Справа № 804/6933/16
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2017-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2017 р. Справа № 804/6933/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіБарановського Р. А.
при секретаріСергієнко В.Ю.
за участю:
представника позивача представника відповідача Зеркіна А.С. Тулянцевої В.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "АрселорМіттал Кривий Ріг" (далі-ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», підприємство, позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області із позовними вимогами щодо скасування припису Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області №175/4.7-03 від 15.09.2016р.

Представник позивача, що прибув у судове засідання позов підтримав та надав пояснення, аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що прийнятий відповідачем припис є протиправним та підлягає скасуванню, мотивуючи тим, що даний немає законного підгрунтя, складений за наслідком невірного тлумачення та застосування положень діючого законодавства України. Так, позивач вважає, що всупереч пункту 1 спірного припису працівників підприємства, яких було звільнено у період березень - травень 2015 року, тобто у термін до набрання чинності Закону України «Про внесення змін в деякі законодавчі акти стосовно питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого період» - 11.06.2015р. Також, на думку позивача, з урахуванням положень угод укладених між ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» та працівниками (ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7.) відсутні зі стороним підприємства, як роботодавця, порушення щодо оплати відпусток зазначеним працівникам. Також представник позивача зауважив, що працівників ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 було звільнено у відповідності до вимог ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, що свідчить про безпідставність вимоги у пункті 3 оскаржуваного припису. Позивач не погоджується із думкою Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області стосовно того, що фактично оплата праці за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника проводиться в розмірі середнього заробітку по заміщуваній посаді, оскільки, як зазначає позивач, в наданих під час перевірки розрахункових листах оплата праці за період заміщення проведена по окладу заміщуваної посади. Окрім того, позивач акцентує увагу суду на недоведеність факту порушень ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» вимог ст.ст. 61, 65, 106 Кодексу законів про працю України.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, надавши обгрунтування аналогічні доводам, викладеним у запереченнях на адміністративний позов.

Позиція відповідача аргументована тим, що фахівцями Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області було проведено комплексну документальну планову виїзну вибіркову перевірку ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» з питань додержання підприємством вимог законодавства про працю та загальнообо'язкове державне страхування, за результатами якої суб'єктом владних повноважень складено акт перевірки та внаслідок виявлених порушень підприємством норм відповідного законодавства відповідачем складено оскаржуваний припис. Так, відповідач вважає наведені у позовній заяві доводи необгрунтованими, оскільки звільнення працівників на підставі ч. 3 ст. 36 Кодексу законів про працю України у зв'язку з призовом на строкову службу до Зброних Сил України замість увільнення від роботи із збереженням робочого місця та середнього заробітку порушує вимоги трудового законодавства. Також відповідач зазначає, що в ході перевірки ним було встановлено порушення ч. 4 ст. 115 Кодексу законів про працю України та ч. 1 ст. 21 Закону України «Про відпустки» у вигляді порушення строків виплати заробітної плати за час щорічної відпустки працівниками ОСОБА_12, ОСОБА_7 і ОСОБА_5, що не спростовано позивачем, як і факт проведення ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» несвоєчасних розрахунків із звільненими працівниками згідно акту перевірки, а також винесення наказів про звільнення працівників (ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_13, ОСОБА_11.) у день закінчення їх нічної зміни, тобто на наступний день за днем їх звільнення, не забезпечення доплат працівникам на період заміщення тимчасово відсутнього працівника без увільнення від основної роботи, невиконання вимог ч. 1 ст. 106 Кодексу законів про працю України у вигляді оплати праці працівникам в надурочний час у подвійному розмірі годинної ставки.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, виходячи із системного аналізу положень чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства та матеріалів справи, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, мотивуючи це наступним.

Матеріалами справи підтверджується, що у період з 23.08.2016р. по 12.09.2016р. на підставі наказу №260-Пл від 18.08.2016р. Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області була проведена комплексна, документальна, планова, виїзна вибіркова перевірка ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» з питань додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період: січень 2015 року - вересень 2016 року, за результатами якої відповідачем складено Акт перевірки № 344/4.7-03 від 12.09.2016р. (далі-акт перевірки).

Згідно з висновками, викладеними в акті перевірки № 344/4.7-03 від 12.09.2016р., перевіркою встановлено порушення вимог чинного трудового законодавства.

На підставі акта перевірки № 344/4.7-03 від 12.09.2016р. року та у відповідності до положень підпункту 7 пункту 6 Положення про Державну інспекцію України з питань праці, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 року № 386, головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю застрахованих осіб, зайнятість, працевлаштування інвалідів та з питань дитячої праці у Криворізькому регіоні ОСОБА_14 було винесено припис за № 175/4.7-03 від 15.09.2016р. щодо усунення у строк до 12.10.2016р. встановлених в ході проведеної перевірки порушень, які полягають у:

- невиконанні вимог ч. 3 ст.36 та ч. 4 ст. 119 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з цим відповідачем приписано підприємству: здійснити заходи стосовно працівників, звільнених у період березень - травень 2015 p. у зв'язку з призовом на трокову службу до Збройних Сил України: ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32 щодо увільнення від роботи з збереженням робочого місця та середньої заробітної плати, призваним на строкову військову службу (надати документи по проведеній роботі);

- невиконання вимог ч.4 ст.115 Кодексу законів про працю України, ч. 1 ст.21 Закону України «Про відпустки», у зв'язку з чим відповідачем приписано підприємству: забезпечити виплату заробітної плати за час щорічної відпустки не пізніше ніж за три дні до початку відпустки»:

- невиконання вимог ч. 1 ст.47 Кодексу законів про працю України, ч. 1 ст.116 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з цим відповідачем приписано підприємству: забезпечити здійснення остаточного розрахунку із звільненими працівниками у день звільнення;

-невиконання вимог ст.105 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з цим відповідачем приписано підприємству: забезпечити доплату працівникам, на період зміщення тимчасово відсутнього працівника без увільнення від основної роботи, у порядку передбаченому п.2.13. Колективного договору, «Інструкцією про порядок суміщення професій працівників та доплати за тимчасово відсутнього працівника», «Інструкцією про порядок тимчасового заміщення та суміщення посад відсутніх керівників, спеціалістів та службовців»;

-невиконання вимог статей 50,51,65 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з цим відповідачем приписано підприємству: здійснити заходи щодо приведення тривалості робочого дня, встановленого у графіках змінності підприємства, до норми тривалості робочого часу, з урахуванням граничних норм застосування надурочних робіт;

-невиконання вимог статей 65 106 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з цим відповідачем приписано підприємству: забезпечити облік годин, відпрацьованих понад нормальну тривалість робочого часу та їх оплату в подвійному розмірі годинної ставки.

Правомірність припису Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області №175/4.7-03 від 15.09.2016р. є предметом розгляду даної адміністративної справи.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Указом Президента України № 386/2011 від 06.04.2011 року затверджено "Положення про Державну інспекцію України з питань праці".

Відповідно до пункту 1 Положення № 386/2011 Державна інспекція України з питань праці є центральним органом виконавчої влади, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, на випадок безробіття в частині призначення нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Як передбачено пунктом 3 Положення № 386/2011 одним із основних завдань Держпраці України є реалізація державної політики з питань державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства про працю.

Підпунктом 1 пункту 4 Положення № 386/2011 встановлено, що Держпраці України відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд та контроль за додержанням підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування законодавства про працю з питань трудових відносин, надання гарантій і компенсацій.

Згідно підпункту 5 пункту 6 Положення № 386/2011 Держпраці України для виконання покладених на неї завдань має право здійснювати безперешкодно перевірки у виробничих, службових та адміністративних приміщеннях роботодавців, а також перевірки робочих місць працівників, розташованих поза цими приміщеннями, з метою нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, ознайомлюватися під час проведення перевірок з інформацією, документами і матеріалами та одержувати від роботодавців, необхідні для виконання повноважень Держпраці України копії або витяги з документів, ведення яких передбачено законодавством про працю (у тому числі з питань, передбачених підпунктом 1 пункту 4 цього Положення) та законодавством про зайнятість.

Пунктом 7 Положення № 386/2011 передбачено, що Держпраці України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Відповідно до підпункту 5 пункту 4 Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року N 389, наказом Міністерства соціальної політики України № 390 від 02.07.2012 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 липня 2012 року за N 1291/21603, затверджено "Порядок проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів".

Відповідно до частин 1, 2, 3 Порядку N 390 від 02.07.2012 року, він встановлює процедуру проведення Державною інспекцією України з питань праці та її територіальними органами перевірок додержання законодавства з питань праці у межах повноважень, визначених Конвенціями Міжнародної організації праці N 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованою Законом України від 08 вересня 2004 року N 1985-IV, та N 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованою Законом України від 08 вересня 2004 року N 1986-IV, Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", постановою Кабінету Міністрів України від 17 листопада 2010 року N 1059 "Про затвердження критеріїв, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності суб'єктами господарювання у частині додержання вимог законодавства про працю та визначається періодичність здійснення планових заходів державного нагляду (контролю)", Положенням про Державну інспекцію України з питань праці, затвердженим Указом Президента України від 06 квітня 2011 року N 386.

Право проведення перевірок мають посадові особи Держпраці України та її територіальних органів, які відповідно до своїх посадових обов'язків мають повноваження державного інспектора з питань праці.

Інспектор може проводити планові та позапланові перевірки, які можуть здійснюватися за місцем провадження господарської діяльності суб'єкта господарювання або його відокремлених підрозділів або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності".

Планові перевірки проводяться з періодичністю, яка визначається відповідно до Критеріїв, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності суб'єктами господарювання у частині додержання вимог законодавства про працю та визначається періодичність здійснення планових заходів державного нагляду (контролю), наведених у додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 17 листопада 2010 року № 1059.

За результатами перевірки складається акт перевірки. У разі виявлення порушень законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування вносяться приписи про усунення виявлених порушень, вживаються заходи щодо притягнення до відповідальності винних осіб згідно із вимогами чинного законодавства. Рішення Інспектора може бути оскаржене у порядку, встановленому законодавством (п. 7, 8 Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України №390 від 02.07.2012р.).

Відповідно до частини 6 статті 7 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" за результатами здійснення планового або позапланового заходу посадова особа органу державного нагляду (контролю), у разі виявлення порушень вимог законодавства, складає акт.

Судом встановлено, що у період з 23.08.2016р. по 12.09.2016р. на підставі наказу №260-Пл від 18.08.2016р. та направлення на перевірку №277/3 від 18.08.2016р. фахівцями Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області було проведено позапланову перевірку додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг"», за результатами якої складено акт перевірки за №44/4.7-03.

В акті перевірки зазначено про порушення ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» вимог чинного законодавства, які Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області приписано усунути згідно оскаржуваного припису та полягають у наступному:

- невиконанні вимог ч. 3 ст.36 та ч. 4 ст. 119 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з цим відповідачем приписано підприємству: здійснити заходи стосовно працівників, звільнених у період березень - травень 2015 p. у зв'язку з призовом на трокову службу до Збройних Сил України: ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26., ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32 щодо увільнення від роботи з збереженням робочого місця та середньої заробітної плати, призваним на строкову військову службу (надати документи по проведеній роботі);

- невиконання вимог ч.4 ст.115 Кодексу законів про працю України, ч. 1 ст.21 Закону України «Про відпустки», у зв'язку з чим відповідачем приписано підприємству: забезпечити виплату заробітної плати за час щорічної відпустки не пізніше ніж за три дні до початку відпустки»:

- невиконання вимог ч. 1 ст.47 Кодексу законів про працю України, ч. 1 ст.116 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з цим відповідачем приписано підприємству: забезпечити здійснення остаточного розрахунку із звільненими працівниками у день звільнення;

-невиконання вимог ст.105 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з цим відповідачем приписано підприємству: забезпечити доплату працівникам, на період зміщення тимчасово відсутнього працівника без увільнення від основної роботи, у порядку передбаченому п.2.13. Колективного договору, «Інструкцією про порядок суміщення професій працівників та доплати за тимчасово відсутнього працівника», «Інструкцією про порядок тимчасового заміщення та суміщення посад відсутніх керівників, спеціалістів та службовців»;

-невиконання вимог статей 50,51,65 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з цим відповідачем приписано підприємству: здійснити заходи щодо приведення тривалості робочого дня, встановленого у графіках змінності підприємства, до норми тривалості робочого часу, з урахуванням граничних норм застосування надурочних робіт;

-невиконання вимог статей 65 106 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з цим відповідачем приписано підприємству: забезпечити облік годин, відпрацьованих понад нормальну тривалість робочого часу та їх оплату в подвійному розмірі годинної ставки.

З приводу виявлених в ході проведеної Головним управлінням Держапраці у Дніпропетровській області порушень згідно акту перевірки, враховуючи вимоги оскаржуваного припису, суд зазначає наступне.

У позовній заяві ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» аргументує протиправність пункту 1 припису №175/4.7-03 від 15.09.2016р. тим, що на момент звільнення працівників: ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_34, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_49 ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, які відбулися у період з березня 2015 р. по травень 2015р. у зв'язку з призовом на строкову службу до Збройних Сил України, положення ст. 119, п. З ст. 36 Кодексу законів про працю України не передбачали гарантій щодо збереження місця роботи, посади, середнього заробітку, для громадян призваних на строкову військову службу, у зв'язку із чим, на думку позивача, вимога контролюючого органу щодо здійснення заходів щодо «увільнення від роботи із збереженням робочого місця та середньої заробітної плати як працівникам, призваним на строкову військову службу» є безпідставним.

Водночас наведені твердження ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду даної справи, з огляду на таке.

З матеріалів справи встановлено та не заперечується позивачем, що у період березень-травень 2015р. адміністрацією підприємства було звільнено 21 працівника на підставі положень ч. 3 ст. 36 Кодексу законів про працю України у зв'язку з призовом на строкову службу до Збройних Сил України, а саме: позивачем звільнено згідно із даною нормою ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_34, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_35, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32

Контролюючий орган в акті перевірки дійшов до висновку, що звільнення вищенаведених працівників замість увільнення їх від роботи із збереженням робочого місця та середнього заробітку порушує умови ч. 3 ст. 36 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу» (стор. 22 Акта перевірки).

Статтею 17 Конституції України задекларований обов'язок держави щодо забезпечення соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правові відноси між державою і громадянами України у зв'язку з виконанням ними конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни регулює Закон України "Про військовий обов'язок і військову службу" від 25.03.92 року за N 2232 (далі - Закон N 2232).

За змістом ч.1 ст.1 Закону N 2232 захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов'язком громадян України.

Військовий обов'язок включає, зокрема, проходження військової служби (ч.З ст. 1 Закону N 2232).

Частиною 7 ст.1 Закону N2232 визначено, що виконання військового обов'язку громадянами України забезпечують, державні органи, підприємства, установи і організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об'єднані районні), міські (об'єднані міські) військові комісаріати, а також інші, визначені цією статтею органи та установи.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15.01.2015 року № 116-VІІІ було внесено зміни до ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", відповідно до яких, починаючи з 08.02.2015 року за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, на строк до закінчення особливого періоду , але не більше одного року, зберігалося місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності.

При цьому Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15.01.2015 року № 116-VIII було внесено також зміни до ст. 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», відповідно до яких, громадяни України, призвані на строкову військову службу на строк до закінчення особливого періоду , користуються гарантіями, передбаченими частиною 3 та 4 ст. 119 Кодексу законів України про працю».

Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), підставою припинення трудового договору є - призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період але не більше одного року.

У відповідності до вимог частин 2 та 3 статті 119 Кодексу законів про працю України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених законами України "Про військовий обов'язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністру України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року № 105» №911 від 04.11.2015р., виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу на особливий період здійснюється з 11 червня 2015 року.

Тобто, з вищенаведеного слідує, що з 08.02.2015р. вищезазначеній категорії громадян середній заробіток на підприємстві зберігався на загальних підставах, а починаючи з 11.06.2015р. підприємствам, установам, організаціям здійснюється компенсація цього заробітку за рахунок державного бюджету.

Стаття 1 Закону України «Про оборону України» передбачає, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного станув Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім цього, в статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення мобілізації.

Мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Таким чином, відповідно до вищезазначених норм права, особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а у випадку оголошення війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України №15/2015 від 14.01.2015 року "Про часткову мобілізацію" оголошено та проведено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом, який набрав чинності після затвердження його Верховною Радою України Законом України "Про затвердження Указу "Про часткову мобілізацію" №113-VIII від 15.01.2015 року, який набрав чинності 20.01.2015 року.

Враховуючи вищезазначений Указ Президента України, особливий період, в Україні діяв з 20.01.2015 року по 22.08.2015 року.

Частиною 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п'ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п'ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» поширено дію частини другої і третьої статті 39 закону України «Про військовий обовязок і військову службу», частини третьої статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та частин третьої статті 119 КЗпП України та частини третьої в редакції цього Закону на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».

Крім того, згідно роз'яснення Міністерства соціальної політики України від 16.09.2015 р., працівники, призвані на строкову військову службу не підлягають звільненню на підставі п. З ч. 1 ст. 36 КЗпП України, звільнених працівників має бути поновлено і збережено середній заробіток з дати звільнення. Поновлення на роботі здійснюється шляхом скасування наказу про звільнення, внесення відповідного запису до особової справи (особової картки) працівника (та у подальшому внесення запису до трудової книжки). Про факт скасування наказу про звільнення роботодавець зобовязаний повідомити працівника шляхом направлення йому за місцем реєстрації (фактичного проживання) листа із дорученням копії наказу. Датою поновлення звільненого працівника на роботі є дата звільнення. Роботодавець у наказі про скасування наказу про звільнення повинен зазначити про припинення працівником виконання посадових обов'язків у зв'язку з призовом на строкову військову службу та призовом під час мобілізації.

Проте на момент звільнення вищезазначених працівників на підставі п. З ст. 36 КЗпП України, в Україні згідно Указу Президента України діяв особливий стан, тому на них поширювалися вимоги ч. Зет. 119 КЗпП України.

Таким чином, оскільки на момент звільнення ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_36, ОСОБА_34, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_35, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32 з роботи у зв'язку з призовом на строкову військову службу, в Україні згідно з Указом Президента України №15/2015 від 14.01.2015 року діяв особливий період, тому на нього поширювались гарантії, передбачені частиною 3 статті 119 Кодексу законів про працю України.

Звільнення працівників замість увільнення їх від роботи із збереженням робочого місця та середнього заробітку порушує умови ч. 3 ст. 36 Кодексу законів про працю України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), якою визначено, що підставами припинення трудового договору є - призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Крім того, судом також встановлено, що за інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень громадяни ОСОБА_36, ОСОБА_20 та ОСОБА_34 були поновлені на роботі за рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 27.09.2016 року у справі №210/2779/16-ц та за рішеннями Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 09.06.2016 року у справах №211/1546/16-ц та №211/1541/16-ц.

Отже, з вищенаведеного вбачається, що вимоги щодо усунення порушень норм трудового законодавства, викладені в пункті 1 оскаржуваного припису є законодавчо обґрунтованими, у зв'язку із чим, підстави для їх скасування, у суду відсутні.

В обгрунтування протиправності пункту 2 припису № 175/4.7-03 від 15.09.2016 р. позизач вказує на те, що приписами ст. 7 Конвенції Міжнародної організації праці № 132, прийнятої Міжнародною організацією праці 24.06.1970 року за № 132, ратифікованою Законом України «Про ратифікацію Конвенції Міжнародної організації праці №132» від 29.05.2001р. за № 2481-ІІІ, передбачено порядок узгодження між працівником та роботодавцем строків виплати заробітної плати за час знаходження працівника у відпустці. За таких обставин, не являється порушенням норм .ч. 4 ст. 115 Кодексу законів про працю України, ч. 1 ст.21 Закону Україну «Про відпустки» - виплата заробітної плати працівникам ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_5 за частину щорічної відпустки за їх проханням в день виплати заробітної плати, а не за три дні до початку відпустки.

Дослідивши питання правомірності вимог Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області згідно даного пункту оскаржуваного припису, суд виходить з наступного.

У відповідності до положень ч. 4 ст. 115 Кодексу законів про працю України та ч. 1 ст. 21 Закону України «Про відпустки» - заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

В ході перевірки (ст. 27 Акта перевірки) контролюючим органом було встановлено, що на підприємстві мають місце випадки, коли заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується пізніше ніж за три дні до початку відпустки:

- наказом без номера та без дати складання надана щорічна основна відпустка з 19.07.2016р. по 10.08.2016р. тривалістю 16 календарних днів та додаткова відпустка тривалістю 7 календарних днів ОСОБА_12 (таб. №36005562; виплата заробітної плати за час щорічної відпустки у сумі 12 016, 23 грн. проведена 21.07.2016р.);

- наказом без номера та без дати складання надана щорічна основна відпустка з 11.08.2016р. по 23.08.2016р. тривалістю 13 календарних днів ОСОБА_5 (таб. №36013884; виплата заробітної плати за час щорічної відпустки в сумі 11 453, 31 трн. проведена 11.08.2016р.);

- наказом №160-00185 без дати складання надані щорічна основна відпустка тривалістю 18 календарних днів та додаткова відпустка тривалістю 1 календарний день у період з 01.08.2016р. по 19.08.2016р. ОСОБА_7. (таб. №36007001; виплата заробітної плати за час щорічної відпустки у сумі 26 473, 65 грн. проведена 09.08.2016р..

Отже, з вищенаведеного вбачається, що підприємством порушено вимоги ч. 4 ст. 115 Кодексу законів про працю України, ч. 1 ст. 21 Закону України «Про відпустки» щодо строків виплати заробітної плати за час щорічної відпустки.

Статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29.06.2004 р. № 1906-ІІІ визначено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Статтею 7 Конвенції Міжнародної організації праці № 132, встановлено, що суми, що належать до виплати згідно з параграфом 1 цієї статті, виплачуються зацікавленій особі до відпустки, якщо інше не передбачено в угоді, що стосується цієї особи і роботодавця.

Слід зауважити, що ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» не надано належних доказів наявності будь-яких угод між працівником та роботодавцем, щодо строків виплати заробітної плати за час щорічної відпустки, у зв'язку із чим, виплата заробітної плати повинна була бути здійснена не пізніше ніж за три дні до початку відпустки, як встановлено нормами внутрішнього законодавства, у зв'язку з чим вимоги про усунення порушень норм трудового законодавства, викладені в пункті 2 оскаржуваного припису є обгрунтованими.

Аргументуючи протиправність вимог Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, викладених у пунктах 3 і 4 припису № 175/4.7-03 від 15.09.2016р. стосовно встановлених порушень вимог ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України, представник позивача посилався на те, що з боку підприємства, як роботодавця, звільнення працівників ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 і ОСОБА_11 було проведено у відповідності до норм чинного законодавства, а остаточний розрахунок із згаданими працівниками був проведений у строки, встановлені ст. 116 Кодексу законів про працю України, з урахуванням того, що п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом № 58 від 29.07.1993 р., встановлено, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Дослідивши питання правомірності вимог Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області згідно вищезазначених пунктів оскаржуваного припису, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України також встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

З матеріалів справи вбачається, що в ході перевірки (ст. 27-28 Акта перевірки) контролюючим органом було встановлено, що:

- наказом №906/л від 17.08.2016р. ОСОБА_37 був звільнений з роботи від 17.08.2016р., остаточний розрахунок здійснено 19.08.2016р., виплачена даному працівнику сума становить 25 839, 00 грн.;

- наказом №872/л від 09.08.2016р. ОСОБА_38 був звільнений з роботи від 09.08.2016р., остаточний розрахунок здійснено 10.08.2016р., виплачена даному працівнику сума становить 104 761, 05 грн.;

- наказом №874/л від 10.08.2016р. ОСОБА_39 була звільнена з роботи від 10.08.2016р., остаточний розрахунок здійснено 11.08.2016р., виплачена даному працівнику сума становить 4012, 66 грн.;

- наказом №881/л від 11.08.2016р. ОСОБА_40 був звільнений з роботи від 11.08.2016р., остаточний розрахунок здійснено 12.08.2016р., виплачена даному працівнику сума становить 9607, 09 грн.;

- наказом №7 від 13.05.2016р. ОСОБА_41 був звільнений з роботи від 11.05.2016р., остаточний розрахунок здійснено 13.05.2016р., виплачена даному працівнику сума становить 68 323, 20 грн.;

- наказом №14 від 29.06.2016р. ОСОБА_11 був звільнений з роботи від 28.06.2016р., остаточний розрахунок здійснено 29.06.2016р., виплачена даному працівнику сума становить 929,51грн.;

- наказом №6 від 25.04.2016р. ОСОБА_42 був звільнений з роботи від 23.04.2016р., остаточний розрахунок здійснено 25.04.2016р., виплачена даному працівнику сума становить 99 736, 09 грн.;

- наказом №7 від 13.05.2016р. ОСОБА_43 був звільнений з роботи від 12.05.2016р., остаточний розрахунок здійснено 13.05.2016р., виплачена даному працівнику сума становить 70 648, 53 грн.;

- наказом №12 від 16.06.2016р. ОСОБА_9 був звільнений з роботи від 15.06.2016р., остаточний розрахунок здійснено 16.06.2016р., виплачена даному працівнику сума становить 13 646, 92 грн.;

- наказом №21 від 18.08.2016р. ОСОБА_10 був звільнений з роботи від 16.08.2016р., остаточний розрахунок здійснено 19.08.2016р., виплачена даному працівнику сума становить 6411, 12 грн.;

- наказом №14 від 29.06.2016р. ОСОБА_8 був звільнений з роботи від 28.06.2016р., остаточний розрахунок здійснено 29.06.2016р., виплачена даному працівнику сума становить 7011, 36 грн.

Отже, з вищенаведеного слідує. що розрахунки із звільненими працівниками (зокрема - ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_11, ОСОБА_42, ОСОБА_43, ОСОБА_9, ОСОБА_13, ОСОБА_8.) здійснено не в день звільнення даних працівників, а із затримкою на 1-3 дні.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Будь-яких пояснень з приводу причини затримки у виплатах остаточного розрахунку при звільненні вказаним працівникам, а також не виплата середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку підприємством не надано, що свідчить про обґрунтованість висновків контролюючого органу щодо порушення норм ч. 1 ст.47, ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України.

Щодо тверджень позивача з приводу того, що остаточні розрахунки із працівниками ОСОБА_8 (наказ № 14 від 29.06.2016р., звільнений з 28.06.2016р., остаточний розрахунок здійснено 29.06.2016р.), ОСОБА_9 (наказ № 12 від 16.06.2016р., звільнений з 15.06.2016р., остаточний розрахунок здійснено 16.06.2016р.), ОСОБА_13 (наказ №21 від 18.08.2016 р., звільнений з 16.08.2016р., остаточний розрахунок здійснено 19.08.2016р.) і ОСОБА_11 (наказ №14 від 29.06.2016р., звільнений з 28.06.2016р., остаточний розрахунок здійснено 29.06.2016р.) були проведені у відповідності до вимог п. 2.26 Інструкції про порядок ведення ,трудових книжок працівників, затвердженої наказом № 58 від 29.07.1993 р, в день закінчення нічної зміні, тобто в останній день, коли працівник перебував у трудових відносинах з підприємством, слід зазначити наступне.

Пунктом 2.27. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 р. встановлено, що запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 -прцчина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження)і його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.

Як свідчить з матеріалів позову, ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» не заперечується той факт, що згідно запровадженому на підприємстві обліку робочого часу та затверджених і узгоджених з профспілковою організацією графіків роботи, нічна зміна враховується в дату її початку.

З наведеного вбачається, що у тому випадку, коли на день звільнення працівника припадала нічна зміна, датою звільнення вважається день початку нічної зміни і наказ про звільнення працівника повинен був бути винесений в день початку нічної зміни. Крім того, працівник взагалі не повинен виходити в нічну зміну на роботу у випадку, коли на день його звільнення припадає нічна зміна.

Так, в ході перевірки Головним управління Держпраці у Дніпропетровській області було встановлено, що накази про звільнення ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_13 і ОСОБА_11 були винесені в день, коли закінчилась нічна зміна вказаних працівників, тобто, на наступний за днем звільнення день.

Остаточні розрахунки із вказаними працівниками також були здійснені із запізненням, а за затримку у виплатах, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку не виплачувався, що свідчить про правильність висновків відповідача щодо встановлених порушень, викладених в акті перевірки та вимоги щодо усунення яких викладені у пунктах 3 та 4 оскаржуваного припису.

Протиправність вимог контролюючого органу, відображених у пункті 5 припису № 175/4.7-03 від 15.09.2016р. позивач обгрунтовує безпідставністю вимог щодо забезпечення доплат працівникам на період заміщення тимчасово відсутнього працівника без увільнення від основної роботи у відповідності до положень п. 2.13 Колективного договору, «Інструкції про порядок суміщення професій працівників та доплати за тимчасово відсутнього працівника» та «Інструкції про порядок тимчасового заміщення та суміщення посад відсутніх керівників, спеціалістів та службовців», оскільки на його думку, норми ст. 105 Кодексу законів про працю України не можуть бути застосовані до даних правовідносин.

Дослідивши питання правомірності вимог Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області згідно пункту 5 спірного припису, суд виходить з наступного.

У відповідності до ч. 1ст. 21 Закону України «Про оплату праці» від 24.05.1993 р. № 108/95-ВР, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Статтею 105 Кодексу законів про працю України встановлено, що працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов'язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника. Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі.

Договірне регулювання оплати праці працівникам підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладається на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний догорів) рівнях відповідно до законів (ст. 14 Закону України «Про оплату праці»).

Так, відповідачем в ході перевірки було встановлено, що оплата праці за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника проводиться на підприємстві у розмірі середнього заробітку по заміщуваній посаді (або по основній посаді, якщо середня заробітна плата вище ніж у заміщуваного працівника).

Між тим, умовами п.2.13 Колективного договору передбачено доплату працівникам, на період заміщення тимчасово відсутнього працівника без увільнення від основної роботи, у розмірі до 100% тарифної ставки (окладу) відсутнього працівника.

Крім того, умовами «Положення про оплату праці та преміювання», які прийняті для кожного структурного підрозділу, працівникам, на період заміщення тимчасово відсутнього працівника без увільнення від основної роботи, передбачена доплата у розмірі до 100% тарифної ставки (посадового окладу) відсутнього працівника.

Умови доплати працівникам на період заміщення тимчасово відсутнього працівника без увільнення від основної роботи також врегульовані на підприємстві «Інструкцією про порядок суміщення професій працівників та доплати за тимчасово відсутнього працівника» та «Інструкцією про порядок тимчасового заміщення та суміщення посад відсутніх керівників, спеціалістів та службовців», які сформульовані у відповідності до положень ст. 105 Кодексу законів про працю України та Колективного договору щодо розміру доплат - 100 % тарифної ставки (окладу) відсутнього працівника.

Як вбачається з матеріалів перевірки та не заперечуються позивачем, заробітна плата за виконання обов'язків тимчасового відсутнього працівника виплачувалась у розмірі середньої заробітної плати тимчасово відсутнього працівника, без урахування вимог п. 2.13 Колективного договору, «Положення про оплату праці та преміювання», п. 5,3 «Інструкції про порядок суміщення професій працівників та доплати за тимчасово відсутнього працівника».

Таким чином, обґрунтованими є висновки контролюючого органу щодо встановлених в ході перевірки порушень з боку ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» ст. 105 Кодексу законів про працю України щодо невідповідності розміру доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника.

Що стосується тверджень Позивача, що п. 2.14 чинного Колективного договору оплата праці працівників за період заміщення тимчасово відсутніх керівників, фахівців і службовців поводиться по заміщуваній посаді відповідно до діючого положення про оплату праці і преміювання, а п. 4.5 Інструкції «Про порядок тимчасового заміщення та суміщення посад відсутніх керівників, фахівців і службовців» встановлено, що оплата праці працівника за період тимчасового заміщення проводиться тільки по заміщуваній посаді і не передбачає доплати за тимчасове виконання обов'язків, слід зазначити наступне.

Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі (ч. 2 ст, 105 Кодексу законів про працю України).

Колективним договором зазначені умови здійснення доплат працівникам на період заміщення тимчасово відсутнього працівника без увільнення від основної роботи, а саме - у розмірі до 100 % тарифної ставки (окладу) відсутнього працівника.

Тобто, твердження позивача суперечать положенням ст.105 Кодексу законів про працю України, а посилання на пункти Інструкції «Про порядок тимчасового заміщення та суміщення посад відсутніх керівників, фахівців і службовців» не може слугувати підставою для скасування припису № 175/4.7-03 від 15.09.2016 року, оскільки вищевказана Інструкція є локальним актом підприємства, а Кодекс законів про працю України - нормативно-правовим актом, дія якого поширюється на всі підприємства всіх форм власності, і який має вищу юридичну силу над внутрішніми документами підприємства, у зв'язку з чим суд доходить до висновку, що вимоги про усунення порушень норм трудового законодавства, викладені в пункті 5 оскаржуваного припису є обґрунтованими.

В якості неправомірності пункту 6 припису № 175/4.7-03 від 15.09.2016 року, ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» у позовній заяві зауважує, що на підприємстві запроваджено автоматичний облік відпрацьованого робочого часу по кожному працівнику в системі SAP HR помісячно та наростаючим підсумком, що узгоджується з нормами діючого трудового законодавства, у зв'язку із чим, на думку позивача, висновки контролюючого органу щодо перевищення нормальної тривалості робочого часу та граничних норм застосування надурочних робіт в 2016 році, є безпідставними.

Дослідивши питання правомірності вимог Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області згідно пункту 6 спірного припису, суд виходить з наступного.

Статтею 61 Кодексу законів про працю України встановлено, що на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин (статті 50 та 51 Кодексу законів про працю України).

Надурочні роботи не повинні перевищувати для кожного працівника чотирьох годин протягом двох днів підряд і 120 годин на рік, передбачено ч. 1 ст. 65 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до Методичних рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу, затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19.04.2006р. № 138, обліковий період установлюється в колективному договорі. Обліковим періодом, як правило, є місяць. В окремих випадках застосовується декада (10 календарних днів місяця), квартал, півріччя, рік тощо.

Листом Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» за №10846/0/14-15/13 від 20.07.2015 р. було також зазначено, що норма тривалості робочого часу на 2016 рік при 40-годинному робочому тижні складає 2003 години.

Як вбачається з матеріалів позову, умовами п. 3.8 Колективного договору ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» - обліковий період встановлений на підприємстві становить рік. При підсумованому обліку робочого часу час, відпрацьований понад норму тривалості робочого часу за обліковий період, вважається надурочним і оплачується згідно зі ст. 106 Кодексу законів про працю України.

Так, в ході перевірки (с. 23-24 Акта перевірки) Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області було встановлено, що на підприємстві розроблені графіки роботи, які використовуються при підсумованому обліку робочого часу, а саме: №003, №170, №171, №300.

Запланована підприємством тривалість робочого часу на 2016 р.:

- за графіком №003 передбачена тривалість робочого часу 2196 годин, що на 193 години перевищує нормальну тривалість робочого часу;

- за графіком №170 передбачена тривалість робочого часу 2196, 2184, 2208 годин, що, відповідно на 193, 181, 205 годин перевищує нормальну тривалість робочого часу та граничні норми застосування надурочних робіт.

Таким чином, з наведеного вбачається, що тривалість робочого часу, встановленого графіками ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» за №003, №170, №171, №300, перевищує нормальну тривалість робочого часу та граничні норми застосування надурочних робіт, що свідчить про обґрунтованість висновків контролюючого органу щодо порушень підприємством норм ст. 65 Кодексу законів про працю України, викладених у пункті 6 оскаржуваного припису.

Посилаючись у позовній заяві на безпідставність вимог п. 7 припису № 175/4.7-03 від 15.09.2016 року, ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» зазначає, що оскільки на дільниці ремонту металургійного обладнання Ремонтного виробництва, що має безперервний технологічний процес, запроваджено підсумковий облік робочого часу з обліковим періодом - рік, а станом на 31.08.2016 року обліковий період не закінчено, тому, як вважає позивач, у підприємства відсутні підстави для остаточного розрахунку з працівниками - ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_47, ОСОБА_48

Дослідивши питання правомірності вимог Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області згідно пункту 7 спірного припису, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 65 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган повинен вести облік надурочних робіт кожного працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 106 Кодексу законів про працю України, за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки.

В ході перевірки (стор. 24 Акта перевірки) контролюючим органом був встановлений той факт, що працівникам, які працюють згідно графіків змінності за №171, 003, 301 години, відпрацьовані понад нормальну тривалість робочого часу не оплачують в подвійному розмірі годинної ставки та не враховують як години, відпрацьовані понаднормово.

Зважаючи на викладене, з урахуванням наявності чіткої норми законодавства щодо оплати праці працівника в надурочний час в подвійному розмірі годинної ставки, підприємством вимоги ст. 106 Кодексу законів про працю України не були виконані, що свідчить про відсутність підстав для визнання протиправним вимоги контролюючого органу, викладеної у пункті 7 спірного припису.

За таких обставин, суд доходить до висновку, що припис Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області №175/4.7-03 від 15.09.2016р. складено правомірно, а, отже, є таким, що не підлягає скасуванню.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд, згідно ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Позивачем не було надано належних та достатніх доказів щодо неправомірності та необґрунтованості оскаржуваного рішення Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області.

З огляду на вищевикладене, позов Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про скасування рішення - задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, передбачені статтями 186 та 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 23 січня 2017 року

Суддя Р.А. Барановський