Справа № 826/14576/16
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2017-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08 грудня 2017 року 09:15 № 826/14576/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., суддів Вєкуа Н.Г., Костенка Д.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом громадянина Афганістану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України в м.Києві про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (також далі - суд) надійшов позов громадянина Афганістану ОСОБА_1, (далі - позивач), до Державної міграційної служби України, (далі - відповідач), про:

- визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України №421-16 від 12.08.2016 про відмову у визнанні громадянина Афганістану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язання повторно розглянути заяву громадянина Афганістану ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги мотивовані необґрунтованістю та протиправністю оскаржуваного рішення з огляду на те, що влада Афганістану не здатна забезпечити захист позивачеві від можливості бути вбитим або пораненим в умовах внутрішнього збройного конфлікту, загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини.

Представник відповідача, третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача заперечила проти позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи, звертала увагу суду, що оскаржуване рішення є обґрунтованим, прийнятим у відповідності до вимог законодавства України з урахуванням всіх обставин, що стосуються позивача.

В порядку частини 4 ст.122 КАС України судом ухвалено про розгляд справи в письмовому провадженні.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Громадянин Афганістану ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 03.11.2015 №396.

18.02.2016 посадовими особами Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві складено акт про неявку громадянина Афганістану ОСОБА_1 на співбесіду, запрошення на яку отримано заявником під особистий підпис 19.11.2015.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві від 23.02.2016 №129 у зв'язку з тим, що іноземець не з'явився на співбесіду протягом періоду оформлення документів, призупинено розгляд заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а наказом від 10.06.2016 №336 поновлено розгляд заяви позивача у зв'язку з тим, що іноземець надав письмове пояснення з приводу неявки на співбесіду.

06.07.2016 Головним управлінням Державної міграційної служби України в м.Києві складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Афганістану ОСОБА_1.

12.08.2016 Державною міграційною службою України прийнято рішення № 421-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Афганістану ОСОБА_1 у зв'язку із відсутністю стосовно заявника умов, передбачених п.п. 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

12.09.2016 позивачем отримано повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві від 12.09.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналізуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з урахуванням наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», (далі - Закон).

Відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону, біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 5 Закону визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За вимогами ст.6 Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з ч.1 ст.8 Закону, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до вимог ст.9 Закону, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.2 ст.12 Закону, рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Як вбачається з матеріалів особової справи №2015KYIV0401, а саме анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та реєстраційного листка на особу від 03.11.2015, протоколів співбесіди від 19.11.2015, 10.06.2016, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (з його слів), паспортного або будь-якого іншого документа, за яким можливо здійснити ідентифікацію особи, до органу міграційної служби не надав, народився в м.Фарьо (Фарюб, Фарйод), не одружений (розлучений), має двох дітей (синів), за національністю - узбек, віросповідання - іслам (суніт). З Афганістану на літаку легально потрапив до Російської Федерації. На територію України, згідно з інформацією, наданою позивачем в анкеті від 03.11.2015, потрапив у 18.08.2015 таємно. За наданням притулку або статусу біженця в інших країнах не звертався. Стверджує, що країну походження покинув через побоювання

Статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту просить, оскільки зазнав фізичного насильства та переслідувань представниками угруповання «Талібан», боїться за своє життя, в Афганістані війна (обставини, вказані позивачем у заяві-анкеті від 03.11.2015 №396, а.с. 35).

За визначенням Конвенції про статус біженців 1951 року, з урахуванням Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, до яких Україна приєдналася згідно із Законом України №2942-III від 10.01.2002, термін "біженець" означає особу, яка через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Таким чином, поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця (зазначена правова позиція узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеній у постанові Пленуму ВАС України від 16 березня 2012 року № 3).

Відповідно до п.45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з того, що позивачем не повідомлено обставин, які можуть бути підставою для обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками: расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи, політичних поглядів.

Позивач не належить до жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації, що не дає підстав виділення його до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди в Афганістані.

Також позивач не підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки серед повідомлених ним обставин відсутні умови, передбачені п.13 ч.1 ст.1 вказаного Закону.

Натомість, повідомлені позивачем обставини містять протиріччя та не відповідають дійсності в частині способу перетину державного кордону України.

Так, в анкеті від 03.11.2015 ОСОБА_1 зазначив, що був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які пов'язані з релігійною належністю та політичними поглядами. У процесі ж співбесіди повідомив, що представники угрупування «Талібан» погрожували його вбити, якщо він відмовиться з ними співпрацювати, проте фізичної сили не застосовували (зафіксовано в протоколі співбесіди від 10.06.2016). При цьому, зазначив, що йому особисто в Афганістані не погрожували розправами (зафіксовано в протоколі співбесіди від 19.11.2015).

З листа Головного управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області від 26.01.2016 №12361 вбачається, що ОСОБА_1 прибув до України 18.08.2015 авіарейсом «Стамбул-Одеса» та перетнув державний кордон нашої держави на підставі паспорта громадянина Афганістану № 0156801 та візи Y03021470, оформленої на запрошення, виготовленого Управлінням ДМС України в Миколаївській області за заявою приватної особи. Також у вказаному листі зазначено, що після прибуття до України позивач не відвідував запрошуючи сторону, оскільки не знає її, а ціль його в'їзду до нашої держави є відмінною від заявленої у відповідному запрошенні та в заяві, поданої ним до посольства України в Пакистані, де було оформлено йому візу Y03021470.

Таким чином, позивач органу міграційної служби повідомив неправдиві відомості стосовно нелегального прибуття в Україну автомобільним транспортом з території Російської Федерації, куди, як він зазначив, потрапив з Афганістану літаком, а також стосовно того, що він не звертався до посольських установ.

Разом з тим, вказане дає підстави стверджувати, що позивач не мав наміру звертатись за міжнародним захистом в першій безпечній країні, а також не скористався альтернативою внутрішнього переміщення.

Таким чином, з викладених обставин вбачається, що позивач звернувся до органу міграційної служби з метою легалізації перебування на території України шляхом оформлення статусу біженця.

При цьому, суд критично ставиться до посилань позивача на обставини із загальнодоступних засобів масової інформації, зокрема з мережі Інтернет, оскільки наведена в них інформація носить загальний характер та не стосується конкретно позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову у задоволенні позову.

Відповідач, в силу положень частини 2 статті 71 КАС України, спростував покликання позивача і довів відповідність оскаржуваного рішення вимогам ч.3. ст.2 КАС України.

Позивач, в силу положень ч.1 ст.71 КАС України, повинен довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, проте всупереч вказаній нормі не довів суду належними доказами наявність обставин, що обґрунтовують його позовні вимоги.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 69-71, 86, 94, 128, 158-163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Згідно зі ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Ю.Т. Шрамко

Судді Вєкуа Н.Г.

Костенко Д.А.