Справа № 431/3975/17
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2018-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2018 року справа №431/3975/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Старобільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на постанову Старобільського районного суду Луганської області від 03 жовтня 2017 року у справі № 431/3975/17 (суддя Пелих О.О.) за позовом ОСОБА_1 до Старобільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання рішення протиправним та його скасування, зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

04 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Старобільського районного суду Луганської області із адміністративним позовом до Старобільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про:

- визнання протиправним та скасування рішення управління від 14 липня 2017 року про відмову позивачу у призначенні пенсії як державному службовцю на підставі ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року;

- зобовязання відповідача призначити з 11 липня 2017 року пенсію позивачу пенсію як державному службовцю на підставі ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року з врахуванням у стаж державної служби періодів його роботи з 08 червня 2011 року в державних податкових органах (а.с. 2-4).

Постановою Старобільського районного суду Луганської області від 03 жовтня 2017 року адміністративний позов задоволено у повному обсязі (а.с. 53-56).

Не погодившись з судовим рішенням, Старобільське обєднане управління Пенсійного фонду України Луганської області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Старобільського районного суду Луганської області від 03 жовтня 2017 року у справі № 431/3975/17 та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на не вірне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтуванні апеляційної скарги, апелянт зазначив, що позивач станом на 01 травня 2016 року мав спеціальне звання радника податкової служби І рангу, періоди роботи позивача у податковій службі не відносяться до відповідних посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону України «Про державну службу» № 3723, відтак право на пенсію за віком відповідно до п. 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889 відсутнє.

При цьому, апелянт зазначив, що у позивача відсутнє право на отримання двох видів пенсії (як державному службовця) та пенсії, яку він отримує (за вислугу років, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб») (а.с. 60-61).

Сторони в судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

10 січня 2018 року від Старобільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області до канцелярії суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника управління.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Старобільському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Луганської області та отримує пенсію за вислугою років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

11 липня 2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком як державному службовцю на підставі ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ з врахуванням у стаж державної служби періодів його роботи з 08 червня 2011 року в державних податкових органах.

Рішенням від 14 липня 2017 року пенсійним органом відмовлено позивачу у перерахунку пенсії, оскільки станом на 01 травня 2016 року позивач мав спеціальне звання радника податкової та митної служби І рангу, а періоди роботи в державних податкових органах не відносяться до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року , право на пенсію за віком відповідно до пунктів 10.12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ відсутнє.

При цьому, пенсійним органом зазначено, що позивач на теперішній час отримує пенсію за вислугою років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що суперечить п. 1 ст. 10 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» так як особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у звязку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

У рішенні відповідач посилається на те, що згідно Розпорядженням КМУ №503-р від 12 вересня 1997 року «Про віднесення посад працівників місцевих державних податкових адміністрацій до відповідних категорій посад державних службовців» до посад державної служби відносяться посади працівників державних податкових адміністрацій, які не мають спеціальних звань, а оскільки позивачу присвоєно спеціальне звання радника податкової та митної служби І рангу, тому у відповідача відсутнє право на зарахування періодів роботи позивача з 08 червня 2011 року до теперішнього часу до стажу державної служби (а.с. 9-12).

Не погодившись із відмовою в переводі з одного виду пенсії на інший позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача були відсутні законодавчо передбачені підстави для відмови позивачу у переводі з одного виду пенсії на інший, а відтак порушене право позивача має бути відновленим.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті, визначає Закон України «Про державну службу» № 3723-ХІІ.

Відповідно до статті 1 цього Закону державна служба в Україні це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Відповідно до частини другої статті 9 зазначеного Закону регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України. Із наведеної норми вбачається, що правове становище державних службовців, які працюють в апараті інших органів, може регулюватися іншими спеціальними законами. При цьому Закон № 3723-ХІІ застосовується до таких службовців в частині, яка не врегульована спеціальними законами.

Спеціальним законом, що визначає статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності, є Закон України від 4 грудня 1990 року № 509-XII «Про державну податкову службу в Україні» (далі Закон № 509-XII).

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 509-XII Державна податкова адміністрація України, якій за змістом частин другої, третьої цієї статті підпорядковані державні податкові адміністрації в областях, а їм, у свою чергу, відповідні державні податкові інспекції, є центральним органом виконавчої влади та відповідно до Положення про Державну податкову адміністрацію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2007 року № 778 (чинного на час виникнення спірних відносин), забезпечує реалізацію єдиної державної податкової політики, державної політики у сфері контролю за виробництвом і обігом спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, здійснює міжгалузеву координацію у цій сфері та здійснює свої повноваження, зокрема, через державні податкові інспекції.

Посадовою особою органу державної податкової служби за правилами частини першої статті 15 Закону № 509-XII може бути особа, яка має освіту за фахом та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Державною податковою адміністрацією України. Посадові особи органів державної податкової служби підлягають атестації, після якої таким особам присвоюються спеціальні звання (частини пята, шоста статті 15 цього Закону).

Зазначеною статтею Закону № 509-XII також установлено умови, за яких особи не можуть бути службовцями податкових органів, які кореспондуються із вимогами статей 5, 12 Закону № 3723-ХІІ щодо обмежень, повязаних із прийняттям на державну службу та її проходженням.

Статтею 6 цього Закону визначено, що видатки на утримання органів державної податкової служби визначаються Кабінетом Міністрів України і фінансуються з державного бюджету.

Таким чином, посадові особи державної податкової служби, яким за наслідками атестації присвоєно спеціальні звання, займають посади в державних органах щодо практичного виконання завдань і функцій держави (зокрема, у сфері податкової політики), одержують заробітну плату за рахунок державного бюджету, а отже, перебувають на державній службі та є державними службовцями.

Як вбачається з трудової книжки позивача за періоди роботи в податкових інспекціях позивачу присвоєні спеціальні звання, а саме: з 08 червня 2011 року - «Радник податкової служби I рангу», 31 грудня 2013 року - «Радник податкової та митної справи I рангу».

Законом № 509-XII не врегульовано питання пенсійного забезпечення посадових осіб державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, тому при вирішенні таких питань підлягають застосуванню положення Закону № 3723-ХІІ, зокрема стаття 37, за правилами якої на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків не менше 25 років, для жінок не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку.

Абзацами другим та третім пункту другого Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1994 року № 283, передбачено, що до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті державної податкової та контрольно-ревізійної служби, а також на посадах суддів, слідчих, прокурорів, інших службових осіб, яким присвоєно персональні звання.

Виходячи з наведеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Отже, і період державної служби позивача в податкових органах у спеціальних званнях зараховується до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи апелянта щодо бажання позивача отримувати два види пенсії одночасно, оскільки це не підтверджується матеріалами справи, а пенсійним органом розглядалось саме питання призначення пенсії позивачу, як держслужбовцю.

Як вбачається з заяви позивача до пенсійного органу від 11.07.2017 року, він повідомив про отримання пенсії по лінії МВС та бажання перейти на інший вид пенсії як працюючий держслужбовець, інвалід 2 групи.( а.с.8)

При цьому, з позовної заяви також слідує, що він мав намір саме перейти з одного виду пенсії на інший, що не суперечить нормам чинного законодавства.

Відтак, у відповідача були відсутні законодавчі підстави для відмови позивачу у переході з призначеної йому пенсії на пенсію за віком, відповідно до положень Закону України «Про державну службу».

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити постанову суду першої інстанції без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Старобільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на постанову Старобільського районного суду Луганської області від 03 жовтня 2017 року у справі № 431/3975/17 залишити без задоволення.

Постанову Старобільського районного суду Луганської області від 03 жовтня 2017 року у справі № 431/3975/17 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 10 січня 2018 року.

Колегія суддів Т.Г.Арабей

ОСОБА_2

ОСОБА_3