Справа № 806/2542/17
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2017-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 року м.Житомир справа № 806/2542/17

категорія 8.3.11

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Романченка Є.Ю.,

секретар судового засідання Коваль О.В.,

за участю: позивача,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання недійсним та скасування податкового повідомлення-рішення №28763-02 від 13.06.2017,

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним та скасувати податкове повідомлення рішення №28763-02 від 13.06.2017 на суму 6157 грн 59 коп. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що є власником нежитлового приміщення (корівника), розташованого в с. Козіївка, Коростишівського району (за межами населеного пункту), яке відповідно до пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Відтак, на думку позивача, визначення йому спірним податковим повідомленням - рішенням податкового зобов'язання в сумі 6157,59 грн є протиправним. Також вважає, що встановлення ставок місцевих податків і зборів на об'єкти нерухомості, розташованих за межами населених пунктів не входить до компетенції територіальних громад, а тому місцеві податки не підлягають сплаті щодо об'єктів нерухомості розташованих поза межами населених пунктів.

У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в засіданні суду позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог, з мотивів наведених у письмових запереченнях проти позову. Наголошувала, що відповідач не є сільгоспвиробником, нежитлове приміщення (корівник) не використовується для сільськогосподарської діяльності.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з таких підстав.

Безспірно встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить будівля чотирьохрядного корівника, розташована в с. Козіївка по вул. Щорса, 56, на підставі рішення Виконкому Козіївської сільської ради від 11.07.2008 р. за № 37. Наведене підтверджено копією свідоцтва про право власності серії САС № 055472, виданого 26 серпня 2008 року Виконкомом Козіївської сільської ради Коростишівського району (а.с.15), та копією витягу Комунального підприємства "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради від 03.09.2008 № 20105819 (а.с. 16).

Рішенням Козіївської сільської ради Коростишівського району Житомирської області від 10 липня 2015 року № 528 "Про місцеві податки і збори" (а.с. 49-52) вирішено встановити з 01 січня 2016 року на території підвідомчій Козіївській сільській раді місцеві податки і збори, зокрема податок на майно в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Платники податку, об'єкт і база оподаткування, пільги зі сплати податку, ставка податку, податковий період, порядок обчислення та сплати суми податку, строки сплати податку, відповідальність наведені у п. 1 згаданого рішення сільської ради.

13 червня 2017 року Головним управлінням ДФС у Житомирській області прийнято податкове повідомлення-рішення №28763-02, яким ОСОБА_2, згідно з пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України та відповідно до пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України, визначено суму податкового зобов'язання за платежем: податок на нерухоме, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичною особою, яка є власником об'єкта нежитлової нерухомості, за 2016 рік у розмірі 6157,59 грн (а.с. 14).

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 оскаржив податкове повідомлення-рішення від 13.06.2017 №28763-02 до Державної фіскальної служби України.

Рішенням про результати розгляду скарги від 01.09.2017 №11310/М/99-99-11-02-01.14, ДФС України залишило без змін указане податкове повідомлення-рішення, а скаргу ФОП ОСОБА_2 - без задоволення.

Суд, перевіряючи податкове повідомлення рішення від 13.06.2017 №28763-02 на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходив із такого.

Статтею 67 Конституції України проголошено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

У відповідності до п. 6.1 ст. 6 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - ПК України), податком є обов'язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Елементи податку на майно визначені розділом XII Податкового кодексу України.

В силу приписів статті 265 ПК України податок на майно складається, зокрема, з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно зі пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України).

За змістом пункту 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Підпунктом 266.3.2 пункту 266.3 ст. 266 ПК України визначено, що база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно зі пп. 266.5.1 п. 266.5 вказаної статті ПК України, ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

У відповідності до пп. 266.6.1 п. 266.6 ст. 266 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком) (пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України).

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що ОСОБА_2 (фізична особа, власник нежитлової будівлі) є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Водночас, надаючи оцінку доводам позивача про те, що нежитлова будівля, розташована за адресою: Житомирська обл., Коростишівський р., с. Козіївка, вул. Щорса, 56, не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки є будівлею, спорудою сільськогосподарського товаровиробника, призначеною для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, суд ураховує, що вичерпний перелік об'єктів нерухомості, які не є об'єктами оподаткування наведено у підпункті 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Так, згідно зі пп. "ж" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України до таких об'єктів нерухомості належать будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Отже, об'єкт нерухомості не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у разі одночасного існування двох умов, а саме якщо це будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, які призначені для використання ними безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Значення понять, які вживаються у Податковому кодексі України, закріплені у статті 14 цього Кодексу.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

В силу приписів пп. 14.1.235 п. 14.1 ст. 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

При цьому значення поняття "сільськогосподарський товаровиробник" застосовуються виключно для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу "Спрощена система оподаткування, облік та звітність", що прямо визначено пп.14.1.235 п. 14.1 ст. 14 ПК України.

Разом з цим, суд зважає на те, що значення терміну "сільськогосподарський товаровиробник" також наведено у статті 1 Закону України "Про особливості страхування сільськогосподарської продукції з державною підтримкою" від 09.02.2012 № 4391-VI.

За змістом положень ст. 1 указаного Закону, сільськогосподарський товаровиробник - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі з власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Крім того, законодавцем, з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, вживається також поняття "виробники сільськогосподарської продукції".

Згідно зі абз. 2 ст. 1 Закону України "Про сільськогосподарський перепис" від 23.09.2008 № 575-VI, виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 N 507 (далі - ДК 018-2000), будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" клас 1271 "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства". Цей клас включає будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та т. ін.

У світлі розглядуваних правовідносин, суд відмічає, що Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, сформованим станом на 28.09.2016 (а.с. 26-27), підтверджено, що одним із видів економічної діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 є розведення іншої великої рогатої худоби та буйволів, тобто діяльність у сфері сільського господарства.

Під час судового розгляду справи позивач указував на те, що нежитлове приміщення - корівник йому потрібен для здійснення сільськогосподарської діяльності.

Втім, досліджуючи витребувані та приєднані до справи документи, суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять жодних доказів фактичного здійснення позивачем сільськогосподарської діяльності та використання безпосередньо у такій діяльності будівлі чотирьохрядного корівника, розташованого за адресою: Коростишівський район, с. Козіївка, вул. Щорса, 56.

Таких доказів суду позивачем не надано, а судом при виконанні вимог ст. 11 КАС України не виявлено.

Водночас слід указати, що приєднані позивачем до позову фото корівника (а.с. 17-20) свідчать, що будівля не використовується для сільськогосподарської діяльності, передбаченої класифікацією видів економічної діяльності ФОП ОСОБА_2.

У свою чергу, зміст листа Козіївської сільської ради від 30.10.17 № 336 (а.с. 44) свідчить про те, що спірна будівля рахується як корівник, однак Виконкомом сільської ради було надано рішення про реконструкцію даного приміщення під цех по обробці природного каменю.

Інформація повідомлена сільським головою у листі, наданому на запит суду, позивачем не спростована.

Також у суду відсутні будь - які докази, що наявності у розпорядженні Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що позивач не є ані сільськогосподарським товаровиробником у розумінні ПК України та Закону України "Про особливості страхування сільськогосподарської продукції з державною підтримкою", ані виробником сільськогосподарської продукції в розумінні Закону України "Про сільськогосподарський перепис" і не використовує нежитлову будівлю загальною площею 1787,4 кв.м. по вул. Щорса, 56, у с. Козіївка Коростишівського району, належну йому на праві приватної власності, за сільськогосподарським призначенням.

Відтак, суд вважає, що в даному випадку нежитлова будівля (чотирьохрядний корівник) загальною площею 1787,4 кв.м. по вул. Щорса, 56, у с. Козіївка Коростишівського району, є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Натомість посилання позивача на положення пп. "ж" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, як на підставу скасування податкового повідомлення - рішення № 28763-02 від 13.06.2017, є безпідставними.

Щодо тверджень позивача про те, що встановлені рішенням Козіївської сільської ради ставки місцевих податків і зборів не поширюються на об'єкти нерухомості, розташовані за межами с. Козіївки, то суд зазначає наступне.

Згідно зі частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (ч. 1 ст. 144 Конституції України).

Згідно зі статтею 69 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування відповідно до Податкового кодексу України встановлюють місцеві податки і збори. Місцеві податки і збори зараховуються до відповідних місцевих бюджетів у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України з урахуванням особливостей, визначених Податковим кодексом України.

Пунктом 8.3 статті 8 ПК України визначено, що до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно зі пп. 10.1.1 п. 10.1 ст. 10 ПК України, до місцевих податків належать податок на майно.

Відповідно до п. 10.2, 10.3 ст. 10 ПК України, місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю). Місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів (п. 12.3 ст. 12 ПК України).

Судом установлено, що адресою нежитлової будівлі (чотирьохрядний корівник) загальною площею 1787,4 кв.м., яка на праві приватної власності належить позивачу, є: вул. Щорса, 56, с. Козіївка, Коростишівський район, Житомирська область, поза межами населеного пункту. Наведене підтверджено копією свідоцтва про право власності та листом сільського голови Козіївської сільської ради від 30.10.2017 № 336.

За наведених обставин, коли об'єкт нерухомості розташований на території села Козіївка, суд вважає, що визначення позивачу суми податкового зобов'язання із застосуванням ставки податку, встановленої рішенням Козіївської сільської ради № 528 від 10 липня 2015 року, узгоджується із вимогами Податкового кодексу України.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов до переконання про наявність підстав для нарахування контролюючим органом ОСОБА_2 податкового зобов'язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами власниками об'єктів нежитлової нерухомості за 2016 рік у розмірі 6157,59 грн, а тому податкове повідомлення - рішення №28763-02 від 13.06.2017 винесено відповідачем правомірно, у межах повноважень, наданих законодавством України.

Суд також зауважує, що принцип обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" наголошено, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Згідно зі частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до частин 1 та 4 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частинами 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги встановлені у справі обставини та, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що в даному випадку відповідачем доведено правомірність винесення оскаржуваного податкового повідомлення - рішення. У той же час, позивач не довів обставин в обґрунтування своїх вимог.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог і відсутність підстав для їх задоволення.

Зважаючи на висновок суду про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, а також ураховуючи положення ст. 94 КАС України, судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись статтями 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні позову Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.Ю. Романченко

Повний текст постанови виготовлено: 27 листопада 2017 р.