Справа № 813/2235/17
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2018-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2018 рокуЛьвів№ 876/10339/17
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді: Гуляка В.В.
суддів: Коваля Р.Й., Гудима Л.Я.
за участі секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2017 року (суддя Гулкевич І.З., час ухвалення 10:44 год., місце ухвалення м. Львів, дата складання повного тексту 26 вересня 2017 року),
в адміністративній справі № 813/2235/17 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У червні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача за відмову у відшкодуванні витрат вартості квитка в сумі 250 грн., Тип III серія УАРМ №670100 від 23.09.2016 р. за проїзд у службовому відрядженні транзитним міжміським автобусом загального користування, рейсом «Київ-Львів» з міста Житомира до міста Львова; 2) зобов`язати відповідача відшкодувати вартість квитка в сумі 250 грн. за проїзд у службовому відрядженні транзитним міжміським автобусом загального користування, рейсом «Київ-Львів» з міста Житомира до міста Львова. Також позивач просив зобов`язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення.
Відповідач позову не визнав, у суді першої інстанції подав заперечення, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 22.09.2017 року адміністративний позов задоволено частково. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 відшкодувати ОСОБА_1 вартість квитка в сумі 250 грн. за проїзд у службовому відрядженні транзитним міжміським автобусом загального користування, рейсом «Київ-Львів» з міста Житомира до міста Львова. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
З цією постановою суду першої інстанції від 22.09.2017 року не погодився відповідач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржена постанова суду протиправна, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що в підтвердження проїзду з м. Житомир до м. Львів позивач надав квиток на автобус, який не може бути прийнятий як належний підтверджуючий документ про вартість проїзду, для відшкодування витрат на відрядження. Вказує апелянт, що Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 25.05.2006 р. № 503 затверджено Типові форми квитків на проїзд пасажирів і перевезення багажу на маршрутах загального користування, зокрема, додатком № 1 - типові форми на міжміські маршрути. Пунктом 2 цього наказу встановлено, що вартість проїзду за розрахунками пасажирських перевізників, інформація про перевізника, страховика та страхову суму вносяться у квитки друкованим способом. З огляду на зазначене, якщо до автобусного квитка внесено відомості про вартість проїзду вручну, тобто первісно така вартість у квитку не зазначена друкованим способом, такий квиток не є належно оформленим розрахунковим документом і його вартість не підлягає відшкодуванню. Крім того, апелянт зазначає про пропуск позивачем шестимісячного строку звернення до адміністративного суду та несплату позивачем судового збору за подання позовної заяви.
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржену постанову суду від 22.09.2017 р. та прийняти нове рішення суду, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Позивач апеляційної скарги не визнав, суду апеляційної інстанції подав заперечення, просить оскаржену постанову суду залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.
У засідання суду апеляційної інстанції відповідач ІНФОРМАЦІЯ_3 не з`явився, хоча був належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.
Відповідач подав суду апеляційної інстанції клопотання про перенесення слухання справи на інший день у зв`язку із відрядженням представника Львівського ОВК до Пустомитівського районного суду Львівської області.
Однак, суд апеляційної інстанції вважає таке клопотання відповідача про перенесення розгляду справи необґрунтованим, а повідомлені відповідачем причини неявки представника в засідання суду апеляційної інстанції неповажними, оскільки відповідач Львівський ОВК ще 13.11.2017 року був належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду цієї адміністративної справи, і будучи суб`єктом владних повноважень Львівський ОВК мав достатньо часу та можливостей для забезпечення явки представника в засідання суду апеляційної інстанції.
Тому, згідно статей 310, 313 КАС України, апеляційний розгляд справи проведено у відсутності представника відповідача.
Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та з`явились в засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави та межі апеляційної скарги, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 проходив службу у Головному представництві замовника №4762, яке знаходиться у м. Львові, що підтверджується довідкою № 21 від 30.06.2017 р. (а.с. 23).
Відповідно до наказів начальника Головного представництва замовника №4762 (по стройовій частині) від 13.09.2016 р. за №146 та від 16.09.2016 р. за №149, в період з 13.09.2016 р. по 24.09.2016 р. ОСОБА_1 перебував у службовому відрядженні (а.с. 18, 19).
Після повернення з відрядження, позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з оригіналами документів, що підтверджують вартість витрат на відрядження для їх відшкодування згідно Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт від 28.09.2016 р. за №1159 (а.с. 14).
Відповідно до звіту про використання коштів, позивачу підлягала сума відшкодування витрат на відрядження 3494,98 грн., а виплачено було 3244,98 грн., що на 250 грн. менше. Сума недоплати 250 грн. становила вартість квитка на автобус, яка не була виплачена у зв`язку із тим, що такий квиток заповнений вручну, а не друкованим способом.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що заповнення вручну реквізитів у проїзному білеті на автобус не суперечить вимогам розрахункових документів, а тому позивач має право на відшкодування вартості білета в розмірі 250 грн..
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Пунктом 1.1 Інструкції про порядок відшкодування військовослужбовцям Збройних Сил України витрат на службові відрядження в межах України №530 від 29.08.2011 р., зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 22.09.2011 р. за № 1115/19853 (далі - Інструкція) (чинна на момент відрядження позивача) передбачено, що службовим відрядженням вважається поїздка військовослужбовця за розпорядженням командира або начальника на певний строк в іншу місцевість для виконання службового завдання поза пунктом постійного або тимчасового розквартирування військової частини (підрозділу), у якій військовослужбовець проходить службу. Для покриття особистих витрат під час відрядження військовослужбовцям здійснюються виплата добових та відшкодування витрат на наймання житлового приміщення, а також на проїзд до місця відрядження та назад. Відрядженому військовослужбовцю відшкодовуються також витрати на оплату податку на додану вартість за придбані проїзні документи та користування в поїздах постільними речами.
Відповідно до п.п.2.1, 2.5 Інструкції, військовослужбовцям, відрядженим в межах України, витрати на проїзд до місця відрядження та назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов`язаних з придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті. Відрядженому військовослужбовцю також відшкодовуються витрати на проїзд міським транспортом загального користування (крім таксі) за місцем відрядження (згідно з підтвердними документами) відповідно до маршруту, погодженого з керівником.
Судом встановлено, що до матеріалів справи позивачем було додано квиток на міжміський автобус Київ-Львів (позивач їхав з м. Житомира до м. Львова) від 23.09.2016 р. тип ІІІ серії УАРМ №670100 на суму 250 грн. (а.с. 16).
Вказаний квиток відповідає формі, передбаченій додатком 1 до наказу Міністерства транспорту та зв`язку України від 25.05.2006 р. №503 «Про затвердження Типових форм квитків на проїзд пасажирів і перевезення багажу на маршрутах загального користування».
Отже, позивач має право на відшкодування зазначених витрат на проїзд до місця відрядження та назад.
При цьому, слід зазначити, що відповідно до п.14 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 р. №59, підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи передбачені Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Податкового кодексу України.
Статтею 2 зазначеного Закону передбачено, що розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі - продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.
Таким чином, заповнення вручну реквізитів, зазначених у типових формах квитків на проїзд пасажирів на міжміських маршрутах, не суперечить вимогам до розрахункових документів, що передбачені статтею 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг». Закон має вищу юридичну силу по відношенню до підзаконних нормативно-правових актів, якими є інструкції міністерств, відомств. Тому, якщо одне і теж питання два інших між собою правових документів регулюють по різному то застосовується правовий документ, який має вищу юридичну силу. В даному випадку слід застосовувати Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» в частині способу заповнення проїзного документу.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Головним представництвом замовника №4762 отримано роз`яснення Головного управління ДФС у Львівській області від 19.01.2017 року №336/10/13-01-13-05-16. В зазначеному роз`ясненні йдеться про те, що відповідно до вимог п.п.«а» п.п.170.9.1 п.170.9 ст.170 ПК України, не є доходом платника податку - фізичної особи, яка перебуває у трудових відносинах із своїм роботодавцем, сума відшкодованих йому у встановленому законодавством порядку витрат на відрядження в межах фактичних витрат, зокрема на проїзд у транспорті. Будь-які витрати на відрядження не включаються до оподатковуваного доходу платника податку за наявності відповідних документів.
Із зазначеного роз`яснення Головного управління ДФС у Львівській області видно, що платник єдиного податку, який здійснював перевезення позивача у службовому відрядженні, не зобов`язаний був застосовувати розрахункові книжки, книги обліку розрахункових операцій чи касовий апарат, а зобов`язаний надати на вимогу позивача чек, інший письмовий документ, зокрема товарний чек або проїзний документ, що засвідчує передавання прав власності на нього від продавця до покупця.
Згідно зі ст.296 ПК України, реєстратор розрахункових операцій (далі - РРО) не застосовуються для другої і третьої груп (фізичні особи - підприємці) незалежно від обраного виду діяльності, обсяг доходу яких протягом календарного року не перевищує 1000000 грн..
Тобто переліченим особам дозволено здійснювати перевезення пасажирів та не застосовувати РРО.
Типовими квитками є саме квитки за формами, затвердженими наказом Міністерства транспорту та зв`язку України Про затвердження Типових форм квитків на проїзд пасажирів і перевезення багажу на маршрутах загального користування від 25.05.2006 р. №503. Але, оскільки суб`єктам підприємницької діяльності - фізичним особам, оподаткування доходів яких здійснюється за спрощеною системою оподаткування, РРО дозволено не застосовувати у випадку дотримання ними встановлених вимог Податкового кодексу України, тому виконувати вимогу зазначеного наказу щодо внесення до квитка ціни друкованим способом вони не зобов`язані, відповідно мають право заповнювати розрахунковий документ ручним способом.
Крім того, постановою КМУ від 23.08.2000 р. № 1336 «Про забезпечення реалізації статті 10 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» затверджено перелік окремих форм та умов проведення діяльності у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, яким дозволено проводити розрахункові операції без застосування РРО з використанням розрахункових книжок та книг обліку розрахункових операцій.
Зокрема, РРО не застосовується для продажу талонів, квитанцій, квитків з нанесеними друкарським способом серією, номером, номінальною вартістю в кіосках та салонах транспортних засобів для проїзду в електротранспорті, на морських і річкових суднах (п.10 постанови КМУ від 23.08.2000 р. № 1336).
Матеріалами справи підтверджується, що перевезення позивача у відрядженні здійснював суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_2 , який належить до другої групи платника єдиного податку, що підтверджується витягом з реєстру платника єдиного податку, який на законних підставах надав позивачу квиток, вартість в якому внесена ручним способом (а.с. 15).
Основною відмінністю товарного чека від фіскального є спосіб формування. Так, фіскальний чек реєструється реєстром розрахункових операцій (у випадку коли продавець послуги є платником податку на додану вартість - ПДВ), а товарний чек чи проїзний квиток (у випадку коли продавець послуги є платником єдиного податку) - заповняється вручну.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вимога позивача про зобов`язання відповідача Львівського ОВК відшкодувати вартість квитка в сумі 250 грн. за проїзд у службовому відрядженні транзитним міжміським автобусом загального користування, рейсом «Київ-Львів» з міста Житомира до міста Львова, є обґрунтованою.
Відносно постанови суду першої інстанції від 22.09.2017 року в частині щодо відмови у задоволенні решта позовних вимог, то суд апеляційної інстанції враховує, що в цій частині постанова суду першої інстанції не оскаржена позивачем, а тому також підлягає залишенню без змін.
Відносно доводів апелянта про те, що позивач пропустив шестимісячний строк звернення до адміністративного суду та не сплатив судовий збір за подання позовної заяви, то суд апеляційної інстанції враховує наступне.
Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що позивач дізнався про порушення своїх прав із листа Львівського ОВК №5189 від 09.06.2017 року про відмову в відшкодуванні вартості автобусного квитка (а.с. 7).
Адміністративний позов було подано до суду першої інстанції 23.06.2017 року.
Тому, згідно приписів статті 99 КАС України (в редакції на час звернення до адміністративного суду) позивачем не пропущено 6-ти місячного строку звернення до суду із даним адміністративним позовом.
Питання щодо судових витрат не належить до предмету позову і вирішується судом у провадженні якого знаходиться справа.
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржена постанова суду першої інстанції від 22.09.2017 року винесена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для її скасування.
Керуючись ст.ст. 243 ч.3, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.
Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2017 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи чи в порядку письмового провадження протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: В.В. Гуляк

Судді: Р.Й. Коваль

Л.Я. Гудим

Повний текст постанови складено 10.01.2018 року