Справа № 826/20071/16
Суддя: Дегтярьова О.В.
Дата ухвалення: 2017-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 грудня 2017 року 10 год. 31 хв. № 826/20071/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії: Головуючого - судді Дегтярьової О.В., при секретарі судового засідання Артеменко Я.С., за участі: представника позивача - ОСОБА_1 (довіреність від 22.12.2016 року № 3661), представника відповідача - Гайдая В.М. (довіреність від 15.12.2017 року № 218/26-98-110-26) розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовомОСОБА_3
до Державної податкової інспекції у Солом?янському районі Головного управління ДФС у м. Києві
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 2300-1305 від 27.04.2016 року, -
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулася ОСОБА_3 (далі також - позивач, ОСОБА_3) з позовом до Державної податкової інспекції у Солом?янському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі також - відповідач, ДПІ), в якому просила: скасувати податкове повідомлення-рішення № 2300-1305 від 27.04.2016 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що ОСОБА_3 є власником нежитлових приміщень загальною площею 82,6 кв.м., розташованих у багатоквартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2. При цьому, на думку позивача, він не являється ані власником, ані користувачем земельної ділянки під такими приміщеннями. Натомість позивач зареєстрований, як фізична особа-підприємець, та перебуває на спрощеній системі оподаткування здійснюючи господарську діяльність, шляхом надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. За наведених обставин позивач вважає, що обов?язок по сплаті земельного податку у нього відсутній. Крім того, позивач вказує на те, що ДФС України при розгляді скарги ОСОБА_3 на податкове повідомлення-рішення від 27.04.2016 року № 2300-1305 порушено строки для прийняття рішення про продовження строків її розгляду, а тому відповідно до п. 56.9 ст. 56 Податкового кодексу України вважається, що дана скарга задоволена на користь платника.

У призначених судових засіданнях у справі представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги повністю, а представник відповідача заперечував проти позову з підстав, наведених у тексті його додаткових пояснень. Зокрема, заперечення відповідача мотивовані тим, що позивач є власником нежилого приміщення у жилому будинку, а тому в силу норм ст. 120, ст. 377 Цивільного кодексу України до нього разом з набуття права власності на приміщення перейшло також право користування земельною ділянкою, на якій розташовані відповідні приміщення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Судом встановлено, що громадянці ОСОБА_3 на праві приватної власності належить нежиле приміщення № загальною площею 82,60 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та складає 3/100 частин (нежилих приміщень) в будинку площею 2 480,40 кв.м. Дане приміщення позивача розташоване на 1-му поверсі житлового будинку з окремим виходом. Дане нежиле приміщення було придбано ОСОБА_3 у Виробничо-комерційної фірми «Топаз» на підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 24.03.2001 року, що посвідчений нотаріально та зареєстрований в Реєстрі за № 5с-379.

ОСОБА_3 зареєстрована 13.06.2012 року як фізична особа-підприємець, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців був внесений запис за № 00026535.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 (далі також - ФОП ОСОБА_3) є платником єдиного податку другої групи; місце провадження господарської діяльності: АДРЕСА_1; за видами господарської діяльності - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Позивач перебуває на обліку, як платник податків, у ДПІ у Солом?янському районі Головного управління ДФС у м. Києві та сплачує єдиний податок, що не заперечується відповідачем.

Позивач зазначає, що належне йому нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_2, - використовуються ним для здійснення господарської діяльності, а саме: передано в строкову оплатну оренду фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 На підтвердження наведених обставин позивач надав суду копію договору оренди № 3 від 01.01.2015 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 (як орендодавцем) і ФОП ОСОБА_4 (як орендарем). Термін дії цього договору оренди згідно п. 6.1 ст. 6 такого договору становить з 01.01.2015 року по 30.04.2017 року. Документальні докази отримання від орендаря орендної плати за вказаний період, в тому числі за 2017 рік, позивачем до суду не подано.

27.04.2016 року ДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення № 2300-1305, яким позивачу відповідно до п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України визначено до сплати суму податкового зобов'язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у сумі 17 209,53 грн.

Згідно письмових пояснень представника відповідача, наданих суду 27.12.2017 року, вказана сума податкового зобов'язання із земельного податку визначена позивачу за 2016 рік та у зв'язку із тим, що у власності ОСОБА_3 перебуває нежиле приміщення загальною площею 82,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_2.

Не погоджуючись з правомірністю податкового повідомлення-рішення від 27.04.2016 року № 2300-1305, позивач подав до Головного управління ДФС у м. Києві скаргу в порядку ст. 56 Податкового кодексу України.

Своїм рішенням від 03.10.2016 року № 6406/к/26-15-10-02-16 ГУ ДФС у м. Києві залишило скаргу позивача без задоволення, а податкове повідомлення-рішення - без змін.

06.10.2016 року позивач надіслав на адресу Державної фіскальної служби України разом з цінним листом скаргу на рішення ГУ ДФС у м. Києві від 03.10.2016 року № 6406/к/26-15-10-02-16 та податкове повідомлення-рішення від 27.04.2016 року № 2300-1305. Дана скарга позивача була отримана ДФС України 10.10.2016 року, про що свідчить копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 920 та зазначено в рішення ДФС України від 31.10.2016 року № 11432/К/99-99-11-03-01-25.

Рішенням від 31.10.2016 року № 11432/К/99-99-11-03-01-25 ДФС України продовжило розгляд скарги позивача до 08.12.2016 року включно, та надіслало таке рішення на адресу ОСОБА_3 31.10.2016 року рекомендованим листом № 564.

В подальшому, рішенням від 05.12.2016 року № 13044/К/99-99-11-03-01-25 про результати розгляду скарги, ДФС України залишила без змін податкове повідомлення-рішення від 27.04.2016 року та рішення ГУ ДФС у м. Києві від 03.10.2016 року № 6406/к/26-15-10-02-16, а скаргу платника - без задоволення.

Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення від 27.04.2016 року № 2300-1305 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся із цим позовом до суду.

При вирішення даного спору по суті суд виходить з наступного.

Статтею 206 Земельного кодексу України (далі за текстом - ЗК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до п. «в» ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно зі ст.ст. 125, 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до пп. 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі за текстом - ПК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень Податкового кодексу України з урахуванням критеріїв, які визначені у розділі XIII такого Кодексу.

Згідно із ст. 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Статтею 270 ПК України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, а також земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Пунктом 271.1 ст. 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (п. 274.1 ст. 274 ПК України).

Відповідно до п. 286.1 ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Статтею 289 ПК України встановлено, що для визначення розміру податку використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Пунктом 286.5 ст. 286 цього Кодексу встановлено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому він втратив право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому у нового власника виникло право власності.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Відповідно до п. 287.6 ст. 287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

За змістом норм п. 286.6 ст. 286 ПК України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

Також відповідно до п. 287.8 ст. 287 ПК України, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Поряд з цим, у ч. 1, 2 статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

За результатами аналізу вищенаведених норм у сукупності, з урахуванням пріоритету норм ПК України, можна дійти висновку про наступне. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

При цьому, власники будівель, споруд (їх частини), що розташовані на земельній ділянці, сплачують податок за земельні ділянки на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, натомість, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У судових засіданнях у справі представник позивача пояснив, що належне ОСОБА_3 нежитлове приміщення знаходяться у багатоквартирному жилому будинку, на підтвердження чого надав суду копію листа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом?янського району м. Києва» від 26.12.2017 року № 38-6136/03. Право власності на земельні ділянку, на якій розташоване зазначене нежиле приміщення, позивачем не оформлено.

Суд звертає увагу на те, що обов'язок по нарахуванню сум земельного податку фізичним особам покладено саме на контролюючі органи, зокрема: органи державної фіскальної служби, яким для визначення розміру вказаного податку необхідно встановити базу оподаткування, наявність грошової оцінки землі, інші відомості для визначення суми податкового зобов'язання.

З метою повного та всебічного розгляду справи, судом було зобов'язано відповідача надати до суду розрахунок розміру земельного податку визначеного ГУ ДФС у м. Києві позивачу та показники, які при цьому були враховані.

Судом встановлено, що спірна сума земельного податку визначена відповідачем за наступною формулою: 115 х 961,04 х 2,5 х 1,16 х 1,249 х 1,433 х 3%, = 17 209,53 грн., де: 115 кв.м. - площа земельної ділянки щодо якої визначається податок; 961,04 грн. - грошова оцінка за 1 кв.м.; 2,5 - функціональний коефіцієнт на місцезнаходження земельної ділянки; 1,16- узагальнюючий локальний коефіцієнт (відповідно до рішення Київської міської ради від 03.07.2014 року № 23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва», рішення вводиться в дію з 01.07.2015 року (згідно з рішенням Київської міської ради від 10.12.2014 року №565/565) із змінами і доповненнями, внесеними рішенням Київської міської ради від 10.03.2016 року № 217/217), та з врахуванням вимог наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 року № 489 із змінами та доповненнями); 1,249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Держземагенства від 14.01.2015 року № 6-28-0 22-215/2-15.

При цьому, суд встановив, що при обчислені суми земельного податку позивачу відповідачем була використана довідка Київського міського управління земельних ресурсів № 595 від 05.06.2001 року про грошову оцінку частки земельної ділянки (кадастровий номер 69113001), виданої ОСОБА_3 За даними цієї Довідки площа частки земельної ділянки становить 115 кв.м.

Поряд з цим, згідно тексту купівлі-продажу нежилого приміщення від 24.03.2001 року, реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації (реєстр. № 1642-П від 03.04.2001 року) та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний № 28780660 від 29.10.2014 року загальна площа жилого будинку, в якому знаходиться нежиле приміщення позивача становить 2 480,4 кв.м.

Крім того, позивачем до матеріалів справи надана копія технічної документації по нежитловому приміщенню АДРЕСА_2, оформленої КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації». За змістом цієї технічної документації будинок АДРЕСА_2 є п?ятиповерховою будівлею, площа частини споруди (основна) складає 117,8 кв.м.

В ході розгляду представник відповідача не надав суду пояснення з питання яким чином була обрахована вказана у Довідці площа земельної ділянки у розмірі 115 кв.м., на яку контролюючим органом обчислений земельний податок.

Проаналізувавши даний розрахунок у сукупності з іншими матеріалами справи, суд дійшов висновку про неможливість встановлення правильності та достовірності визначення площі земельної ділянки (115 кв.м.), з якої проведено нарахування позивачу земельного податку в сумі 17 209,53 грн., оскільки відсутні: дані щодо площі всієї земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок, немає даних щодо площі приміщень зазначеного будинку з урахуванням частки позивача, та відповідно вирахуваної пропорційної частки прибудинкової території, яка припадає на позивача. Відсутність відомостей щодо таких показників не дає можливості суду перевірити дотримання відповідачем вимог п. 286.6 ст. 286, п. 287.8 ст. 287 ПК України та відповідно вірність розрахунку суми податкового зобов'язання.

Надана представником відповідача до матеріалів справи копія Київського міського управління земельних ресурсів № 595 від 05.06.2001 року про грошову оцінку частки земельної ділянки (кадастровий номер 69113001), на думку суду, також не містить усіх вихідних даних для перевірки правильності визначеної контролюючим органом площі земельної ділянки, з якої ДПІ нарахувало позивачу земельний податок за 2016 рік. Інших документальних доказів на обґрунтування правильності проведення розрахунку суми земельної податку позивачу відповідачем до суду не подано.

У зв?язку з цим суд приходить до висновку, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, під час розгляду адміністративної справи не доведено правомірність нарахування позивачу грошового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у розмірі 17 209,53 грн., з огляду на відсутність в розрахунку такого податку всіх складових необхідних для визначення земельного податку.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає податкове повідомлення-рішення ДПІ у Солом?янському районі ГУ ДФС у м. Києві від 27.04.2016 року № 2300-1305, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб у розмірі 17 209,53 грн., таким, що є протиправним та підлягає скасуванню.

Разом з тим, при винесенні рішення по суті розгляду даної справи суд не бере до уваги як нормативно та документально обгрунтовані посилання позивача на наявність у неї пільг по сплаті земельного податку, як суб?єкта спрощеної системи оподаткування, відповідно до приписів пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України.

Так, п. 269.2 ст. 269 ПК України передбачено, що особливості справляння податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Згідно з пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України, платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Дослідивши наявні у справі матеріали та заслухавши пояснення позивача, суд встановив, що позивачем при передачі у строкову платну оренду власних нежилих приміщень частина земельної ділянки під такими приміщеннями у найм не передається, а отже така земельна ділянка позивачем для провадження господарської діяльності не використовується. Дані обставини виключають право позивача на звільнення від сплати земельного податку у межах спірних правовідносин.

Що стосується доводів позивача про недотримання ДФС України вимог норм абз. 2 п. 56.9 ст. 56 Податкового кодексу України, в частині недотримання строків надіслання на адресу позивача рішення про продовження розгляду його скарги на податкове повідомлення-рішення від 27.04.2016 року № 2300-1305, то суд зазначає наступне.

В силу норм п.п. 56.8, 56.9 ст. 56 Податкового кодексу України контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Керівник (його заступник або інша уповноважена посадова особа) відповідного контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.

Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи), така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи) про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту.

З матеріалів справи вбачається, що скарга позивача від 06.10.2016 року отримана ДФС України 10.10.2016 року, а рішення про продовження строку її розгляду було прийнято та надіслано на поштову адресу позивача 31.10.2016 року, тобто після спливу 20-денного строку.

Таким чином, доводи позивача про прийняття та надіслання ДФС України рішення про продовження строку розгляду повторної скарги з порушенням законодавчо встановленого строку підтверджуються матеріалами справи, що, у свою чергу, є підставою вважати задоволеною скаргу позивача про скасування податкового повідомлення-рішення від 27.04.2016 року № 2300-1305.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих учасниками справи доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. 2, ст. 7, ст.ст. 72 - 77, ст. 139, ст. ст. 241 - 246, ст. 250, ст. 255, ст.ст. 292 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_3 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Солом?янському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 27.04.2016 року № 2300-1305.

3. Присудити на користь ОСОБА_3 (місце проживання: 03049, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 551,21 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Солом?янському районі Головного управління ДФС у м. Києві (місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул. Смілянська, 6, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими в ст.ст. 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно з урахуванням положень п. 15.5 ч. 1 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Суддя О.В. Дегтярьова

Повний текст рішення виготовлено 03.01.2018 року.