Справа № 807/373/16
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2018-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2018 рокуЛьвів№ 876/12087/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді- Мікули О.І.,

суддів - Курильця А.Р., Кушнерика М.П.,

з участю секретаря судового засідання- Болюк Н.В.,

перекладача - Юрійчук О.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача- ОСОБА_2.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2017 року у справі № 807/373/16 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити дії,-

судді в 1-й інстанції - Рейті С.І., Гаврилко С.Є., Шешеня О.М.,

час ухвалення рішення - 31.10.2017 року, 10:52 год.,

місце ухвалення рішення - м.Ужгород,

в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1, громадянин Шрі-Ланки звернувся в суд з позовом до відповідача - Державної міграційної служби України, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 17 березня 2016 року № 170-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати відповідача повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи або політичних переконань у країні своєї громадянської належності, оскільки у Шрі-Ланці до цих пір діє Закон про запобігання тероризму, який дозволяє без санкції суду затримувати осіб, стосовно яких є підозра за співпрацю з тамілами, поміщати їх на довготривале ув'язнення. Апелянт звертає увагу на те, що причини, які унеможливлюють його повернення у Шрі-Ланку не є економічними, оскільки існують реальні побоювання стати жертвою переслідувань через конкретні причини і ці побоювання підтверджуються інформацією по країні походження, яка знаходиться у висновку Головного управління ДМС України в Закарпатській області від 11 листопада 2015 року. Ця інформація також підтверджується наданою апелянтом інформацією по країні походження Шрі- Ланки, а саме: витягом з Методичних рекомендацій УВКБ ООН щодо оцінки вимог до міжнародного захисту шукачів притулку із Шрі-Ланки від 21 грудня 2012 року (НСКУЕО/ЬКА/12/04, та витягом зі Збору фактів по країні походження: Шрі-Ланка (грудень 2016 року), виданий Австрійським центром з питань дослідження та документування країни походження та надання притулку та Червоним Хрестом Червоним Хрестом Австрії, які підтверджують переслідування в Шрі-Ланці осіб, яких підозрюють у будь-яких зв'язках з повстанським рухом Тигрів звільнення Таміл-Іслама. Вказані обставини є вагомим доказом наявності в апелянта умов для набуття статусу біженця в Україні чи додаткового захисту. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити.

Позивач (апелянт) - ОСОБА_1 та його представник- ОСОБА_2. у судовому засіданні підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважають висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просять скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, подав відзив на апеляційну скаргу, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у його відсутності за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення позивача і його представника, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 січня 2013 року ОСОБА_1 подав до органу міграційної служби у Закарпатській області заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом відділу міграційної служби у Закарпатській області від 28 січня 2013 року № 9/б відповідно до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та рішенням ГУ ДМС в Закарпатській області від 28 січня 2013 року №1 позивачу повідомлено про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2013 року у справі № 807/204/13-а (яка набрала законної сили) відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення рішенням ГУ ДМС в Закарпатській області від 28 січня 2013 року №1 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист та зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23 липня 2015 року ОСОБА_1 повторно, в порядку ч.1 ст.17 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивуючи це тим, що у нього є обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань при поверненні в Шрі - Ланку у зв'язку з тим, що після дострокових президентських виборів у січні 2015 року до влади прийшла Об'єднана національна партія, яка відповідальна за переслідування членів Народного фронту звільнення (радикальна партія лівого спрямування "Janatha Vimukthi Peramuna"), членами якої були його батьки, що свідчить про дискримінацію "тамілів"; крім того, вказує на порушення кримінальної справи за фактом вчинення терористичного акту, в якій йому загрожує арешт через дружбу з "тамілами".

На підставі п.2 ст.2, ст.ст.5,8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", наказу МВС України від 07.09.2011 року № 649 Про затвердження Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» вказана заява була прийнята до розгляду.

З позивачем проведено співбесіду для підтвердження наявності чи відсутності умов, передбачених п.п. 1,13 ч. 1 ст. 1 Закону України Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець міста Коломбо, округу Коломбо, Західна провінція, Шрі-Ланка, який до виїзду з країни постійного проживання мешкав в АДРЕСА_1, громадянин Шрі-Ланки, сингалець за національністю, сповідує буддизм, неодружений, освіта вища, не є військовозобов'язаним. У 2005 році ОСОБА_1 легально повітряним транспортом виїхав з Шрі-Ланки. З Коломбо прибув до міста Делі (Індія), де проживав протягом трьох місяців в готелі. У цей час ОСОБА_1 оформив у Посольстві Республіки Білорусь в Делі візу до Мінська (Білорусь). Після прибуття до Мінську, проживав у помешканні брата, а потім виїхав до Москви з метою навчання. Однак для навчання в Росії необхідна була віза, якої у ОСОБА_1 не було, тому він знову повернувся до Мінська. У зв'язку із закінченням строку візи у Білорусії, залишатися у країні не було підстав, тому він за порадою брата поїхав до України, куди прибув нелегально у 2007 році, щоб в подальшому потрапити у Європу.

11 листопада 2015 року за результатами розгляду особової справи позивача (№2015UZ0057) відділом по роботі з біженцями та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1. Так, зокрема, аналізуючи надані матеріали разом із наявною інформацією щодо країни громадянського походження, відділом по роботі з біженцями та соціальної інтеграції зроблено висновок про підтвердження відсутності умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також ст.1 Женевської Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, ст.ст.2,3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Європейської Директиви ЄС 2004/83/ЄС, які можуть бути розглянуті в контексті визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та вказано за доцільне відмовити громадянину Шрі-Ланки ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

17 березня 2016 року Державна міграційна служба України прийняла рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України прийнято правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством; підстави для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до п.1 ч.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні, оскільки позивач не навів жодного факту переслідування в країні, громадянином якої він є, ним не наведено фактів, які б підтверджували обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідування за іншими ознаками (раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи), крім того, позивач покинув Шрі-Ланку на підставі виданого офіційно паспорту, чим спростовується можливість арешту з боку урядових органів країни,

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року поняття "біженець" включає підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з п.п.45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справі біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають, що при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про притягнення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на те, що при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про притягнення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Відповідно до положень Закону України "Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу" метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis соттunautairе з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Згідно з Директивою Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країни та осіб без громадянств, біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту іншими причинами, а також суті захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Ч.1 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачає, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.1 ст.8 цього Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з п.4 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до п.6 ст.8 цього Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.7 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Як вбачається з висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11 листопада 2015 року №2015UZ0057, надаючи пояснення щодо причин виїзду та неможливості повернення до країни громадянської належності, на співбесідах ОСОБА_1 вказував на існування проблем, що стоять на заваді його безпечному поверненню: 1) він покинув країну громадянської належності з метою ухилення від дачі показань в поліції у зв'язку з підозрою у причетності до терористичного акту однокурсників-тамілів, які зупинялися в його будинку під час перебування в Коломбо; 2) його повернення може призвести до застосування до нього арешту.

На основі всебічного вивчення наданих ОСОБА_1 матеріалів, а також матеріалів по країні походження (Шрі-Ланка), зокрема, матеріалів, що надані Регіональним Представництвом УВКБ ООН у справах біженців в Білорусії, Молдові та Україні, співбесіди по уточненню викладених заявником фактів, встановлено, що ОСОБА_1 не надав достовірних чи правдоподібних фактів щодо особистого переслідування в країні походження і постійного проживання Шрі-Ланка. Зокрема, твердження позивача про те, що він побоюється повернення до Шрі-Ланки через те, що після дострокових президентських виборів у січні 2015 року до влади прийшла Об'єднана національна партія, яка відповідальна за переслідування членів Народного фронту звільнення (радикальна партія лівого спрямування "Janatha Vimukthi Peramuna"), членами якої були батьки, та їх дітей, вважаються не доведеними. Крім того, хоча інформація по країні походження підтверджує факти насилля по відношенню до членів Народного фронту звільнення, разом з тим, заявник не надав правдоподібних свідчень, щоб довести, що саме це могло відбуватися конкретно з членами його родини чи ним, зокрема. Погіршення ситуації в галузі безпеки в Шрі-Ланці, що веде до збільшення числа порушень прав людини, не створює спільної загрози для всіх громадян Шрі-Ланки, які підозрюються у підтримці тамілів, які повертаються в Шрі-Ланку. Оскільки ОСОБА_1 не надано правдоподібних свідчень, щоб довести, що саме до нього може бути застосоване переслідування через надання житла однокурсникам-тамілам, та враховуючи факт відсутності ордеру на його арешт у цій справі, можна вважати твердження про кримінальне переслідування у зв'язку з підтримкою тамілів непідтвердженим. Також встановлено, що до виїзду з країни походження заявник не був членом Народного фронту звільнення чи повстанського руху Тигрів звільнення Таміл-Іслама і не здійснював діяльності в їх інтересах. Ні заявник, ні хто-небудь з його близьких родичів не вступали в політичні чи релігійні асоціації або організації і не брали участь у політичній діяльності пов'язаній з діяльністю повстанського руху Тигрів звільнення Таміл-Іслама таким чином, щоб привернути до заявника увагу влади Шрі-Ланки. Хоча заявник і надав однокурсникам-тамілам житло під час їх перебування у Коломбо, проте цієї обставини недостатньо для того, щоб підозрювати заявника в зв'язках з повстанського руху Тигрів звільнення Таміл-Іслама, оскільки це звичайна практика для пересічних громадян і, отже, не створює особистого ризику для заявника. Таким чином, ОСОБА_1 не навів жодних інших фактів поганого поводження, крім загального твердження про дискримінацію "тамілів" та порушення кримінальної справи по факту вчинення терористичного акту, у якій йому загрожує арешт через дружбу з "тамілами"; він ніколи не був членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації. У зв'язку з вищенаведеним, немає підстав вважати, що ОСОБА_1 має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань чи бути підданим тортурам або жорстокому, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, а факти, повідомлені позивачем не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду особової справи шукача притулку, органом міграційної служби встановлено відсутність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними. Також у матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження реального ризику для позивача бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби обґрунтовано встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно акцентовано увагу на тому факту, що до моменту першого звернення позивача за захистом у 2013 році останній довгий термін (з 2006 року) перебував на території України нелегально і не вчиняв спроб звернутися за захистом, тобто, не вважав себе у небезпеці та не вбачав потреби у міжнародному захисті.

Також колегія суддів вважає, що суд суду першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність обґрунтованих підстави вважати, що позивач має ознаки особи, яка відповідно до пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) є економічним мігрантом, оскільки після проведених інтерв'ю та анкетування позивача не виявлено жодних ознак переслідування, доказів на підтвердження обґрунтованості побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань чи бути підданим тортурам або жорстокому, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню ОСОБА_1 не надав, а основною причиною неможливості повернення до країни походження є власне небажання та бажання легально залишитися в Україні з метою подальшого проживання та пошуком кращих економічних та соціальних умов життя.

З огляду на викладене, аналізуючи зібранні докази щодо реальності побоювань позивача стосовно його переслідування та загальновідомі обставини щодо небезпечної ситуації у країні його походження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано погодився з висновком ГУ ДМС України в Закарпатській області та прийнятим на його підставі рішенням ДМС України про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки з боку останнього під час процедури надання такого статусу не було зазначено жодних переконливих доводів, щоб свідчили б про обґрунтовані підстави побоюватись переслідування його на батьківщині. Зазначені позивачем у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в країні свого походження, як конвенційний біженець, та не доводять загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України прийнято правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2017 року у справі № 807/373/16 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий- суддя О.І.Мікула

Судді: А.Р.Курилець

М.П.Кушнерик

Повне судове рішення складене 11 січня 2018 року.