перебуває.

Згідно відповіді Адміністрації державної прикордонної служби України від 17.05.2017 №9511 станом на 06.06.2017 інформація про позивача у базі даних, яким на підставі закону органами охорони державного кордону заборонено в`їзд в Україну, відсутня.

Відповідно до відповіді ГУ СБУ у місті Києві та Київської області від 26.06.2017 №87461 інформація про підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до ст. 10 Закону України "Про імміграцію" громадянину Азербайджану ОСОБА_2 відсутня.

Згідно відповіді Києво-Святошинського РВДРАЦС ГУЮ у Київській області від 26.08.2017 №1968-16-14-27 станом на 26.08.2017 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не розірваний, заява подружжя про розірвання шлюбу до відділу не надходила.

Відповідно до довідки Департаменту інформаційних технологій МВС України № громадянин Азербайджану ОСОБА_2 станом на 07.06.2017 до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

30 серпня 2017 року Києво-Святошинським РВ УДМС України в Київській області направлено до Управління ДМС України в Київській області матеріали справи громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 щодо закінчення розгляду клопотання про надання йому дозволу на імміграцію в Україну для прийняття рішення.

05 жовтня 2017 року Управлінням ДМС України в Київській області за результатами розгляду матеріалів справи громадянина Азербайджану ОСОБА_2 прийнято рішення №126 про відмову у наданні йому дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію".

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склалась між сторонами, суд виходить з наступного.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства регламентує Закон України "Про імміграцію" від 07.06.2001 №2491-III (далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Закон №2491-III).

Положеннями статті 1 Закону №2491-III передбачено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію;

Відповідно до статті 4 Закону №2491-III, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти (п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону №2491-III).

Статтею 6 Закону №2491-ІІІ визначено повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Так, за приписами частини першої вказаної статті Закону №2491-ІІІ, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, зокрема: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

У свою чергу, умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені статтею 9 Закону №2491-III.

Так, відповідно до частини п`ятої статті 9 Закону №2491-III, для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Крім зазначених документів подаються: для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні (п. 6 ч. 7 ст. 9 Закону №2491-III).

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається (ч. 10 ст. 9 Закону №2491-III).

З аналізу вищенаведених норм Закону України "Про імміграцію" вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та дозвіл на імміграцію не видається.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено відповідним Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Порядок №1983).

У відповідності до підпункту 2 пункту 2 Порядку №1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Відповідно до пункту 11 Порядку № 1983, для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), та копія його сторінок; засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім`ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо); документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п`ятої статті 9 Закону України "Про імміграцію" (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону). Особи, які постійно проживають за межами України, подають документ, виданий лікувальним закладом держави за місцем проживання, який підлягає легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію"). У виняткових випадках такі відомості можуть бути отримані ДМС чи територіальними органами і підрозділами шляхом надсилання відповідного запиту компетентним органам іноземних держав, з якими укладено договір про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах; квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.

Документи, визначені пунктами 1 - 10 частини сьомої статті 9 Закону України "Про імміграцію", додатково подаються відповідно до категорії іммігрантів.

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Копії цих документів, а також письмове підтвердження згоди на імміграцію та гарантії приймаючих осіб, передбачені пунктом 6 частини сьомої статті 9 Закону України "Про імміграцію", подаються нотаріально засвідченими. Документи, відомості за якими можуть змінюватися, можуть бути подані протягом шести місяців від дня їх видачі.

Згідно пункту 12 Порядку №1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктом 14 Порядку №1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

Пунктом 16 Порядку №1983 передбачено, що у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Згідно з пунктом 19 Порядку №1983, рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

У свою чергу, підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені статтею 10 Закону №2491-III, а саме, дозвіл на імміграцію не надається: 1)особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5)особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Матеріали справи свідчать, що підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення став висновок Управління ДМС України в Київській області від 05.10.2017 за результатами розгляду клопотання громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 про отримання дозволу на імміграцію в Україну.

У вказаному висновку зазначено, що до матеріалів справи долучено нотаріально засвідчену заяву від ОСОБА_4 , який надає згоду на проживання та реєстрацію громадянина Азербайджану ОСОБА_2 у будинку, ? частина якого належать йому на праві власності, інша ? частина належить громадянці ОСОБА_8 . Проте, у нотаріально засвідченій заяві нотаріус посилається на постанову Кабінету Міністрів України від 29.12.1995 №1074 "Про Правила в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду через її територію", яка втратила чинність 07 березня 2012 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 №150 "Про затвердження Порядку провадження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України".

Внаслідок цього, відповідач дійшов висновку, що зміст заяви від ОСОБА_4 , зареєстрованої в реєстрі за №1369 від 10.04.2017, посвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_9 не відповідає вимогам чинного законодавства України, тобто є недійсною.

Також, заява засвідчена нотаріусом 10.06.2015 від імені іншої співвласниці житла, яка надає довіреність Шахларову Маріфу діяти від її імені, не містить інформації про представлення її інтересів в Державній міграційній службі, що порушує вимоги пункту 11 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983.

Отже, здійснивши перевірку справи позивача, відповідач відмовив у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджанської Республіки Шірінову ОСОБА_10 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію".

Суд звертає увагу, що ст. 10 Закону України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для відмови в наданні дозволу на імміграцію можуть бути лише доведені та обґрунтуванні докази.

Так, за пунктом 6 частини першої вказаної статті Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію не надається в інших випадках, передбачених законами України.

Проте, оскаржуване рішення відповідача, а також висновок головного спеціаліста відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління ДМС України в Київській області Кузнєцової Г.В. за результатами розгляду клопотання громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 про отримання дозволу на імміграцію в України, жодних посилань на інші закони України, які б вказували на наявність тих обставин, які стали підставою для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію, як це визначено в п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію", не містить.

Тобто, у спірному рішенні відсутня вказівка на відповідну норму Закону, на підставі якої дозвіл на імміграцію не може бути наданий.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що позивачем було подано до Києво-Святошинського РВ УДМС України в Київській області усі документи для отримання дозволу на імміграцію, які визначені Законом України "Про імміграцію" та Порядком №1983.

Окрім того, судом встановлено, що Києво-Святошинським РВ УДМС України в Київській області з метою перевірки поданих позивачем документів були направлені запити до ГУ СБУ у місті Києві та Київської області, Адміністрації державної прикордонної служби України та Укрбюро інтерполу ГУ НП України в Київській області, Головного центра обробки спеціальної інформації АДПСУ, Києво-Святошинського РВДРАЦС ГУЮ у Київській області та Макарівського РВ УДМС України в Київській області. Вказаними компетентними органами було встановлено відсутність підстав для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію.

У той же час, суд не погоджується із доводами відповідача, що нотаріально засвідчена заява ОСОБА_4 , який надає згоду на проживання та реєстрацію громадянина Азербайджану ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1 , є недійсною, оскільки допущення нотаріусом технічної помилки при оформленні такої заяви не є визначеною Законом України "Про імміграцію" та іншими законами України підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Також, суд не погоджується із доводами відповідача, що заява засвідчена нотаріусом 10.06.2015 від імені іншої співвласниці житла ОСОБА_8 , яка надає за довіреністю ОСОБА_4 повноваження діяти від її імені, не містить інформації про представлення її інтересів в Державній міграційній службі, що порушує вимоги пункту 11 Порядку №1983. Оскільки, відповідно до її змісту, ОСОБА_8 уповноважила громадянина Азербайджану ОСОБА_4 , бути її представником в усіх державних, комунальних та інших установах, підприємствах та організаціях, в тому числі в органах ЖЕК, в комунальних та інших установах, паспортному столі, органах МВС, військоматі, органах тепло-, водо-, енерго-, газопостачання, ВАТ "Укртелеком", на підприємствах телефонного зв`язку, відділеннях зв`язку, на телефонному вузлі, та інших установах з усіх питань, пов`язаних з із постановкою на реєстраційний облік (реєстрацією, пропискою) будь-яких громадян, в тому числі іноземців, в належній йому частині будинку номер АДРЕСА_1 . Тобто, така заява не містить вичерпний перелік установ, в яких ОСОБА_4 може вчиняти відповідні дії від імені ОСОБА_8 .

Також суд звертає увагу, що пунктом 11 Порядку №1983 визначено, що у разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Проте, відповідач не надав суду жодних доказів того, що ним було вчинено будь-які дії з метою з`ясування обставин, які стали підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність; відповідачем не надано суду вироку суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі, та будь-яких доказів того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем також не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Отже, відповідачем не надано суду належних доказів існування обставин, що передбачені ст. 10 Закону України "Про імміграцію", які б надавали йому підстави для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію.

Таким чином, відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для відмови позивачу в наданні дозволу на імміграцію в Україну.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що рішення Управління державної міграційної служби України в Київській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 05.10.2017 №126 щодо громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_2 є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Управління Державної міграційної служби України в Київській області поновити строк громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на подання повного пакету документів, згідно законодавства України, для отримання дозволу на імміграцію в України, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 19 Порядку №1983, рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.

Оскільки рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 05.10.2017 №126 щодо громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_2 підлягає скасуванню, то строк дії вказаного рішення не розповсюджується на позивача, а тому позовні вимоги в частині зобов`язання Управління Державної міграційної служби України в Київській області поновити строк громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на подання повного пакету документів, згідно законодавства України, для отримання дозволу на імміграцію в України, задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ураховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне, з метою повного захисту прав і інтересів позивача, вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_2 щодо надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до норм Закону України "Про імміграцію".

Відповідно до частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 №3674-VI (далі Закон №3674-VI) встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Також, частиною другою зазначеної статті передбачено, що за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано, зокрема, фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (згідно з Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", станом на 01.01.2017 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1600 грн.).

Відповідно до абзацу другого частини третьої статті 6 Закону №3674-VI, у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з двома вимогами немайнового характеру. Отже, ставка судового збору за звернення до адміністративного суду з даним позовом становить 1280,00 грн. (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб помножити на 2 вимоги немайнового характеру). Разом з тим, при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір лише у сумі 640,00 грн., тобто за другу вимогу позивачем судовий збір сплачений не був.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, ураховуючи при цьому, що позивачем за одну вимогу судовий збір сплачений не був, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача судових витрат на користь позивача.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління державної міграційної служби України в Київській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 05.10.2017 №126 щодо громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_2 .

Зобов`язати Управління державної міграційної служби України в Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 щодо надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до норм Закону України "Про імміграцію".

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Басай О.В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 09 січня 2018 р.