Справа № 826/17000/16
Суддя: Дегтярьова О.В.
Дата ухвалення: 2018-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 січня 2018 року 13 год. 30 хв. № 826/17000/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії: Головуючого - судді Дегтярьової О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1.) з позовом до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі також - відповідач, ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві), в якому з просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 26.04.2016 року № 2157-1305.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що визначена у контролюючим органом податковому повідомленні-рішенні від 26.04.2016 року № 2157-1305 сума податкового зобов'язання по земельному податку обчислена методологічно неправильно. Позивач вважає, що відповідач не здійснив такий розрахунок пропорційно частки співвідношення загальної площі приміщення, що належить позивачу до спільної площі усіх квартир і нежилих будівель у нежитловому будинку, як того вимагають норми п. 286.6 ст. 286, п. 287.8 ст. 287 Податкового кодексу України. Крім того, позивач вважає, що відповідно до пп. 4 п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу України, він, як фізична особа-підприємець та платник єдиного податку, звільнений від обов'язку сплачувати земельний податок за земельну ділянку під належними йому приміщеннями.

У призначеному судовому засіданні 06.12.2017 року представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги повністю, а представник відповідача заперечував проти позову з підстав, наведених у тексті його заперечень від 24.01.2017 року. Зокрема, заперечення відповідача мотивовані тим, що з моменту державної реєстрації права власності на нежилі приміщення в багатоквартирному жилому будинку у ОСОБА_1 виникло право власності/користування на земельну ділянку під такими приміщеннями, а з ним відповідно і обов?язок по сплаті земельного податку. При цьому, правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто, з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

На підставі ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України 06.12.2017 року суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Судом встановлено, що громадянину ОСОБА_1 на праві приватної власності належать нежилі приміщення з № 1 по № 15, загальною площею 111,90 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 (літер. А), що засвідчується наступними документами: свідоцтвом про право власності від 29.05.2009 року, виданим Головним управління комунальної власності м. Києва Київської міської державної адміністрації;

Попередньо вказані приміщення були жилими приміщеннями квартир № 4 і № 22 у жилому будинку № 33 на Чоколівському бульварі у місті Києві, придбаними ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 22.12.1997 року (реєстровий № К-466) і від 23.10.1995 року (реєстраційний № А5585/8643), та в подальшому переведеними на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 20.03.2001 року № 485 у нежилі.

ОСОБА_1 зареєстрований 09.02.2005 року як фізична особа-підприємець, про що до Єдиного державного реєстру юридичних ос1іб та фізичних осіб-підприємців був внесений запис за № 0001750.

За даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом господарської діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі також - ФОП ОСОБА_1.) є платником єдиного податку третьої групи починаючи з 01.01.2016 року, що підтверджується витягом з Реєстру платників єдиного податку. За даними поданої позивачем до контролюючого органу податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за 2016 року у вказаному звітному періоді ОСОБА_1 здійснював такі види господарської діяльності: консультування з питань комерційної діяльності й керування; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; агентства нерухомості; роздрібна торгівля газетами та канцелярськими товарами в спеціалізованих магазинах.

Позивач перебуває на обліку як платник податків у ДПІ у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві та сплачує єдиний податок, що не заперечується відповідачем.

Позивач зазначає, що належні йому нежилі приміщення, розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 (літер. А), використовуються ним виключно для здійснення господарської діяльності, а саме: надаються у строкову оплатну оренду ПП «Туристична компанія «Бітско» на підставі договору № 03/06/15 про оренду нежилих приміщень від 03.06.2015 року.

На підтвердження наведених обставин позивач надав суду копію зазначеного договору оренди нежилих приміщень з додатком до нього (витяг з плану БТІ) та актом приймання-передачі орендованого майна від 03.06.2015 року; копію податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за 2016 року.

26.04.2016 року ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення № 2157-1305, яким позивачу відповідно до п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України визначено до сплати суму податкового зобов'язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у сумі 25 013,15 грн.

Згідно тексту заперечень представника відповідача проти позову, що наявні у матеріалах справи, вказана сума податкового зобов'язання із земельного податку визначена позивачу за 2016 рік.

Розрахунок цієї суми земельного податку був наданий відповідачем окремо в листі від 18.07.2016 року № 4674/Б/26-58-13-05-12 у відповідь на запит позивача.

За результатами отримання розрахунку суми земельного податку, не погоджуючись з правомірністю податкового повідомлення-рішення від 26.04.2016 року № 2157-1305, позивач звернувся із цим позовом до суду.

При вирішення даного спору по суті суд виходить з наступного.

Статтею 206 Земельного кодексу України (далі за текстом - ЗК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до п. «в» ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно зі ст.ст. 125, 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до пп. 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі за текстом - ПК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень Податкового кодексу України з урахуванням критеріїв, які визначені у розділі XIII такого Кодексу.

Згідно із ст. 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Статтею 270 ПК України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, а також земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Пунктом 271.1 ст. 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (п. 274.1 ст. 274 ПК України).

Відповідно до п. 286.1 ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Статтею 289 ПК України встановлено, що для визначення розміру податку використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Пунктом 286.5 ст. 286 цього Кодексу встановлено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому він втратив право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому у нового власника виникло право власності.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Відповідно до п. 287.6 ст. 287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

За змістом норм п. 286.6 ст. 286 ПК України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

Також відповідно до п. 287.8 ст. 287 ПК України, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Поряд з цим, у ч. 1, 2 статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

За результатами аналізу вищенаведених норм у сукупності, з урахуванням пріоритету норм ПК України, можна дійти висновку про наступне. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

При цьому, власники будівель, споруд (їх частини), що розташовані на земельній ділянці, сплачують податок за земельні ділянки на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, натомість, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У судовому засіданні у справі представник позивача пояснив, що належні ОСОБА_1 нежитлові приміщення знаходяться на першому поверсі багатоповерхового жилого будинку, співвласниками окремих частин (приміщень) якого є також інші фізичні та юридичні особи При цьому, право власності на земельні ділянку, на якій розташовані саме нежилі приміщення позивача, останнім не оформлено.

Суд звертає увагу на те, що обов'язок по нарахуванню сум земельного податку фізичним особам покладено саме на контролюючий орган - орган державної фіскальної служби, яким для визначення розміру вказаного податку необхідно встановити базу оподаткування, наявність грошової оцінки землі, інші відомості для визначення суми податкового зобов'язання.

Зокрема, порядок визначення нормативної грошової оцінки земель міста Києва, затверджений рішенням Київради від 26.07.2007 року № 43/1877 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва та Порядку її визначення», згідно якого нормативна грошова оцінка земельних ділянок несільськогосподарського призначення визначається окремо в межах економіко-планувальних зон за формулою: Цн = Цнм х Пз х Кф х Кл х Кі, де: Цн - нормативна грошова оцінка земельної ділянки в гривнях; Цнм - середня вартість одного квадратного метра землі в гривнях в межах конкретної економіко-планувальної зони; Пз - площа земельної ділянки в квадратних метрах; Кф - коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки; Кл - узагальнюючий локальний коефіцієнт, який характеризує місце розташування земельної ділянки і визначається як добуток значень окремих локальних коефіцієнтів, що впливають на місце розташування цієї земельної ділянки (при цьому значення узагальнюючого локального коефіцієнта не повинно бути нижче 0,50 і вище 1,50); Кі - коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2000 № 783 «Про проведення індексації грошової оцінки земель».

Судом встановлено, що спірна сума земельного податку визначена відповідачем за наступною формулою: 112,40 кв.м. х 1105,20 грн. x 2,5 х 1,5 x 1,249 x 1,433 x 3% = 25 013,15 грн., де: 112,40 кв.м. - площа земельної ділянки щодо якої визначається податок; 1105,20 грн. за 1 кв.м. - грошова оцінка згідно Рішення Київської міської Ради від 03.07.2014 року № 23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва», введеного в дію з 01.07.2015 року згідно рішення Київської міської ради від 10.12.2014 року № 565/565, та з урахуванням того, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 (літер. А) відноситься до 111-ої економіко-планувальної зони; 2,5 - коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (а саме: для комерційного використання); 1,5 - узагальнюючий локальний коефіцієнт; 1,249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державного агентства земельних ресурсів України від 14.01.2015 року № 6-28-0.22-215/2-15; 1,433 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2016 року № 6-28-0.22-201/2-16; 3% ставка податку на землю відповідно до пп. 5.3.3.29 Рішення Київської міської Ради від 23.06.2011 року № 242/5629 зі змінами та доповненнями.

В ході судового розгляду справи відповідачем не надано суду доказів, які підтверджували показники на підставі яких вираховувалася площа земельної ділянки, на яку нарахований земельний податок.

Проаналізувавши наведений в тексті заперечень відповідача розрахунок земельного податку у сукупності з іншими матеріалами справи, суд дійшов висновку про неможливість встановлення правильності та достовірності визначення площі земельної ділянки, з якої проведено нарахування позивачу земельного податку в сумі 25 013,15 грн., оскільки у такому розрахунку відсутні: дані щодо площі всієї земельної ділянки, яку займає багатоповерховий нежилий будинок з урахуванням прибудинкової території, а також дані щодо площі земельної ділянки, яка розташована під нежитловими приміщеннями саме позивача, а не третьої особи; дані щодо площі приміщень зазначеного будинку з урахуванням частки позивача, та відповідно вирахуваної пропорційної частки прибудинкової території, яка припадає на позивача, що не дає можливості суду перевірити дотримання відповідачем вимог п. 286.6 ст. 286 ПК України та правильність обрахунку суми податкового зобов'язання по земельному податку.

У зв?язку з цим суд приходить до висновку, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, під час розгляду адміністративної справи не доведено правомірність нарахування позивачу грошового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у розмірі 25 013,15 грн., з огляду на відсутність в розрахунку такого податку всіх складових необхідних для визначення земельного податку.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає податкове повідомлення-рішення ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві від 26.04.2016 року № 2157-1305, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб у розмірі 25 013,15 грн., таким, що є протиправним та підлягає скасуванню.

Разом з тим, при винесенні рішення по суті розгляду даної справи суд не бере до уваги як нормативно та документально обгрунтовані посилання позивача на наявність у нього пільг по сплаті земельного податку, як суб?єкта спрощеної системи оподаткування, відповідно до приписів пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України.

Так, п. 269.2 ст. 269 ПК України передбачено, що особливості справляння податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Згідно з пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України, платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Дослідивши наявні у справі матеріали, суд встановив, що позивачем при передачі у строкову платну оренду власних нежилих приміщень частина земельної ділянки під такими приміщеннями у найм не передається, а отже така земельна ділянка позивачем для провадження господарської діяльності не використовується. Дані обставини, на думку суду, виключають право позивача на звільнення від сплати земельного податку у межах спірних правовідносин.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих учасниками справи доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. 2, ст. 7, ст.ст. 72 - 77, ст. 139, ст. ст. 241 - 246, ст. 250, ст. 255, ст.ст. 292 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 26.04.2016 року № 2157-1305.

3. Присудити на користь ОСОБА_1 (місце проживання: 03110, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 551,21 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві (місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул. Смілянська, 6, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими в ст.ст. 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно з урахуванням положень п. 15.5 ч. 1 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Суддя О.В. Дегтярьова