Справа № 727/10496/17
Суддя: Чебан В. М.
Дата ухвалення: 2018-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/727/44/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2018 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Чебан В.М.,

при секретарі Меренчук Р.Ю.

за участю представника позивачки ОСОБА_1

за участю представника відповідача Романюк Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці адміністративний позов ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про зобов'язання призначити виплату пенсії за віком, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_3звернулась до суду з адміністративним позовом про зобов'язання призначити виплату пенсії за вікомдо відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області посилаючись на те, що вона 25.11.2001 року виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділенні посольства України в Державі Ізраїль. При віці 59 років і страховому стажі понад 25 років, вона досягла усіх необхідних умов призначення пенсії за віком, встановлених ч. 1 ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування (№ 1058-IV).

Позивачка вказує, що 15.09.2017 її представник, діючи на підставі нотаріальної довіреності, подала безпосередньо до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області її особисту заяву про призначення пенсії нотаріально посвідчену та апостильовану з усіма необхідними оригіналами документів для призначення пенсії, які були надані для огляду та засвідчені копії.

Відповідачем листом № 178/Ш-12 від 29.06.2017 року їй було відмовлено у призначенні пенсії в зв'язку з тим, що останньою не була дотримана вимога особистого звернення про призначення пенсії, а її представники, які діють на підставі нотаріально посвідченої та апостильованої довіреності, не мають законних повноважень подати до Управління Пенсійного фонду України її особисту заяву про призначення пенсії, відсутність діючої міжнародної пенсійної угоди між Україною та Ізраїлем не дозволяє відповідачу призначити їй пенсію, крім того у неї відсутня реєстрація на території України за місцезнаходженням відповідача, що є достатньою підставою для відмови їй у призначенні пенсії.

Позивачка стверджує, що вказані твердження відповідача є незаконними та дискримінаційними.

На підставі викладеного позивачка просить зобов'язати відповідача призначити та виплачувати їй пенсію за віком з 15.09.2017 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів.

Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, зазначених в адміністративній позовній заяві та в додаткових поясненнях, просила задовольнити позов в повному обсязі, крім того просила стягнути з відповідача на користь позивачки сплачений судовий збір в сумі 640 грн.

Представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, зазначених в письмових заперечення. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що адміністративний позов частково обґрунтований та підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 (дівоче прізвище ОСОБА_3) є громадянкою України та до 25.11.2001 року проживала на території України, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_1 (а.с.25), дипломами НОМЕР_2 (а.с.42-43).

Позивачка ОСОБА_3 з 18.10.1976 року по 15.10.2001 року працювала, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.36-41).

25.11.2001 року позивачка виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділенні посольства України в Державі Ізраїль з 17.02.2003 року, що підтверджується копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_3, виданого 25.09.2001 року та дійсного до 25.09.2011 року (а.с.31-33), копією посвідчення особи (а.с.28), копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон, який виданий замість паспорта № НОМЕР_3, 10.05.2017 року та дійсного до 10.05.2027 року (а.с.100-116).

15.09.2017 року представник позивачки ОСОБА_3, діючи на підставі нотаріальної довіреності, подала безпосередньо до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області особисту нотаріально посвідчену та апостильовану заяву позивачки про призначення пенсії з усіма необхідними оригіналами документів для призначення пенсії, які були надані для огляду, та засвідчені копії (а.с.48-51).

Відповідачем листами № 178/Ш-12 від 29.06.2017 року (а.с.54-55) та № 373/Ш-11 від 28.09.2017 року (а.с.52) позивачці було відмовлено у призначенні пенсії в зв'язку з тим, що останньою не була дотримана вимога особистого звернення про призначення пенсії, а її представники, які діють на підставі нотаріально посвідченої та апостильованої довіреності, не мають законних повноважень подати до Управління Пенсійного фонду України її особисту заяву про призначення пенсії, відсутність діючої міжнародної пенсійної угоди між Україною та Ізраїлем не дозволяє відповідачу призначити їй пенсію, крім того у неї відсутня реєстрація на території України за місцезнаходженням відповідача, що є достатньою підставою для відмови у призначенні пенсії позивачці.

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію нарівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міждержавними угодами.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Частиною 3 статті 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, встановлено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно із частиною 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожна особа має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 49, другим реченням статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України(неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У відповідності із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі Ван Дайн проти Міністерства внутрішніх справ (Yvonne Van Duyn v. Home Office 04.12.1974) висловив правову позицію, за якою принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, ця держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Відтак, обґрунтованими (легітимними) сподіваннями особи є очікування можливості ефективного здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого (того, яке випливає з інших прав), у разі, якщо особа прямо не виключена з кола тих, хто є носіями цих прав.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Таким чином, позивачка, проживаючи в Ізраїлі, як громадянка України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України і пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Відповідно до частин першої і четвертої статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Особи, які не підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню, але добровільно сплачували страхові внески в порядку та розмірах, встановлених законом, до солідарної системи та/або накопичувальної системи пенсійного страхування, мають право на умовах, визначених цим Законом, на отримання пенсії і соціальних послуг за рахунок коштів Пенсійного фонду та/або отримання довічної пенсії чи одноразової виплати за рахунок коштів накопичувальної системи пенсійного страхування.

Статтею 5 Закону України «Про громадянство України» встановлено, що документами, які підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Отже, право громадянина на призначення пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні та відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення.

Пунктом 1.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з пунктом 2.9 цього Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).

Відповідно до статті 5 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховною Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акту, з точки зору його відповідності Конституції та у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію, як акт прямої дії.

Суд вважає, що на момент звернення із заявою про призначення пенсії позивачка набула право на призначення їй пенсії за віком, в порядку визначеному Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та в спосіб, передбачений Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, звернулась через свого представника до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області. Суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо відмови в призначенні позивачці пенсії за віком є протиправними, а тому вважає необхідним зобов'язати відповідача призначити пенсію за віком ОСОБА_3 з 15 вересня 2017 року.

Разом з тим, суд вважає, що вимога позивачки щодо встановлення розміру пенсії, встановлення її індексації та компенсації втрати частини доходів є передчасною, оскільки згідно з ст.5 КАС України кожна особа має право звернутись до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи чи інтереси, а в даний час не встановлено, чи будуть відповідачем порушуватись права позивачки, тому вони ще не підлягають захисту.

Відповідно до ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки ОСОБА_3 в частині призначення та виплати пенсії за віком з 15.09.2017 року є обґрунтованими і підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тому згідно з ч.1 ст.139 КАС України понесені позивачем при зверненні до суду судові витрати у виді суми сплаченого судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 640 грн. підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 19, 22, 24, 25, 58 Конституції України, ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст.ст.7, 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст.5 Закону України «Про громадянство України», ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 2, 5, 6, 7, 8, 9, 72, 77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про зобов'язання призначити виплату пенсії за віком - задовольнити частково.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити та виплачувати ОСОБА_3 пенсію за віком з 15 вересня 2017 року відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3 судовий збір, сплачений за подання позовної заяви до суду, в сумі 640 (шістсот сорок) гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення безпосередньо до Вінницького апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ :