Справа № 310/7296/17(2-а/310/220/17)
Суддя: Коршун А.О.
Дата ухвалення: 2018-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 січня 2018 рокусправа № 310/7296/17(2-а/310/220/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії: головуючого судді: Коршуна А.О. (доповідач)

судді: Панченко О.М. Чередниченка В.Є.

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області
на постанову Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13.11.2017р. у справі №310/7296/17 (2-а/310/220/17)
за позовом:ОСОБА_1
до: про:Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

18.10.2017р. ОСОБА_1 звернувся до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі Шевченківське обєднане УПФУ) про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії. / а.с. 1-8/.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23.10.2017р. за вищезазначеним адміністративним позовом відкрито скорочене провадження в адміністративній справі №310/7296/17 (2-а/310/220/17) / а.с. 26/.

Позивач, посилаючись у позовній заяві на те, що він проходив службу у органах внутрішніх справ України та в лавах Національної поліції України у звязку з погіршенням стану здоровя у травні 2016р. його було направлено для проходження медичного обстеження , за результатами якого він отримав свідоцтво про хворобу №155/с від 14.06.2016р. яким встановлено наявність в нього захворювання, яке повязано з проходженням служби в органах внутрішніх справ, та постановою військово лікарської комісії його визнано непридатним до військової служби в мирний час та обмежено придатним у воєнний час, у подальшому наказом №226 о/с від 23.06.2016р. на підставі його рапорту та свідоцтва про хворобу №155/с від 14.06.2016р. його звільнено зі служби в поліції на підставі п. 2 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу), на момент звільнення його стаж складає 22 роки 07 місяців 11 днів, у пільговому обчисленні 23 роки 10 місяців 12 днів. Після звільнення він звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії та всі документи для її призначення, з 24.06.2016р. йому призначена пенсія за вислугу років та він з цього часу перебуває на обліку у відповідача. 03.08.2016р. йому призначена 2 група інвалідності та після цього його переведено на інший вид пенсії пенсія по інвалідності. У серпні 2017р. він звернувся до відповідача з заявою щодо надання розрахунку пенсії за вислугу років та з відповіді відповідача від 13.09.2017р. він дізнався що розмір його пенсії становить 59% від грошового забезпечення, але відповідно до положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з урахуванням наявної в нього вислуги 23 роки розмір пенсії за вислугу років повинен становити 64% грошового забезпечення, тому він звернувся 19.09.2017р. до відповідача з заявою про перерахунок пенсії відповідно до вимог чинного законодавства, але відповідач листом від 05.10.2017р. повідомив про те, що розрахунок розміру пенсії здійснено відповідно до вимог чинного законодавства,підстави для перерахунку пенсії відсутні оскільки у наданих документах відсутній висновок медичної комісії про непридатність до служби в поліції. Позивач вважає такі дії відповідача необґрунтованими та безпідставними, оскільки ним при призначенні пенсії було надано позивачу усі необхідні документи у тому числі свідоцтво про хворобу №155/с від 14.06.2016р., яким серед іншого його визнано непридатним до військової служби в мирний час та обмежено придатним у воєнний час, це свідоцтво щодо форми та змісту оформлено відповідно до вимог чинного законодавства, тому просив суд просив суд визнати дії відповідача щодо призначення йому пенсії у розмірі 59% загальної суми грошового забезпечення за 23 роки вислуги та відмови в перерахунку пенсії відповідно до пункту «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», як звільненому зі служби в поліції на підставі п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу), протиправними та зобовязати відповідача здійснити перерахунок його пенсії, призначити та виплачувати основний розмір пенсії на підставі п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у розмірі 64 % відповідних сум грошового забезпечення за 23 роки вислуги, починаючи з 24.06.2016 року з урахуванням фактично виплачених сум.

Постановою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13.11.2017р. у справі №310/7296/17 (2-а/310/220/17), з урахуванням ухвали суду першої інстанції від 23.11.2017р. / а.с. 60/, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено (суддя Білоусова О.М.) /а.с. 42-43/.

Відповідач, не погодившись з вищезазначеною постановою суду, подав апеляційну скаргу /а.с. 81-82/, у якій, посилаючись на те, що судом першої інстанції під час розгляду даної справи не було зясовано усі обставини справи, які мають значення для її вирішення та зроблено висновки, які суперечать фактичним обставинам справи, оскільки в наданому позивачем висновку лікарської комісії відсутній висновок про непридатність служби в поліції через стан здоровя (хворобу) що свідчить про невідповідність такого висновку вимогам ст.. 77 Закону України «Про національну поліцію», що свідчить про постановлення судом першої інстанції рішення у справі з порушенням норм чинного матеріального та процесуального права, просив суд скасувати постанову суду першої інстанції від 13.11.2017р. та постановити у справі нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні заявлених ним позовних вимог у повному обсязі, також у апеляційній скарзі відповідач просив суд розглянути справу без участі його представника.

Позивач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу та письмових запереченнях на апеляційну скаргу / а.с. 76-94/ заперечував проти доводів апеляційної скарги та посилаючись на те, що судом першої інстанції було обєктивно та понов зясовано усі обставини справи та постановлено рішення у справі без порушень норм чинного законодавства, просив суд апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, постанову суду першої інстанції від 13.11.2017р. залишити без змін, та просив суд апеляційної інстанції розглянути справу у його відсутність.

Сторони у судове засідання не зявились, про дату, годину та місце розгляду справи повідомлені належним чином / а.с. 73-75/, надали суду письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність. За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу без участі сторін, оскільки їх неявка не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Перевіривши у судовому засіданні доводи апеляційної скарги, матеріали даної адміністративної справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду даної адміністративної справи, як судом першої інстанції так і апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 , позивач у справі, проходив службу у органах внутрішніх справ України та в лавах Національної поліції України і у звязку з погіршенням стану здоровя у травні 2016р. його було направлено для проходження медичного обстеження, за результатами якого він отримав свідоцтво про хворобу №155/с від 14.06.2016р.

З наданої суду ксерокопії вищезазначеного свідоцтва про хворобу / а.с. 13/, вбачається, що військово-лікарською комісією ДУ «ТМО МВС України в Запорізькій області» встановлено наявність у позивача захворювання, яке повязано з проходженням служби в органах внутрішніх справ, та постановою військово лікарської комісії (п. 13 свідоцтва про хворобу №155/с від 14.06.2016р.) ОСОБА_1, позивача у справі, визнано непридатним до військової служби в мирний час та обмежено придатним у воєнний час / а.с.14/

У подальшому наказом ГУ Національної поліції в Запорізькій області №226 о/с від 23.06.2016р. на підставі рапорту позивача та свідоцтва про хворобу №155/с від 14.06.2016р. позивача звільнено зі служби в поліції на підставі п. 2 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу) / а.с. 12/.

З ксерокопії вищезазначеного наказу / а.с. 12/ вбачається, що на момент звільнення вислуга років позивача складає 22 роки 07 місяців 11 днів, у пільговому обчисленні 23 роки 10 місяців 12 днів.

Після звільнення позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії та надав всі визначені законодавством документи для її призначення, у тому числі свідоцтва про хворобу №155/с від 14.06.2016р., з 24.06.2016р. йому призначена пенсія за вислугу років та з цього часу позивач перебуває на обліку у відповідача.

03.08.2016р. йому встановлена 2 група інвалідності / а.с. 24/, та після цього його переведено на інший вид пенсії пенсія по інвалідності / а.с. 10/ .

У серпні 2017р. позивач звернувся до відповідача з заявою щодо надання розрахунку пенсії за вислугу років та з відповіді відповідача від 19.09.2017р. позивач дізнався що розмір його пенсії становить 59% від грошового забезпечення, але відповідно до положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з урахуванням наявної в нього вислуги 23 роки розмір пенсії за вислугу років повинен становити 64% грошового забезпечення, що обумовило його звернення до відповідача 19.09.2017р. з заявою про перерахунок пенсії відповідно до вимог чинного законодавства / а.с. 18-20/, але відповідач листом від 05.10.2017р. повідомив про те, що розрахунок розміру пенсії здійснено відповідно до вимог чинного законодавства,підстави для перерахунку пенсії відсутні оскільки у наданих документах відсутній висновок медичної комісії про непридатність до служби в поліції / а.с. 21/, і саме такі дії відповідача, які позивач вважає протиправними обумовили його звернення до суду з даним адміністративним позовом за захистом прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

Пунктом «а» частини 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції, що діяла на час призначення пенсії позивачу), передбачено, що пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах: а) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають вислугу 20 років і більше (пункт "а" статті 12): за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров'я, особам, звільненим зі служби в поліції на підставі пунктів 2, 3 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення.

При цьому необхідно зазначити, що форма свідоцтва про хворобу (Додаток №12), передбачена Порядком проведення військово-лікарської експертизи і медичного огляду військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу в системі МВС України, який затверджено наказом МВС України №85 від 06.02.2001р. і містить графу п. 13 «Постанова військово-лікарської комісії про придатність до військової служби», і будь-які зміни до вказаного наказу у звязку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» у встановленому чинним законодавством порядку не вносились як на час проходження позивачем медичного огляду за результатами якого видано свідоцтва про хворобу №155/с від 14.06.2016р., так і у подальшому під час звільнення позивача, призначення пенсії та звернення за перерахунком пенсії.

Отже приймаючи до уваги вищенаведені норми законодавства, які регулюють відносини, що виникли між сторонами у даній справі, та враховуючи що судом під час апеляційного перегляду справи встановлено, що позивача звільнено зі служби в поліції на підставі ч.1 п.2 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу), що підтверджується наказом Головного управління національної поліції в Запорізькій області, підставою для такого звільнення є свідоцтво про хворобу № 155/с від 14 червня 2016 р. (за формою затвердженою Наказом МВС України №85 від 06.02.2001р., до якого не вносилися зміни), відповідно до якого позивача визнано непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час, та зазначено, що його захворювання повязане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, колегія суддів вважає, що на позивача поширюються норми Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а дії головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови в перерахунку пенсії позивачу на підставі п. «а» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», як звільненого зі служби в поліції на підставі п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», є протиправними.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ст.ст. 8, 19, 46, 55 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п. 53 рішення у справі «Ковач проти України» від 07.02.2008р., п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19.10.2004р., п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011р., п. 54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30.10.2014р. тощо).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених позивачем у справі позовних вимог знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду даної справи, і судом першої інстанції постановлено правильне рішення про задоволення заявлених позивачем у справі позовних вимог у повному обсязі.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції обєктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення даної адміністративної справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права, які регулюють саме ці правовідносини, та постановив правильне рішення про задоволення заявлених позивачем вимог, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються зібраними у справі доказами, і оскільки під час апеляційного розгляду справи не було встановлено будь-яких порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які б потягли за собою наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, вважає необхідним постанову суду першої інстанції від 13.11.2017р. у даній адміністративній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, оскільки доводи, які викладені у апеляційній скарзі, суперечать зібраним у справі доказам та фактичним обставинам справи, зводяться до переоцінки заявником апеляційної скарги доказів, які були досліджені судом першої інстанції під час розгляду даної адміністративної справи і незгоди з висновками суду з оцінки обставин у справі, а також помилкового тлумачення заявником апеляційної скарги норм матеріального та процесуального права, а тому не можуть бути підставою для скасування постанови суду першої інстанції у даній справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області - залишити без задоволення.

Постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2017р. у справі №310/7296/17 (2-а/310/220/17) залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки встановлені ст. 329, 331 КАС України.

Повний текст виготовлено 12.01.2018р.

Головуючий суддя: А.О. Коршун

Суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко