Справа № 825/1503/17
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2017-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/1503/17 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Собківа Я.М.,

суддів: Петрика І.Й., Сорочка Є.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2017 року (час ухвалення: 15 год. 23 хв., повний текст складено 06 листопада 2017 року, м. Чернігів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просила:

- визнати дії Чернігівського обласного військового комісаріату щодо повернення без реалізації документів і відмови їй у видачі посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця її сина ОСОБА_2 - незаконними.

- зобов`язати Чернігівський обласний військовий комісаріат видати їй посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ІНФОРМАЦІЯ_2 військовослужбовця її сина ОСОБА_2 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що Чернігівський обласний військовий комісаріат незаконно відмовив їй у наданні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця і повернув без реалізації документи щодо видачі посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2017 року адміністративний позов задоволено повністю.

Відповідач не погоджуючись з прийнятим рішенням суду звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що оскаржувана постанова суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції неповно з`ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим просить скасувати постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2017 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні вимог даного позову.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував того, що син позивача - військовослужбовець ОСОБА_2 на момент загибелі перебував у стані алкогольного сп`яніння, що згідно частини 2 статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не дає позивачу права на отримання посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця у зв`язку з не поширенням на неї дії цього Закону.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Згідно ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є матір`ю загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 , який у період з 16.04.2015 по 07.07.2015 приймав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької області в секторі «Б», в населених пунктах: м. Мар`їнка, м.Авдіївка, що підтверджується відповідною довідкою (а.с. 13).

25.10.2015 в Донецькій області, під час проходження військової служби в зоні проведення антитерористичної операції, військовослужбовець ОСОБА_2 загинув, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 11) та копією акту проведення службового розслідування (а.с. 42-45).

Позивач звернувся до відповідача із заявою про видачу посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця.

Листом від 18.08.2016 за вих. № 5/8814 (а.с. 22) позивачу було відмовлено у наданні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця та повідомлено, що документи щодо видачі посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця повертаються без реалізації.

З тексту зазначеного листа вбачається, що підставою для відмови у наданні позивачу статусу члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця та повернення без реалізації документів щодо видачі посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, стало те, що ОСОБА_2 загинув внаслідок пострілу з вогнепальної зброї, намір не визначено, при цьому концентрація етилового спирту, яка була виявлена в його крові та сечі, при житті могла б відповідати алкогольному сп`янінню середнього ступеню.

Тобто, основною підставою для відмови фактично є те, що син позивача - військовослужбовець ОСОБА_2 на момент загибелі перебував у стані алкогольного сп`яніння, що на думку відповідача не дає позивачу права на отримання (видачу) посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця.

Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що в ході проведення службового розслідуванні не встановлено ту обставину, що загибель військовослужбовця ОСОБА_2 відбулася саме внаслідок вчинення ним злочину чи адміністративного правопорушення, або сталася внаслідок вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, чи є наслідком навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження, що на думку суду першої інстанції свідчить про незаконність рішення відповідача в частині відмови у наданні позивачу статусу члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, а також повернення без реалізації документів для видачі посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 25.03.1992 №2232-XII встановлює основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно із статтею 1 цього Закону, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Дія даного Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Відповідно до частини 6 статті 18 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей», вдова (вдівець) загиблого або померлого військовослужбовця, а також дружина (чоловік) військовослужбовця, який пропав безвісти під час проходження військової служби, у разі якщо вона (він) не взяла (не взяв) інший шлюб, та її (його) неповнолітні діти або повнолітні діти - інваліди з дитинства, батьки військовослужбовця, які перебували на його утриманні, мають право на пільги, передбачені цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 № 379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби» передбачено, що посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, видаються батькам, дружині або чоловіку та дітям вказаних військовослужбовців за зразками згідно з додатками № 1 і 2. Підставою для видачі посвідчення є документ, який підтверджує факт загибелі (смерті) чи пропажі безвісти військовослужбовця, виданий військовим комісаріатом.

Наказом Міністерства оборони України № 937 від 31.12.2014 затверджено Інструкцію з організації роботи із соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей у Міністерстві оборони України, згідно з пунктом 4.16 якої, членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби (у тому числі членам сімей військовослужбовців строкової служби), видається посвідчення члена сім`ї (батька, матері, дружини, чоловіка або дитини) військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, у порядку, установленому постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 № 379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби».

Відповідно до частини 6 статті 2 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період є видом військової служби.

Відповідно до частин 1,2 статті 24 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», початком проходження військової служби вважається:

1) день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту - для громадян, призваних на строкову військову службу;

2) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації;

3) день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних;

4) день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи, тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянам України.

Як зазначалося вище, відповідач як на підставу для відмови у видачі позивачу посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця посилається на частину 2 статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до якої дія цього Закону не поширюється на членів сімей військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які загинули чи померли під час проходження військової служби (зборів), проходження служби у резерві внаслідок вчинення ними злочину чи адміністративного правопорушення, або якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста сталася внаслідок вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, чи є наслідком навмисного заподіяння собі військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом тілесного ушкодження.

Так, за даними акту проведення службового розслідуванні (а.с. 42-45), вбачається, що 25.10.2015 близько 21.40 в розташуванні ВОП 5304 (ШАХТА) 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини в районі н.п. АДРЕСА_1 , в бліндажі було виявлено, у тому числі і тіло молодшого сержанта ОСОБА_2 з вогнепальним пораненням з вихідним кульовим отвором в правій верхній частині спини.

При цьому, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що загибель військовослужбовця ОСОБА_2 відбулася саме внаслідок вчинення ним злочину чи адміністративного правопорушення, або сталася внаслідок вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного спяніння, та/або є наслідком навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження.

У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про незаконність рішення Чернігівського обласного військового комісаріату щодо відмови у наданні позивачу статусу члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, а також повернення без реалізації документів для видачі посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця.

Отже, аналізуючи обставини даної справи та норми чинного законодавства, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість вимог даного позову та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 250, 308, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Залишити апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2017 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду відповідно до статті 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Петрик І.Й.

Суддя Сорочко Є.О.

Повний текст постанови виготовлено 21.12.2017р.