Справа № 425/3237/17
Суддя: Коваленко Д. С.
Дата ухвалення: 2018-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2018 Провадження №2-а/425/16/18

Справа №425/3237/17

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого судді Коваленка Д.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Рубіжанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з адміністративним позовом до Рубіжанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, яким просила визнати протиправними дії Рубіжанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиплати їй пенсії за віком та зобовязати вказане управління відновити виплату їй пенсії за віком з 01 лютого 2015 року.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту КАС України) суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

А згідно з частиною 5 статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Позиція позивача полягала в тому, що вона постійно проживала та була зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_1. У звязку із початком антитерористичної операції звернулась до відповідача з заявою про взяття її на облік та про призначення/перерахунок пенсії, оскільки змінила місце проживання. І як пенсіонер за віком, з 01 серпня 2014 року по теперішній час перебуває на обліку в Рубіжанському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Луганської області. Вона отримувала пенсію шляхом зарахування коштів на її особистий рахунок, проте починаючи з 01 лютого 2015 року, без будь-яких попереджень та пояснень, відповідач припинив виплату їй раніше призначеної і нарахованої пенсії. В грудні 2017 року у телефонному режимі відповідач повідомив її, що виплата пенсії припинена у звязку з тим, що вона постійно не проживає у місті Рубіжному. Вважає, що вказані дії відповідача є протиправними. Як наслідок, просить зобовязати відповідача відновити виплату їй пенсії за віком з 01 лютого 2015 року, шляхом перерахунку на поточний рахунок відкритий в АТ «Ощадбанк».

Відповідач заперечував проти задоволення позову. Його представник, у своєму відзиві вказував на те, що позивач перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області з 01 серпня 2014 року. Звернення позивача з заявою про призначення/перерахунок пенсії відбулось після набрання чинності Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №509 від 01 жовтня 2014 року. Отже під час звернення з заявою про призначення пенсії позивач мав надати відповідачу довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2014 року №715 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №637» виплати пенсій, що призначені або продовжені відповідним особам до набрання чинності цією постановою, здійснюються за фактичним місцем їх проживання (перебування) у разі видачі їм до 01 лютого довідки, виданої згідно з Порядком №509. У звязку з ненаданням відповідної довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи виплату пенсії позивачу призупинено з 01 лютого 2015 року. Окремого рішення про призупинення виплати пенсії позивачу не приймалось.

А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини:

Третього листопада 2009 року органом Пенсійного фонду України ОСОБА_1, у зв`язку із призначенням пенсії, було видано пенсійне посвідчення серії ААЕ № 819702 (а.с.8).

Однак 15 грудня 2014 року, через зміну місця проживання, ОСОБА_2 звернулась до Управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області (надалі за текстом - Управління ПФУ) із заявою про взяття її на облік, з метою продовження отримання пенсії за віком (а.с.25,12-13).

Розпорядженням від 16 грудня 2014 року №1365, Управління ПФУ прийняло рішення виплачувати їй пенсію за віком, щомісячно, починаючи з 01 серпня 2014 року і довічно, у розмірі 1399 гривень 79 копійки (а.с.45,53).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2014 року №715 «Про внесення зміни до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №637, виплати пенсій, що призначені або продовжені відповідним особам до набрання чинності цією постановою здійснюються за фактичним місцем їх проживання (перебування) у разі видачі їм до 01 лютого 2015 року довідки, виданої згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509 (а.с.12-13,37).

З інформації Рубіжанського обєднаного управління пенсійного фонду України Луганської області №13511/03.1 від 28 грудня 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 з 01 серпня 2014 року перебуває на обліку у відповідача як особа, переміщена з тимчасово окупованих територій та районів проведення АТО. З 01 лютого 2015 року нарахування і виплата пенсії призупинено, так як вона не надала до управління довідку про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції (а.с.38).

Вважаючи дії відповідача щодо невиплати їй пенсії з 01 лютого 2015 року протиправними, ОСОБА_2 оспорила їх шляхом подання позову (а.с.2-4).

Також судом встановлено, що у грудні 2016 року, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань було внесено запис про створення Рубіжанського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Луганської області, на підставі постанови Кабінету Міністрів України №988 від 21 грудня 2016 року „Деякі питання функціонування територіальних органів пенсійного фонду України, якою серед іншого, вирішено реорганізувати шляхом злиття Управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області та Управління Пенсійного фонду України в Кремінському районі Луганської області, внаслідок чого утворити Рубіжанське обєднане Управління Пенсійного фонду України Луганської області. А 28 квітня 2017 року, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань було внесено запис про припинення Управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області. (а.с.14,15-17,18).

Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем, як фізичною особою та субєктом владних повноважень, виник публічно-правовий спір у сфері соціального захисту на випадок старості, з приводу правомірності невиплати виплати такого виду страхової виплати, як пенсія.

При цьому, суд відразу хоче відзначити, що позивач правильно визначив відповідача у цій справі - Рубіжанське обєднане управління Пенсійного фонду України Луганської області, який повинен відповідати за позовом, з огляду на факт його правонаступництва щодо усіх прав та обов`язків Управління Пенсійного фонду України в Кремінському районі Луганської області, що підтверджується доказом (а.с.14,15-17,18) і відповідач це визнає.

В силу положень частини 1 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Дійсно, цим кодексом, зокрема частиною 2 статті 99 встановлено загальний строк звернення до суду особою за захистом своїх порушених прав, у шість місяців.

Але, згідно з частиною 2 статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

А тут суд враховує, що ОСОБА_2 звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом, вимоги якого, за своєю суттю, виникли у зв`язку із тим, що попередньо нараховані їй суми пенсії, починаючи з 01 лютого 2015 року, не отримані нею з вини відповідача, який призначає і виплачує пенсію, і ці вимоги безпосередньо спрямовані на виплату їй вже нарахованої пенсії з 01 лютого 2015 року, тобто за минулий час. А такі вимоги не обмежуються будь-яким строком.

Тому суд вважає, що у даному випадку, ОСОБА_2 строків звернення до суду із позовом не пропустила, і заяв про поновлення строку звернення до суду їй подавати і не треба було як помилково вважав відповідач, оскільки на підставі вказаного вище закону, вона має право захистити своє право на отримання виплати нарахованої їй пенсії, без обмеження будь-яким строком, що можливо, якщо позовні вимоги будуть задоволені.

І, з огляду на це, її позов слід розглянути по суті.

Для вирішення спору, що виник між позивачем та відповідачем суд, з урахуванням встановлених обставин, застосував такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:

В силу положень частини 1 статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. А в силу положень пункту 7 частини 1 статті 92 Основного закону, виключно законами України визначається правовий режим майна.

Зокрема, відповідно до положень частини 1 статті 190 та частини 1 статті 319 Цивільного кодексу України, майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права, власнику яких належать правомочності володіння, користування та розпорядження таким майном на власний розсуд.

При цьому, згідно з частиною 2 статті 3 Закону України „Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні, майновими правами визнаються у тому числі й права вимоги.

Виходячи з цього, суд констатує, що він розглядає невиплату з 01 лютого 2015 року пенсійним органом щомісячних страхових виплат позивачу у вигляді пенсії, раніше призначених їй до виплати довічно, саме як позбавлення позивача майна (власності) у вигляді майнового права вимоги щодо виплати раніше призначених їй грошових коштів довічно, на які вона мала право розраховувати, у тому числі з 01 лютого 2015 року.

А оскільки, в силу положень частини 1 статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, суд застосовує і положення статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі за текстом - Конвенція), що захищає право власності, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, оскільки згідно частини 1 статті 32 названої Конвенції, саме цей Суд має право тлумачення її положень і протоколів до неї.

Зокрема суд враховує, що в силу положень статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (п.83 Рішення від 12 липня 2001 року справа „ОСОБА_4 Ганс-Адам ІІ проти Німеччини; п.22 Рішення від 08 листопада 2005 року справа „Кечко проти України; п.20-24 Рішення від 10 березня 2011 року справа „Сук проти України; п.41 Рішення від 07 листопада 2013 року справа „Пічкур проти України; п.31 Рішення від 26 червня 2014 року справа „Суханов та Ільченко проти України), кожній фізичній або юридичній особі гарантується право мирно володіти своїм майном, яке включає в себе, серед іншого, як майнові права (у тому числі право вимоги уплати боргу), так і матеріальний (або ж майновий) інтерес, до якого входять так звані законні очікування (або ж іншими словами законні сподівання).

А тому і з точки зору Конвенції, з огляду на те, що суб`єкт страхової виплати у виді пенсії, її отримувач, розмір, строки і період її виплати, на момент виникнення спору між сторонами були визначені, і спору щодо цього між сторонами не було, суд вважає щомісячну пенсію позивача, яку вона повинна була отримувати кожного місяця і довічно, у тому числі і з 01 лютого 2015 року, майном, у розумінні статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, і тому застосовує положення цієї статті.

За положеннями статті 1 Протоколу №1 Конвенції, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, право на мирне володіння своїм майном не є абсолютним, воно може бути обмежене або піддано іншому втручанню з боку держави, у тому числі особу може бути і позбавлено її майна.

Проте, стала практика Європейського Суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить, що втручання держави у право особи мирно володіти своїм майном, буде сумісною з гарантіями статті 1 Протоколу №1 до Конвенції тільки при дотриманні державою трьох обов`язкових умов, таких як:

- законність втручання (іншими словами, підстави для обмеження або позбавлення майна повинні бути передбачені законом). При цьому тут, суд враховує, що під визначенням "закон" слід розуміти як норми, встановлені писаним правом (тобто не обов`язково тільки законом), так і правила, що сформувались у прецедентному праві (п.37 Рішення від 13 липня 1995 року справа „Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства);

- втручання має переслідувати легітимну мету: публічні або ж суспільні інтереси;

- втручання у право на мирне володіння своїм майном повинно бути пропорційним поставленій меті (іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи - п.53 Рішення від 26 червня 2014 року справа „Суханов та Ільченко проти України).

Оцінюючи чи мало місце законне втручання у діях відповідача, які оскаржує позивач, щодо невиплати їй пенсії з 01 лютого 2015 року, суд виходить з такого:

Відповідно до положень частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості. При цьому основи соціального захисту, а також форми і види пенсійного забезпечення, визначаються виключно законами України (пункт 6 частини 1 статті 92 Конституції України).

Зокрема, з огляду на положення статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов'язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.

Разом з цим, положення частини 1 статті 27 цих же Основ передбачають, що виплати та надання соціальних послуг, на які має право застрахована особа за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, може бути припинено: а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості; б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність; в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи; г) внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов'язків щодо загальнообов'язкового державного соціального страхування; д) в інших випадках, передбачених законами.

Отже, Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування вичерпних випадків припинення таких страхових виплат, як пенсія, не передбачають, але встановлюють, що вони можуть бути передбачені іншими законами.

На момент припинення виплати позивачу щомісячної пенсії, діяв Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в редакції від 01 січня 2015 року.

І частиною 1 статті 49 названого закону було передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Отже, і закон, який є спеціальним, вичерпних випадків припинення пенсійних виплат не передбачав, але унормовував, що ці інші випадки припинення пенсійних виплат можуть бути передбачені тільки законом.

Також, що важливо, суд звертає увагу і на те, що у будь-якому випадку, хоча припинення виплати пенсії могло мати місце й в інших випадках, передбачених іншим законом чи законами, воно могло мати місце виключно на підставі рішення територіального органу Пенсійного фонду або за рішенням суду.

Заперечення надані відповідачем свідчать про те, що окреме рішення про припинення пенсійних виплат позивачу з 01 лютого 2015 року не приймалось, рішення суду із цього приводу також відсутнє. Призупинення виплати пенсії, за поясненнями відповідача мало місце у звязку з тим, що вона не надала до управління довідку про взяття її на облік, як внутрішньо переміщеної особи (а.с.12-13,37). Але, як вже вказувалось, незважаючи на наявність або відсутність підстав для припинення виплати пенсії, спосіб вирішення цього питання визначений законом однозначно тільки через прийняття окремого рішення органом пенсійного фонду або судом, якого відповідач не має.

З огляду на це та викладені вище нормативно-правові положення, суд вважає, що припинення виплати пенсії позивачу з 01 лютого 2015 року Управлінням ПФУ, правонаступником якого є відповідач, мало місце не у спосіб передбачений законом України, а з точки зору положень статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було "законним".

Звичайно, суд узяв до уваги аргументи Управління ПФУ про те, що право припинити виплату автоматично, без прийняття будь-якого окремого рішення, було передбачено положеннями «Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (надалі Порядок №509), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №509 від 01 жовтня 2014 року, а також положеннями постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» № 637 від 05 листопада 2014 року. Однак тут, суд виходить з такого.

Дійсно, відповідно абзацу 2 пункту 1 Порядку №509, довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. А згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2014 року №715 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №637», виплати пенсій, що призначені або продовжені відповідним особам до набрання чинності цією постановою, здійснюються за фактичним місцем їх проживання (перебування) у разі видачі їм до 01 лютого 2015 року довідки, виданої згідно з Порядком №509.

Але суд знову відзначає, що будь-яких положень щодо незастосування до внутрішньо переміщених осіб Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" вказані постанови не містять, як не містять і положень про те, що вони є спеціальними по відношенню до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Також суд констатує, що вказані постанови не наділяють органи пенсійного фонду України правом не приймати рішення у випадку наявності підстави для припинення виплати пенсії, як це прямо встановлено частиною 1 статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Але, тим не менш, суд знову нагадує відповідачу, що в силу положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені саме Конституцією та законами України. І закон, по відновшенню до актів Кабінету Міністрів України має вищу юридичну силу.

І оскільки, як вже вказувалось вище, на момент припинення відповідачем виплати пенсії позивачу, діяли положення частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які встановлювали перелік підстав для припинення виплати пенсії з обов`язковим прийняттям окремого рішення про це органом пенсійного фонду або судом, й інші закони, що стосуються пенсійного забезпечення виключення із цього правила не містили, а Управлінням ПФУ, як і судом, окремого рішення про це не приймалось, суд вважає, що припинення цим управлінням виплати пенсії позивачу з 01 лютого 2015 року було вчинено не у спосіб, передбачений Конституцією та законом України, тобто протиправно.

І як наслідок, втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії, суд вважає таким, що не мало ознак "законності". А тому, суд не бачить необхідним перевіряти дії пенсійного органу на предмет того чи переслідували вони легітимну мету: публічні або ж суспільні інтереси, а також чи було втручання у право на мирне володіння своїм майном пропорційним поставленій меті. Позаяк, встановлення судом відсутності "законності втручання", тобто вчинення дії не у спосіб, що встановлений законом, є окремою, серйозною і самостійною підставою, яка вказує на те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Таким чином, суд погоджується із тим, що право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді отримання щомісячної пенсії було порушено, і порушено саме відповідачем, який у тому числі є правонаступником Управління ПФУ. І саме відповідач повинен відновити порушене право позивача, для чого його слід зобов`язати відновити виплату пенсії позивачу з 01 лютого 2015 року, як того позивач і просить.

Спосіб порушеного права, який обрав позивач, суд вважає належним, тобто таким, що відповідає змісту його порушеного права, субєкту, що його допустив, способу його порушення та наслідкам, що їх спричинило це порушення, а тому позовні вимоги до Рубіжанського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Луганської області підлягають задоволенню, але з тією особливістю, що спосіб виплати позивачу пенсії у судовому рішенні визначеним не буде. Оскільки сам позивач не надав реквізити свого рахунка, відомостей про них відповідачем суду також не надано, а рішення суду має відповідати ознакам остаточності, ясності та конкретної визначеності, що без визначення конкретних реквізитів рахунку позивача у банку не можливо. Проте суд вважає, що у цьому разі право позивача на отримання пенсії не постраждає, оскільки при задоволенні позову у визначеному судом об`ємі, відповідач, по суті, зобов`язаний відновити порушене право, а отже, вирішити питання щодо виплати пенсії позивачу на його рахунок у АТ „Ощадбанк самостійно.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні, з огляду на положення статті 139 КАС України.

Отже, керуючись статтями 2,4,6,12,32,72-90,241-243,255,257-263,292-297Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Рубіжанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною невиплату Рубіжанським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України Луганської області пенсії за віком ОСОБА_1 з 01 лютого 2015 року.

Зобов'язати Рубіжанське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області (ідентифікаційний код: 41245565; місцезнаходження: 93009, Луганська область, місто Рубіжне, вулиця Студентська, будинок 35-А) поновити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1; зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3) виплату пенсії за віком з 01 лютого 2015 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Донецького апеляційного адміністративного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області.

Повне рішення складено 12 січня 2018 року.

Суддя - Д.С. Коваленко