Справа № 826/19146/16
Суддя: Дегтярьова О.В.
Дата ухвалення: 2018-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 січня 2018 року 13 год. 25 хв. № 826/19146/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії: Головуючого - судді Дегтярьової О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»
до Відділу державної виконавчої служби Роздільнянського районного управління юстиції,
треті особи, які не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_1, ОСОБА_2, -
про скасування постанови в частині, -
В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі також - позивач, ТОВ «Кей-Колект») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Відділу державної виконавчої служби Роздільнянського районного управління юстиції (далі також - відповідач), треті особи без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_1, ОСОБА_2 (далі також - треті особи ОСОБА_1, ОСОБА_2), - в якому просить скасувати постанову № 419 від 21.02.2011 року, видану відповідачем, в частині накладення арешту на майно, а саме: житловий будинок з господарчими спорудами, який розташований за адресою: житловий будинок з господарчими спорудами, АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірна постанова є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки на підставі нею накладено арешт на майно, іпотекодержателем якого є ТОВ «Кей-Колект», що порушує переважне право на задоволення його вимог.

Відповідач письмових заперечень до суду не подав.

21 листопада 2017 року в судове засідання представники сторін та треті особи не з'явились, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.

Позивач та відповідач також подали заяви про розгляд справи за його відсутності.

На підставі ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України 21 листопада 2017 року суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

23 листопада 2007 року ОСОБА_2 уклав з Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») договір про надання споживчого кредиту № 0.

В забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором укладено договір іпотеки від 23 листопада 2007 року (ВКВ № 281283).

За умовами договору ОСОБА_1 (іпотекодавець), яка є майновим поручителем за ОСОБА_2, в якості забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за договором про надання споживчого кредиту від 23 листопада 2007 року № 0 передає в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок з господарчими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Права вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 23 листопада 2007 року № 0 та договору іпотеки від 23 листопада 2007 року було відступлено ТОВ «Кей-Колект» від АКІБ «УкрСиббанк» згідно договору факторингу від 12 грудня 2011 року № 1 та договору відступлення права вимоги за договором іпотеки 12 грудня 2011 року № 5207-5208.

Іпотека була зареєстрована 12 серпня 2012 року за № 6093628 в Державному реєстрі за ТОВ «Кей-Колект».

21 лютого 2011 року постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області Г№ 419 накладено арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1, а саме: на будинок за адресою: АДРЕСА_1, що є предметом договору іпотеки від 23 листопада 2007 року.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, регулюються, зокрема Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (в редакції, чинній на момент винесення спірної постанови)(далі - Закон № 606-ХIV), який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Статтею 1 Закону № 606-ХIV передбачено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.5 наведеного Закону № 606-ХIV державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець, зокрема, здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Згідно ч. 1 ст. 50 Закону № 606-ХIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.

Частиною 1 ст.55 Закону № 606-ХIV встановлено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

В силу вимог ч. 2 ст. 55 Закону № 606-ХIV державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Частиною 6 ст. 55 Закону № 606-ХIV передбачено, що арешт застосовується: 1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; 2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; 3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб.

З наведених норм вбачається право державного виконавця накладати арешт на майно боржника з метою збереження майна останнього, що підлягає наступній передачі стягувачу або реалізації.

У відповідності до ст.1 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-IV (в редакції, на момент виникнення спірних правовідносин)(далі - Закон № 898-IV) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ст.33 Закону № 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Таким чином, іпотека виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання та спрямована на гарантування іпотекодержателю права на задоволення його вимог за рахунок визначеного сторонами майна за наявності у боржника заборгованості перед кредитором переважно перед іншими кредиторами.

Згідно ч. 1 ст. 54 Закону № 606-ХIV стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Відповідно до ч. 3 ст. 54 вказаного Закону для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

З матеріалів справи вбачається, що права вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 23 листопада 2007 року № 0 та договору іпотеки від 23 листопада 2007 року були передані ТОВ «Кей-Колект» від АКІБ «УкрСиббанк» згідно договорів від 12 грудня 2011 року (факторингу та відступлення права вимоги).

Приймаючи до уваги те, що постанова державного виконавця від 21 лютого 2011 року про накладення арешту винесена до виникнення у позивача відповідного права вимоги на предмет іпотеки, суд вважає вимогу позивача по скасуванню зазначеної постанови необґрунтованою, а посилання позивача на неповідомлення ТОВ «Кей-Колект», як іпотекодержателя, про накладення арешту безпідставними. При цьому, жодних доказів щодо порушення прав АКІБ «УкрСиббанк», як іпотекодержателя на час винесення оскаржуваної постанови, та звернення останнього з вимогами щодо усунення таких порушень суду не надано.

Таким чином, з матеріалів справи не вбачається, що постанова, якою накладено арешт на нерухоме майно, винесена відповідачем з порушенням норм законодавства, чинного на момент її винесення, яке передбачало обов'язок державного виконавця вживати заходів примусового виконання рішень та його право накладати арешт на майно боржника.

Крім того, позивачем не надано суду доказів, наявності чи відсутності у третьої особи заборгованості за договором кредиту, її суми, чи сума цієї заборгованості є меншою або більшою, ніж вартість предмета іпотеки і чи дозволяє така сума задовольнити вимоги стягувача у виконавчому провадженні без шкоди потенційним інтересам ТОВ «Кей-Колект», та не навів жодних поважних причин їх ненадання.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що дії державного виконавця стосовно винесення постанови про накладення арешту на майно належать до його повноважень та відповідають вимогам Закону № 606-ХIV.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих учасниками справи доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно з ч. 5 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В даному випадку позивач в силу норм Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору не звільнений та відомості щодо понесених судових витрат відсутні, а тому судові витрати за рахунок позивача на користь відповідача не стягуються.

Керуючись ст. 2, ст. 7, ст.ст. 72 - 77, ст. 139, ст. ст. 241 - 246, ст. 250, ст. 255, ст. 292 -ст. 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржена за правилами, встановленими в ст.ст. 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень п. 15.5 ч. 1 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Суддя О.В. Дегтярьова