Справа № 207/16/16-а(2-а/207/14/16)
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2017-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 грудня 2017 року справа № 207/16/16-а(2-а/207/14/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сафронової С.В.,

суддів: Чепурнова Д.В. Мельника В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 січня 2016 року

у адміністративній справі № 207/16/16-а(2-а/207/14/16) за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Баглійському районі м. Дніпродзержинська про визнання протиправною бездіяльності та спонукання до вчинення дій, -

в с т а н о в и л а :

Ухваленою в скороченому провадженні 20 січня 2016 року Постановою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська районного суду, відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 щодо визнання протиправною бездіяльності управління Пенсійного фонду України в Баглійському районі м. Дніпродзержинська в частині не поновлення виплати пенсії за віком, та стосовно зобовязання відповідача поновити та здійснювати виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року, а також виплатити недоотриману суму пенсій за період починаючи з 07.10.2009 року у розмірі згідно з чинним законодавством.

Зазначена постанова суду першої інстанції оскаржена позивачкою в апеляційному порядку з підстав її незаконності, неврахування судом фактичних обставин, та порушення норм матеріального права, яким регулюються спірні правовідносини, у звязку з чим просить її скасувати та прийняти нове рішення про задоволення її вимог, зобовязавши Управління Пенсійного фонду України в Баглійському районі м. Дніпродзержинська та поновити їй виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року, як не працюючому пенсіонеру в розмірах відповідно до чинного пенсійного законодавства України, а також виплатити їй недоотриману суму пенсій за період починаючи з 07.10.2009 року у розмірі згідно з чинним законодавством здійснити розподіл судових витрат.

Письмових заперечень на апеляційну скаргу позивача, відповідачем по справі - управлінням Пенсійного фонду України в Баглійському районі м. Дніпродзержинська (перейменованого на Південний район м. Кам'янське), правонаступником якого є Кам'янське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області до апеляційного суду не надходило.

Судом апеляційної інстанцій за матеріалами справи встановлено, що підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з позовом у цій справі стала відмова відповідача ОСОБА_2 № 53/Т-08-07 від 17.07.2015 року у задоволені поданої нею 03.07.2015 року заяви про поновлення виплати пенсії з тих підстав, що пенсія виплачується за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання, а паспорт громадянина України для виїзду за кордон не є підставою для прийняття рішення про поновлення виплати пенсії, що позивачка вважає протиправною бездіяльністю відповідача з огляду на наведену Конституційним Судом України в Рішенні від 07.10.2009 р. у справі № 25-рп/2009 правову позицію, згідно якої: положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визнано неконституційними та є такими, що втратили силу з моменту прийняття Конституційним судом України рішення, і відповідно до ст.152 Конституції України, відповідач своїм рішенням зобовязаний був в порядку, передбаченому ст.46 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», поновити їй виплату раніш нараховану та призначену пенсію протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Суд першої інстанції вирішуючи спір у цій справі по суті, виходив з того, що згідно пенсійної справи, позивачці було призначено пенсію за віком на пільгових умовах по Списку № 2 за нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 20.12.1994 року, яка виплачувалася їй відділом соціального захисту населення Баглійської районної ради до грудня 1998 року. З грудня 1998 року позивачці виплату пенсії припинено, та у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю проведено виплату пенсії за 6 місяців наперед.

Виходячи з наявних матеріалів адміністративної справи, відповідач по справі не заперечує проти зазначених в попередньому абзаці обставин (заперечення на позов а.с.21-26), та посилаючись на матеріали пенсійної справи, яка перебуває в архіві відділу соціального захисту населення Баглійської районної ради, підтверджує факт призначення ОСОБА_1 і отримання нею з 20.12.1994 року пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 2 за нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення» до грудня 1998 р., але заперечує проти задоволення вимог позивачки у звязку з тим, що: ОСОБА_1 не перебуває на обліку в УПФУ Баглійського району м.Дніпродзержинска; Законом «Про пенсійне забезпечення», за яким позивачці призначено пенсію за віком не передбачено виплату пенсій громадянам за час їх перебування за кордоном; рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. у справі № 25-рп/2009 розповсюджується лише на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009 року; на час звернення позивачки з заявою про поновлення раніше призначеної пенсії є неможливим в силу положень ст..47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»; у пенсійного органу відсутня інформація про отримання позивачкою пенсії або інших соціальних виплат заміст пенсії в Ізраїлі; а заяву про поновлення пенсії має подати пенсіонер особисто до органу, що призначає пенсію за місцем проживання (реєстрації), і доказом є паспорт громадянина України, який позивачка здала до міграційної служби при виїзді за кордон.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення у цій справі, обґрунтував свою правову позицію стосовно відсутності підстав для задоволення вимог позивачки в мотивувальній частині рішення лише дослівним цитуванням наведеного пенсійним органом (в письмових запереченнях) розуміння застосування до спірних правовідносини з позивачкою положень ст.1, ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст.4, ст.47, ст.49, ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за № 1566/11846, Закону України від 11.12.2003 року № 1382-1V "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", Постанови Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-11 "Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон".

При цьому, суд першої інстанції також як і відповідач по справі в своїх запереченням, акцентував увагу на тому, що: позивачка на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Баглійському районі м. Дніпродзержинська не перебувала та пенсію за віком не одержувала; Законом «Про пенсійне забезпечення», за яким позивачці призначено пенсію за віком не передбачено виплату пенсій громадянам за час їх перебування за кордоном; рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. у справі № 25-рп/2009 розповсюджується лише на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009 року; на час звернення позивачки з заявою про поновлення раніше призначеної пенсії є неможливим в силу положень ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»; а заяву про поновлення пенсії має подати пенсіонер особисто до органу, що призначає пенсію за місцем проживання (реєстрації), предявивши саме паспорт громадянина України, а не паспорт громадянина України для виїзду за кордон, на підставі якого нотаріатом посвідчувалась і довіреність на представництво інтересів позивачки, хоча зазначений документ посвідчує тільки особу позивачки, як громадянина України, під час перетинання державного кордону України та перебування за кордоном.

Судова колегія не погоджуючись з висновками суду першої інстанції у цій справі, оскільки у цій справі беззаперечно встановленими фактами є: призначення ОСОБА_1 з 20.12.1994 року пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 2 за нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення», та отримання позивачкою призначеної пенсії за віком на пільгових умовах, виплата якої була припинена з грудня 1998 р. у звязку з її виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю; та те, що ОСОБА_1 після виїзду на постійне проживання до Ізраїлю, перебуваючи на консульському обліку в посольстві України по теперішній час не отримує пенсію, яку заробила у той час коли була працездатною та працювала проживаючи на території України, і відповідно, відмова пенсійного органу в поновленні пенсії позивачки порушуються її пенсійні права, що суперечить приписам ч.1 ст.8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 р. (далі Закон № 1058), якою чітко визначено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом, а у ч.2 ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» було прописано аналогічні положення.

Судова колегія акцентує увагу на тому, що ОСОБА_1 з грудня 1994 року вже була призначена пенсія за віком на пільгових умовах по Списку 2, яку вона отримувала перебуваючи на обліку в Управлінні соціального захисту населення Баглійського району м. Дніпродзержинска, правонаступником якого в силу закону став відповідач по справі, і відповідно після припинення виплата пенсії позивачці у звязку з його виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю, пенсійна справа перебуває в архівах, до яких відповідач по справі має безперешкодний доступ.

За наведених обставин, судова колегія визнає безпідставними висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 у звязку з тим, що вона не перебувала на обліку та не отримувала пенсію в УПФУ Баглійського району м.Дніпродзержинська, який відсутні обізнаний про місце перебування пенсійної справи позивачки та за чинним законодавством зобовязаний її витребувати для поновлення раніше призначеної пенсії позивачки.

Як вбачається з матеріалів справи, на день звернення до управління Пенсійного фонду України у Баглійському районі м. Дніпродзержинська з заявою про поновлення виплати ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії за віком на пільгових умовах, яку вона отримувала до грудня 1998 року та виплата якої була припинена у звязку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю, згідно записів в паспорті громадянинки України для виїзду за кордон (який є власністю України) терміном дії до 03.11.2018 року (а.с.13), ОСОБА_1 проживаючи в державі Ізраїль, як громадянка України була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль (а.с.13)

В ст. 46 Конституції України проголошено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто право на отримання пенсії в України є конституційним правом громадянина України.

У ст. 24 Конституції України зазначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно ч.1 ст.7 Закону України № 1058-IV загальнообовязкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обовязків стосовно сплати страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

У відповідності з ч. 3 ст. 2 Протоколу N 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ст. 1, ст. 2, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» на громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов'язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається. Документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон.»

За таких обставин, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

В ч. 3 ст. 22 Конституції України проголошено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року у справі № 1-32/2009 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07. 2003 р. № 1058-IV. Положення Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Вказане рішення Конституційного Суду України є безумовною підставою для поновлення позивачці виплати раніше призначеної їй пенсії.

Згідно ч.2 ст.49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після зясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Відповідно ст. 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед відїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обовязковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобовязані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Таким чином, позивач ОСОБА_1 проживаючи в Ізраїлі, як громадянка України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання громадянина України.

На підставі наведеного, судова колегія дійшла висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV є підстави для поновлення конституційного права ОСОБА_1на виплату раніше призначеної їй пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, і відповідно, саме з цього часу, тобто починаючи з 7 жовтня 2009 року, Управління Пенсійного фонду України у Баглійському районі м. Дніпродзержинська має відновити виплату пенсії громадянці України - ОСОБА_1, яка виїхала на постійне місце проживання за кордон.

Аналогічну правову позицію неодноразово викладав Верховний Суд України в своїх постановах, зокрема, в постанові від 12 травня 2015 року по справі № 21-180а15.

Вирішуючи питання щодо періоду за який відповідач по справі зобовязаний здійснити нарахування та виплату раніше призначеної позивачці пенсії за віком, судова колегія виходить з положень ч.2 ст.46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Також відповідно до абзацу 3 ч.2 ст.27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому частинами першою та другою статті 42 цього Закону, якими визначено, що пенсії, призначені за цим Законом, індексуються відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення..

Тобто, з наведених норм Закону індексація та перерахунок пенсії позивача має бути здійснена позивачці автоматично, і така правова позиція наведена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 01 березня 2016р. по справі № 645/1680/15-а (К/800/37715/15)

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1Р.є доведеними, обґрунтованими у зв`язку з чим підлягають задоволенню в повному обсязі.

З огляду на вищезазначене, судова колегія приходить до висновку, що відмова Управління Пенсійного фонду України у Баглійському районі м. Дніпрозержинська, правонаступником якого є Кам'янське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області (по Південному районі м. Кам'янське) щодо відмови у поновлені виплати пенсії громадянці України ОСОБА_1 - є протиправною, позов підлягає задоволенню, а відповідно, постанова суду першої інстанції скасуванню, з прийняттям у цій справі іншої постанови про задоволення вимог позивачки у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до наведеного, сплачений представником позивача судовий збір при подачі позовної заяви в розмірі 487,20 грн. та сплаченим при зверненні до апеляційної інстанції судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 535,92 грн - підлягає поверненню позивачці за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України у Баглійському районі м. Дніпрозержинська, правонаступником якого є Кам'янське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області (по Південному районі м. Кам'янське) відповідно до ч.1 ст.189 та ст.143 КАС України.

Керуючись п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 327, 329 КАС України, судова колегія

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, постанову Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 січня 2016 року скасувати, та прийняти нову постанову про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України у Баглійському районі м. Дніпрозержинська щодо поновлення ОСОБА_1 виплати раніше призначеної пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 за поданою 03.07.2015 року заявою.

Зобов'язати Кам'янське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області (по Південному районі м. Кам'янське), яке є правонаступником Управління Пенсійного фонду України у у Баглійському районі м. Дніпрозержинська - поновити виплату раніше призначеної ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, починаючи з 7 жовтня 2009 року з урахуванням усіх перерахунків та індексації пенсії, які були проведені за весь час, починаючи з 7 жовтня 2009 року.

Повернути ОСОБА_1 пенсії ОСОБА_1 пенсії сплачений при подачі позовної заяви судовий збір в розмірі 551,21 грн. (п'ятсот п'ятдесят одну гривню двадцять однієї копійки), та сплачений при подачі апеляційної скарги судовий збір в розмірі 606,32 грн. (шістсот шість гривень тридцять дві копійки) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України у Вознесенівському (Орджонікідзевському) районі м. Запоріжжя

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.В. Сафронова

Суддя: Д.В. Чепурнов

Суддя: В.В. Мельник