Справа № 522/10791/17
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2018-01-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2017 р.м. ОдесаСправа № 522/10791/17

Категорія: 10.2Головуючий в 1 інстанції: Шенцева О.П.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Домусчі С.Д.,

- Кравець О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі на постанову Приморського районного суду м. Одеси, яка прийнята 10 жовтня 2017 року у складі суду: судді Шенцевої О.П. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про зобов'язання призначити виплату пенсії за віком, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси (правонаступник - Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі), в якому позивач просив: зобов'язати відповідача призначити позивачу пенсію за віком з 16.12.2016 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з індексацією та компенсацією втрати частини доходів.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2017 року заявлений позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог, наголошуючи, зокрема, на порушенні судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Представником позивача подані заперечення на апеляційну скаргу, в яких останній просив відмовити у задоволенні поданої апеляційної скарги в повному обсязі посилаючись на те, що апелянтом жодним чином не спростовуються висновки суду першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що супровідними листами від 18.11.2016 року № 12735/Б-11 Пенсійного фонду України та від 25.11.2016 року № 1354/М-з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на адресу Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси була спрямована заява про призначення позивачу пенсії за віком, направлена через представника позивача.

На вказану заяву Управлінням Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси представнику позивача була надана відповідь від 12.12.2016 року № 676/Б-01, в якій зазначено, що враховуючи, що до звернення додані документу, які не відповідають Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій від 25.11.2005 року № 22-1 відсутні підстави для його розгляду по суті.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 16.12.2016 року представник позивача особисто звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси з оригіналом апостильованої заяви ОСОБА_2 про призначення пенсії з доданими до неї копіями трудової книжки, посвідченням та довіреності, а також надав для огляду оригінали цих документів, що не заперечується апелянтом.

Як до суду першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду справи, апелянтом не надано рішення, прийнятого за результатами розгляду вказаної заяви.

Вирішуючи спірне питання та задовольняючи заявлені позивачем вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що за поданими представником позивача документами у відповідача не було підстав для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком.

Вирішуючи спірне питання в апеляційному порядку колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 49, другим реченням статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частин першої і четвертої статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (чинного та в редакції на момент подання заяв про призначення пенсії), передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Відповідно до п. 2.1 вказаного Порядку до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: 1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; 2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу); 3) для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року (додатки 1, 3 до Положення); 4) документи про місце проживання (реєстрації) особи; 5) документи, які засвідчують особливий статус особи; 6) документ уповноваженого органу Російської Федерації про те, що особі не призначалась пенсія за місцем реєстрації на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, та особисту декларацію про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій особам, зазначеним у пункті 1.3 розділу І цього Порядку).

Згідно з пунктом 2.9 цього Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).

Відповідно до п.п. 4.1, 4.3, 4.7 наведеного Порядку орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

Проте, всупереч наведеним вимогам Порядку від 25.11.2005 року № 22-1 відповідачем не були розглянуті заяви позивача подані через його представника про призначення пенсії за віком.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується апелянтом, за результатами розгляду заяви позивача поданої через його представника про призначення пенсії за віком від 09.10.2016 року відповідачем був направлений представнику позивача лише лист «Про надання відповіді на звернення» від 12.12.2016 року та, при цьому, у вказаному листі зазначено про відсутність підстав для розгляду поданих документів по суті з огляду на їх невідповідність вимогам вказаного Порядку від 25.11.2005 року № 22-1.

Проте, у зазначеному листі не визначено, які саме документи представленні відповідачу не відповідають Порядку від 25.11.2005 року № 22-1, в чому це полягає, яким чином повинно бути усунено.

Більш того, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно враховано, що 16.12.2016 року представник позивача особисто звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси з оригіналом апостильованої заяви ОСОБА_2 про призначення пенсії з доданими до неї копіями трудової книжки, посвідченням та довіреності, а також надав для огляду оригінали цих документів, що не заперечується апелянтом.

Водночас, як до суду першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду справи, апелянтом не надано рішення, прийнятого за результатами розгляду вказаної заяви, що суперечить Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Як в запереченнях на заявлений адміністративний позов, так і в поданій апеляційній скарзі, відповідачем так само не вказано підстав не розгляду заяв позивача про призначення пенсії.

Відповідач, як в запереченнях на заявлений адміністративний позов, так і в поданій апеляційній скарзі, наводить вимоги п.п. 1.7, 2.22, 2.23 Порядку від 25.11.2005 року № 22-1 та вказує, що позивачем не надано вищезазначений документ.

Проте, відповідач не вказав, який саме, на його думку, не наданий документ для розгляду заяви про призначення пенсії, а так само не вказав підстав для неприйняття відповідного рішення за результатами поданих позивачем через представника заяв про призначення пенсії.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність щодо розгляду заяв позивача про призначення пенсії, а тому, керуючись приписами ст. 9 КАС України, вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню шляхом визнання такої бездіяльності протиправною, що помилково не було встановлено судом першої інстанції.

Також, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для зобов'язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком, оскільки як вбачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками справи, відповідачем взагалі не досліджувалось питання щодо призначення позивачу пенсії, документи надані для призначення пенсії, не з'ясовувалось питання наявності у позивача необхідного стажу для призначення пенсії та відповідно документи, що підтверджують такий стаж. Зі змісту матеріалів справи вбачається, що фактично позивачем залишені без розгляду заяви позивача про призначення пенсії виходячи з того, що за наданими позивачем документами неможливо вирішити питання про призначення позивачу пенсії. Тобто, вбачається, що відповідач взагалі не вирішив питання про призначення позивачу пенсії. За таких обставин, враховуючи, що відповідач не вирішив питання щодо права позивача на пенсію та відповідно наявності у нього стажу для призначення пенсії за віком, суд не може перебирати на себе повноваження відповідача та втручатись в його дискреційні повноваження. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, на відповідність закріпленим КАС України критеріям, не повинен втручатись у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог прав осіб, що звертаються до суб'єктів владних повноважень, без порушень принципу розподілу влади. Втручання в дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень не можуть бути виправдані з підстав доцільності та необхідності врегулювання спірних відносин. Крім того, колегія суддів враховує, що позивачем не надано доказів представлення відповідачу, зокрема, довідки про заробітну плату, копія якої надано до суду, та вказаний документ не досліджувався відповідачем. Також, позивачем не надано доказів надання відповідачу представлених до суду копій паспорта від 06.04.1994 року 41 № 0554699 та листа ГУДМСУ в Одеській області від 21.08.2017 року щодо громадянства позивача, а тому ці документи не приймаються до уваги, як підстава обґрунтованості призначення позивачу пенсії за віком. Разом з цим, керуючись вимогами ст. 9 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню шляхом зобов'язання Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі розглянути заяви ОСОБА_2 про призначення пенсії за віком, що зареєстровані 28.11.2016 року за № 676/Б-01 та 16.12.2016 року № б/н.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів вважає, що судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення вимог позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 241, 243, 244, 245, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі - задовольнити частково.

Постанову Приморського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про зобов'язання призначити виплату пенсії за віком - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі щодо не розгляду заяв ОСОБА_2 про призначення пенсії за віком, що зареєстровані 28.11.2016 року за № 676/Б-01 та 16.12.2016 року № б/н.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі розглянути заяви ОСОБА_2 про призначення пенсії за віком, що зареєстровані 28.11.2016 року за № 676/Б-01 та 16.12.2016 року № б/н.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі () на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 320 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О.О. Кравець

03 січня 2018 р.