Справа № 804/3470/17
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2017-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 грудня 2017 рокусправа № 804/3470/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючий суддя: Дурасової Ю.В.

судді: Лукманової О.М. Божко Л.А.

за участю секретаря судового засідання: Сонник А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Дніпропетровській області

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.07.2017 (суддя Голобутовський Роман Зіновійович, дата складання повного тексту 05.07.2017)

у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідер-Агро КР" до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Лідер-Агро КР" звернувся, до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення.

Позов обґрунтовано тим, що зазначене податкове повідомлення-рішення, на думку позивача, є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки воно не ґрунтується на законі та прийняте податковим органом без достатніх на те правових підстав. Всі матеріали (вогнетривкі матеріали) придбані ТОВ "Фабія-К", згідно сертифікатів якості №380, 383, 388 від 22.11.2106 року, придбані останнім в ПАТ "Запоріжогнеупор" та були використані ТОВ "Лідер-Агро КР" для термінового капітального ремонту перегородок сірчаної печі на СКЦ ГМЗ ДП "СГХІДГЗК". Всі матеріали використані. Роботи здані замовнику. Тому висновки на підставі яких нараховані податкові зобов'язання відповідачем надумані, а дії по винесенню податкового повідомлення-рішення протиправні.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.07.2017 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 24.04.2017, винесене Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області на підставі акта документальної позапланової виїзної перевірки №4037/04-36-14-08/37214871 від 18.04.2017.

Постанова суду першої інстанції обґрунтована тим, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість були фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем (Головного управління ДФС у Дніпропетровській області) подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що перевіркою виявлено порушення податкового законодавства, вчиненого контрагентом позивача.

Представником позивача надано до апеляційного суду заперечення, згідно яких просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на те, що податковий кредит сформовано у відповідності до норм податкового законодавства на підставі первинних документів та реально здійснених операцій.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та в задоволенні позову відмовити. Надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Представники позивача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечили, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін. Надали пояснення аналогічні, викладеним в запереченнях проти апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем за результатами документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ "Лідер-Агро КР" з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства України по взаємовідносинам з ТОВ "Фабія К" за період з 01.11.2016 по 30.11.2016 складено Акт № 4037/04-36-14-08/37214871 від 18.04.2017, згідно якого встановлено порушення п. 44.1 ст. 44, п.198.3 ст.198 ПКУ, п. 1 та п.2 ст. 9 Закону України від 16.07.1999 №996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", п. 2 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.95 за №168/704, в результаті чого занижено ПДВ до бюджету за листопад 2016 року на 344 836, 27 грн.

На підставі акта перевірки винесено податкове повідомлення-рішення від 24.04.2017 №, яким ТОВ "Лідер-Агро КР" нарахована сума грошового зобов'язання за податком на додану вартість у розмірі 431 045грн., з яких за податковими зобов'язаннями - 344 836грн. та за штрафними санкціями - 86 209грн.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції до даних правовідносин правильно застосував норми Податкового кодексу України, Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", норми "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 №88.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Водночас статтею 1 Закону України від 16.07.1999 № 996-ХІV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена пп. 1.2 п. 1, пп. 2.1 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.95 р. за № 168/704, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.99 р. № 996-ХІV, із змінами та доповненнями, встановлені вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку.

Слід зазначити, що згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Статтею 201 Податкового кодексу України встановлено вимоги до оформлення податкових накладних.

Згідно з пунктом 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.95 р. за № 168/704 первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. Відповідно до пунктів 2.15, п.2.16 вказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Відповідно до статті 1 Закону України від 16.07.1999 № 996-ХІV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Мамеріалами справи підтверджено, що між ТОВ "Лідер-Агро КР" та ТОВ "Фабія-К" укладено договір від 22.11.2016 №68. Відповідно до зазначеного договору ТОВ "Фабія-К" (постачальник) зобов'язується поставити, а ТОВ "Лідер-Агро КР" (покупець) прийняти та оплатити продукцію, найменування, кількість та ціна якої обговорюється в рахунках-фактурах (додатках), які після підписання є невід'ємними частинами Договору.

На виконання умов цього договору на адресу ТОВ "Лідер-Агро КР" виписано наступні первинні документи: накладна від 24.11.2016 №306, накладна від 22.11.2016 №293.

Транспортування придбаного ТОВ "Лідер-Агро КР" у ТОВ "Фабія-К" товару здійснювалось за рахунок постачальника, із залученням послуг перевізників.

На підтвердження транспортування товару позивачем було надано наступні товарно-транспортні накладні: товарно-транспортна накладна №018477 від 22.11.2016: автомобільний перевізник - СПП Щоголь; автомобіль - МАН, НОМЕР_1 причеп НОМЕР_2; вид перевезень - вантаж; водій - ОСОБА_2, замовник - ТОВ "Фабія-К"; вантажовідправник - ТОВ "Фабія-К"; вантажоодержувач - ТОВ "Лідер-Агро КР"; пункт навантаження - м. Дніпро; назва вантажу - МЛС62 №33; пункт розвантаження - м. Запоріжжя; товарно-транспортна накладна №018476 від 22.11.2016: автомобільний перевізник - СПП Щоголь; автомобіль - МАН, НОМЕР_1 причеп НОМЕР_2; вид перевезень - вантаж; водій - ОСОБА_2, замовник - ТОВ "Фабія-К"; вантажовідправник - ТОВ "Фабія-К"; вантажоодержувач - ТОВ "Лідер-Агро КР"; пункт навантаження - м. Дніпро; назва вантажу - МЛС62 №12; пункт розвантаження - м. Запоріжжя; товарно-транспортна накладна №018481 від 24.11.2016: автомобільний перевізник - СПД ОСОБА_1 автомобіль - DAF, НОМЕР_3, причеп НОМЕР_4, вид перевезень - вантаж; водій - ОСОБА_1, ВХТ 721119; замовник - ТОВ "Фабія"; вантажовідправник - ТОВ "Фабія"; вантажоодержувач - ТОВ "Лідер-Агро КР"; пункт навантаження - м. Дніпро; пункт розвантаження - м. Жовті Води; назва вантажу - МЛС62 №5, Рідке скло; товарно-транспортна накладна №018482 від 24.11.2016: автомобільний перевізник - ПП Дарья і К; автомобіль - Мерседес, НОМЕР_5; вид перевезень - вантаж; водій - ОСОБА_3, SIAA 344349; замовник - ТОВ "Фабія-К"; вантажовідправник - ТОВ "Фабія-К"; вантажоодержувач - ТОВ "Лідер-Агро КР"; пункт навантаження - м. Дніпро; пункт розвантаження - м. Запоріжжя; назва вантажу - Шл 1.3 №5, МШ 39, Дошка обрізна.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, вказані відповідачем недоліки в товарно-транспортних накладних, суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги, оскільки зазначене не позбавляє господарські операції їх реального змісту, з урахуванням наявних податкових накладних, оплати за поставлений товар (послуги) та подальшого використання товару у власній господарській діяльності платника податків, що у своїй сукупності підтверджує отримання товару (послуг) і як наслідок наявність у платника права на формування податкового кредиту. При цьому, Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997, визначено такий документ як товарно-транспортна накладна, не встановлюють правил податкового обліку валових витрат платників податку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників); При цьому, документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист. Не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Не передбачений обов'язок замовника перевіряти можливість виконавця на виконання послуг, його виробничих потужностей або наявність співробітників, які потрібні для виконання послуг/робіт.

Отже, ТТН призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом.

Товарно-транспортні накладні, не є визначальною умовою для отримання права на податковий кредит, оскільки, законодавчі норми не ставлять в залежність відсутність транспортних документів на перевезення вантажу (товару) або їх недоліки з наслідками формування бази оподаткування податком на додану вартість. З урахуванням статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" товарно-транспортна накладна не може бути первинним документом, який підтверджує здійснення господарської операції з поставки товарів, та відповідно набуття права власності на нього, оскільки не відображає відомості про господарську операцію з поставки товару, а відображає відомості про господарську операцію перевезення.

Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників).

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Таким чином, факт отримання товарів/послуг позивачем підтверджується наведеними вище первинними документами.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з підпунктами 139.1.1, 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності та не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Слід зазначити, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України).

Отже, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що матеріали справи не містять доказів, що під час перевірки податковий орган встановив обставини, які б свідчили про умисел позивача на укладення договору з контрагентом (та їх умислу) без наміру створити наслідки, які передбачені договором.

Водночас, документально доведено виконання зобов'язань щодо отримання та оплати товару/послуг.

Зазначені обставини не спростовані в ході судового розгляду справи в апеляційному порядку.

Також колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що висновки, які зроблені податковим органом на підставі програмного забезпечення не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки програмне забезпечення (інформаційні бази ДПІ) до первинних або інших документів, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку платника податків не відноситься. Такі дані не є належним доказом відсутності фактів здійснення господарських операцій безпосередньо платника податків - позивача, та доказом несплати ним податку, якщо спірний період податковим органом перевірено з урахуванням всіх первинних документів та документів податкової звітності.

Не є підставою для відмови у праві на податковий кредит та бюджетне відшкодування з податку на додану вартість порушення податкової дисципліни, вчинені контрагентом платника податку. Слід враховувати, що, якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на віднесення сплачених ним у ціні товару відповідних сум податку на додану вартість до податкового кредиту, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо цього та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Платник податків не може нести відповідальність за дії контрагентів при відсутності вини, інакше порушуються основні конституційні засади: дотримання принципу справедливості як елемента верховенства права (ст. 8 Конституції України), індивідуалізації відповідальності (ст. 61 Конституції України), забезпечення доведеності вини (ст. 129 Конституції України).

Таким чином, позивачем отримані вказані податкові накладні у зв'язку з придбанням товарів з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності.

Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-VI, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. А відповідно до частини 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції правильно зазначив, що на сьогоднішній день, судами України при вирішенні спорів з податковими органами застосовані три основні рішення Європейського суду з прав людини у справах: "Інтерсплав" проти України (2007 рік, заява № 803/02), "Булвес АД" проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і "Бізнес Супорт Центр" проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03).

Рішення Європейського суду з прав людини у податкових спорах не дозволяють поставити публічний інтерес (наповнення бюджету) вище приватного (свобода господарської діяльності та захист права власності).

За інших обставин платник податку не має нести відповідальність за порушення законодавства своїми контрагентами.

Матеріали справи містять первинну документацію підприємства, що підтверджує реальність господарських відносин ТОВ "Лідер-Агро КР" з ТОВ "Фабія-К", а саме: копію договору поставки № 68 від 22.11.2016; копію рахунку-фактури №225 від 22.11.2016; копію рахунку-фактури №247 від 24.11.2016; копію видаткової накладної №293 від 22.11.2016; копію видаткової накладної №306 від 24.11.2016; копію податкової накладної №293 від 22.11.2016; копію податкової накладної №306 від 24.11.2016; копію ТТН №018476 від 22.11.2016; копію ТТН №018477 від 22.11.2016; копію ТТН №018481 від 24.11.2016; копію ТТН №018482 від 24.11.2016, а також фотографії складських приміщень та бази де зберігався товар. Також в матеріалах справи міститься сертифікат якості №380, 383, 388 від 22.11.2106 року в яких зазначено виробником ПАТ "Запоріжогнеупор" та грузоотримувач ТОВ "Фабія-К".

Слід зазначити, що дослідження первинних документів, що опосередковують господарські відносини між позивачем та ТОВ "Фабія-К", свідчить, що вони оформлювались в рамках виконання умов вказаних договорів на придбання продукції, їх відображення в бухгалтерському обліку показало, що вони складені у відповідності до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

При цьому, акт перевірки №4037/04-36-14-08/37214871 від 18.04.2017 не свідчить про порушення позивачем вимог Податкового кодексу України, що могло б стати підставою для визначення контролюючим органом податкових зобов'язань.

Водночас, метою дотримання принципу пропорційності є досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямовані рішення або дії суб'єкта владних повноважень, та інтересами конкретної особи, зокрема, вказаний принцип передбачає, що здійснення повноважень, як правило, не має спричиняти будь-яких негативних наслідків, що не відповідало б цілям, яких заплановано досягти.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що на необхідності дотримання принципу пропорційності при прийнятті рішень органами державної влади наголошує в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, зокрема у справах "Йорданова та інші проти Болгарії" та "Ліндхайм та інші проти Норвегії".

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка презумує економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Це є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи апеляційної скарги спростовуються доводами, викладеними позивачем.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, виходячи з обставин справи та норм законодавства України, що регулює дані правовідносини, права, свободи та інтереси позивача захищені, а права, свободи та інтереси відповідача не були порушені.

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 липня 2017 р. - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 липня 2017 р. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили 21.12.2017 та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів в порядку та строки передбачені ст.329 КАС України.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 21.12.2017.

В повному обсязі постанова виготовлена 29.12.2017.

Головуючий суддя: Ю.В. Дурасова

Суддя: О.М. Лукманова

Суддя: Л.А. Божко