Справа № 428/11216/17
Суддя: Журавель Т. С.
Дата ухвалення: 2017-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/428/24/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2017 року м. Сєвєродонецьк

Суддя Сєвєродонецького міського суду Луганської області Журавель Т.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати пенсії, визнання протиправним та скасування рішення відповідача про призупинення виплати пенсії позивача, зобов'язання відповідача поновити позивачу виплату пенсії з липня 2014 року негайно після проголошення рішення, утримуючись від подальшого призупинення.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 09.11.2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області в частині про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії по 31.03.2017 року залишені без розгляду.

01.12.2017 року представником відповідача було заявлено клопотання про зупинення провадження у справі до надходження відповіді з Сєвєродонецького міського відділу Управління державної міграційної служби у Луганській області.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18.12.2017 року у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач до липня 2014 року перебувала на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Луганська. У грудні 2016 року позивач зареєструвала місце проживання за адресою: АДРЕСА_1, де фактично проживає і на даний час. Позивач звернулася до відповідача з заявою про взяття на облік та виплату пенсії. В УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області її пенсійну справу було взято на облік та роз'яснено, що її не отримана пенсія з липня 2014 року буде перерахована на її банківський рахунок протягом шести місяців, однак вона не була зарахована до теперішнього часу. Позивач вважає дії відповідача щодо не виплати пенсії протиправними та такими, що порушують її конституційні права, а тому позивач звернулася з даним позовом до суду.

Сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися. Позивач у своїй заяві зазначила прохання про розгляд справи без її участі.

Від відповідача надійшли письмові заперечення проти позову у яких зазначено, що 27.12.2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про взяття на облік пенсійної справи, вказавши, що раніше вона проживала у м. Луганську. Разом з тим, була надана копія паспорта позивача, за яким місце проживання позивача зареєстроване за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, пр-т Космонавтів, буд. 25а, кв. 52. Відповідно до п. 4.12 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» при переїзді пенсіонера на постійне місце проживання орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання запиту про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання пенсіонера. Пенсійна справа пересилається органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації). Вперше позивачу була призначена пенсія у м. Луганську та відповідач позбавлений можливості надіслати запит про витребування пенсійної справи. Позивач до УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не надавала. Таким чином у відповідача немає правових підстав для поновлення виплати пенсії. З огляду на вищенаведене вважає, позовні вимоги необґрунтованими та просить суд відмовити у задоволені позовних вимог.

У відповідності до ч. 3 ст.194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Частиною 4 ст. 229 КАС України передбачено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, є пенсіонером, перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області та отримує пенсію, що підтверджується копією пенсійного посвідчення НОМЕР_2, виданого 13.05.2013 року.

ОСОБА_1 з 26.12.2016 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією паспорта НОМЕР_3 виданого 01.02.2002 року Жовтневим РВ УМВС України в Луганській області.

УПФУ в м. Сєвєродонецьку не проводилася виплата пенсії позивачу з липня 2014 року.

Позивач вважає дії щодо невиплати пенсії з 01.07.2014 року протиправними та такими, що порушують її конституційні права.

Вирішуючи спір по суті, суд дійшов наступних висновків.

Згідно ст. 47 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач перебувала на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у м. Луганськ та отримувала пенсію за віком.

Наказом Антитерористичного центру при СБУ від 07.10.2014 № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено, що Луганська область з 07.10.2014 є районом проведення антитерористичної операції.

Постановою КМУ від 7 листопада 2014 р. № 595 «Про деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства» затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства, відповідно до якого у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (далі - тимчасово неконтрольована територія), видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до положень статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно ст. 4 вищевказаного Закону, законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

В рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року зазначається, що, виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

На виконання вимог ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», якою передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання, позивач зареєструвала своє постійне місце проживання в м. Сєвєродонецьку, в результаті чого вона здобула право на отримання пенсії на загальних підстав.

Суд звертає увагу на те, що зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення її конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У відповідності до ст. 6 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Крім того, згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, зазначив право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, суд вбачає в діях відповідача ознаки дискримінації по відношенню до позивача та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

Таким чином, суд доходить висновку, що на час не виплати пенсії - 01.07.2014 року були відсутні, встановлені Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» підстави для такої невиплати. На зазначений час не існувало підстав, передбачених чинним законодавством для відмови у виплаті пенсії, тому дії відповідача щодо не виплати пенсії позивачу є протиправними, доказів щодо правомірності своїх дій стосовно невиплати пенсії позивачу відповідачем не доведено.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, вбачається, що заперечуючи проти позову, відповідач не довів правомірність нездійснення пенсійних виплат позивачу, а тому суд доходить висновку про необхідність зобов'язання відповідача поновити позивачу виплату пенсії з 01.04.2017 року. Разом з тим, з метою повного захисту прав позивача, на підставі ч. 2 ст. 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати пенсії позивачу з 01.04.2017 року

Разом з тим, позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення про призупинення (припинення) виплати пенсії не підлягають задоволенню, оскільки пенсійним органом не приймалося рішення про призупинення (припинення) виплати пенсії позивачеві. Визнання дій відповідача протиправними щодо невиплати пенсії і зобов'язання поновити виплату пенсії є достатнім способом захисту для відновлення порушеного права на отримання пенсії.

Крім того, не підлягають задоволенню вимоги в частині зобов'язання відповідача утриматись від подальшого призупинення виплати пенсії позивачеві, оскільки на теперішній час не можливо встановити факт порушення відповідачем права позивача на пенсійне забезпечення у майбутньому.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі згідно зі статтею 139 КАС України, суд враховує задоволення позову та вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 640 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Керуючись ст.ст. 72-77, 189, 241-246, 255, 293, 295, 325, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (, місцезнаходження: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, 9) щодо не виплати пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_3, виданий 01.02.2002 року Жовтневим РВ УМВС України в Луганській області) з 01.04.2017 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (, місцезнаходження: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, 9) поновити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_3, виданий 01.02.2002 року Жовтневим РВ УМВС України в Луганській області) виплату пенсії з 01.04.2017 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (, місцезнаходження: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, 9) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_3, виданий 01.02.2002 року Жовтневим РВ УМВС України в Луганській області) судові витрати в сумі 640 грн. (шістсот сорок гривень).

Рішення звернути до негайного виконання в межах суми стягнення за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Сєвєродонецький міський суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т. С. Журавель