Справа № 219/12879/17
Суддя: Хомченко Л. І.
Дата ухвалення: 2018-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/219/1636/2017
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.12.2017 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області

у складі судді Хомченко Л.І.,

секретар Останкевич Є.Ю

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Бахмут адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Бахмутського об'єднаного управління пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

16.11.2017 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Бахмутського об'єднаного управління пенсійного фонду України Донецької області (далі - управління, відповідач у справі) та просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії з 21.09.2017 року, просив зобов'язати відповідача поновити , нарахувати та виплатити належну йому пенсію з 21.09.2017 року і просив розглядати справу у його відсутність.

Позивач у судове засідання не з'явився ,про час та дату розгляду справи його було повідомлено,надав заяву у якій просив розглядати справу у його відсутність.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та дату розгляду справи його було повідомлено, з наданих письмових заперечень вбачається, що позов не визнає, посилаючись на те що відсутність внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання перебування є порушенням обов'язкової умови для отримання соціальних послуг відповідно до ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»,надав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Дослідив письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Позивач перебуває на обліку в УПФУ в м. Бахмут Донецької області як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції та отримує пенсію в УПФУ в м. Бахмут Донецької області за віком.

З жовтня 2016 року виплата пенсії позивачу була призупинена.

Зазначені обставини підтверджуються запереченнями відповідача та наданою відповідачем роздруківкою з сайту.

Спірним питанням у даній справі є правомірність (протиправність) дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу з жовтня 2016 року на підставі не підтвердження його місця перебування.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014р. №1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).

Відповідно до статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідачем рішення про припинення виплати пенсії позивачу з 1.10.2016 року не виносилось. Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-VI (далі - Закон № 1058-VI) або інший закон з питань пенсійного забезпечення не передбачає будь-яких підстав призупинення виплати пенсій, є тільки підстави припинення виплати відповідно до статті 49 цього Закону, але жоден з таких випадків управлінням не за застосований та не доведений.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ні воєнний, ні надзвичайний стан ні в Україні в цілому, ні на окремих територіях Донецької або Луганської області на теперішній час не запроваджено.

Відповідно до статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

На теперішній час будь-які зміни до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року щодо обмеження права осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади, на отримання пенсійних виплат не вносилися.

Суд також звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідачем порушено вимоги ст. 19 Конституції України, ч.1 ст. 49 Закону № 1058-VI, оскільки з 1.10. 2016 року позивачу зупинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав.

Оцінюючи спірні правовідносини суд звертається до положень Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина , її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загально обов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення, тощо.

Суд застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, суд вбачає в діях відповідача ознаки дискримінації по відношенню до позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

Враховуючи, що пенсія за віком - є виплатою довічною та постійною, а також встановлені судом протиправні дії щодо припинення виплати пенсії без прийняття відповідного рішення, неповідомлення позивача про факт призупинення його пенсії, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги слід задовольнити та вийти за межі заявлених вимог з метою захисту прав позивача.

Відповідно до абзацу першого частини 2 статті 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня , коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи досліджені матеріали справи суд вважає , що позивач не був повідомлений про припинення виплати пенсії, відповідного рішення про припинення пенсії відповідачем не приймалось, а тому позивач дізнався про порушення його прав і про підставу такого порушення після звернення до суду.

Судові витрати підлягають віднесенню на рахунок держави

Керуючись ст.ст. 2, 4-6, 8, 10-11, 94, 158-163, 167, 184-186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язати вчинити певні дії задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо не призначення позивачу - ОСОБА_1, виплати пенсії з 01.10.2016 року.

Зобов'язати Бахмутське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області призначити , поновити, нарахувати та виплатити позивачу - ОСОБА_1, невиплачену пенсію з 01.10.2016 року.

Звернути постанову в частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць до негайного виконання.

Зобов'язати Бахмутське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області надати до Артемівського міськрайонного суду Донецької області звіт про виконання постанови у строк один місяць з дня отримання копії постанови після набрання нею законної сили.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається через Артемівський міськрайонний суд Донецької області до Донецького апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л. І. Хомченко

Справа № 219/12879/17

Провадження № 2-а/219/1636/2017

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Суддя Л. . Хомченко