Справа № 826/16031/16
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2017-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08 грудня 2017 року 09:50 № 826/16031/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., суддів Костенка Д.А., Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2, до Міністерства юстиції України про скасування наказу та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Міністерства юстиції України (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2, в якій, з урахуванням уточнених вимог адміністративного позову, просить:

- скасувати наказ Міністерства юстиції України від 29.08.2016 року №975/7 «Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 16.06.2016 року;

- відмінити дії пов'язані із державною реєстрацією нерухомого майна квартири АДРЕСА_2, реєстраційний номер 00.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Міністерством юстиції України безпідставно винесено рішення про відмову у задоволені скарги.

Відповідач позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки, оскаржуваний наказ прийнятий відповідачем обґрунтовано, у межах його компетенції та не порушує прав позивача.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав правомірності прийняття оскаржуваного рішення.

Представник третьої особи у відповідне судове засідання не прибув, заяв, клопотань до суду не подавав.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

24.05.2016 року між ОСОБА_3 (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) було укладено нотаріальний договір купівлі - продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Некриловим К.Ю., що зареєстрований в реєстрі за №4266.

З пункту 2 даного договору вбачається, що квартира належить продавцю ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубар Н.В. 20.12.2003 року за реєстровим номером 4321, зареєстрованого 24.05.2016 року в електронному Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна: 00.

Як пояснив позивач, приватний нотаріус м. Києва Зубар Наталія Володимирівна 16.06.2016 року у розмові з позивачем повідомила, що вона уважно переглянула свій архів і даний договір-дарування вона не складала та не реєструвала, але номер бланку договору-дарування її. Про даний злочин Зубар Н.В. повідомила керівництво Головного управління юстиції за адресою: Київ-01001, пров. Музейний, 2-Д.

Також позивач звертав увагу суду, що у договорі-дарування від 20.12.2003 року дарувальниками були ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

В той же час, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 49 років, про що в книзі реєстрації актів про смерть 24.10.1994 року зроблено відповідний запис за №1604. Також дана обставина підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничної районної державної адміністрації 24.10.1994 року.

Таким чином, ОСОБА_7 не могла засвідчити своїм підписом договір дарування квартири від 20.12.2003 року, оскільки померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Крім того, на час укладення договору купівлі-продажу квартири від 24.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №4266, на квартиру мали право треті особи, а саме ОСОБА_1, згідно заповіту від 10.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грек А.В., зареєстрованого в реєстрі за №255.

Таким чином, на думку позивача, відчуження квартири є незаконним, а договір купівлі-продажу квартири - недійсним.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.07.2016 року заяву представника позивача ОСОБА_9, від імені та в інтересах ОСОБА_1, про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на квартиру №2 в м. Києві по вулиці Саксаганського, буд. 85/23, яка належить на праві власності ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу від 24.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.09.2016 року вищевказану ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 07.07.2016 року залишено без змін.

16.06.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Комісії з розгляду скаргу у сфері державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві зі скаргою про блокування доступу реєстратора до Державного реєстру на АДРЕСА_1, або скасування рішення про державну реєстрацію прав від 24.05.2016 року на дану квартиру.

За результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 16.06.2016 року (зареєстрованої Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві від 17.06.2016 року за №Б-3755) та додатку до скарги ОСОБА_1 від 21.06.2016 року (зареєстрованої Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві від 21.06.2016 року за №Б-3802), Комісією з розгляду скарг у сфері державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві прийнято 30.06.2016 року рішення про направлення скарги за належністю до Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України для розгляду.

29.08.2016 року Міністерством юстиції України був виданий наказ №975/7 «Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 16.06.2016 року», яким відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 16.06.2016 року з додатками без розгляду її по суті у зв'язку з тим, що скарга оформлена без дотримання вимог ч. 5 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме: скарга не містить засвідчених в установленому порядку копій документів, що підтверджують факт порушення прав скаржника в результаті прийняття рішення про державну реєстрацію прав.

22.09.2016 року позивач отримав копію вказаного наказу Міністерства юстиції України.

Незгода позивача з даним наказом зумовила звернення до суду з позовом про його скасування.

У контексті викладеного, суд зазначає наступне.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст. 4 даного Закону, державній реєстрації прав підлягають:

1) право власності;

2) речові права, похідні від права власності:

- право користування (сервітут);

- право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис);

- право забудови земельної ділянки (суперфіцій);

- право господарського відання;

- право оперативного управління;

- право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки;

- право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки;

- іпотека;

- право довірчої власності;

- інші речові права відповідно до закону;

3) право власності на об'єкт незавершеного будівництва;

4) заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Згідно п. 1 ст. 6 Закону, організаційну систему державної реєстрації прав становлять:

1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи;

2) суб'єкти державної реєстрації прав:

- виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації;

- акредитовані суб'єкти;

3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори).

Стаття 7 Закону передбачає повноваження Міністерства юстиції України, а саме:

1) забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав;

2) здійснює нормативно-правове регулювання у сфері державної реєстрації прав;

3) забезпечує створення та функціонування Державного реєстру прав, є його держателем;

4) організовує роботу, пов'язану із забезпеченням діяльності з державної реєстрації прав;

5) здійснює контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації прав;

6) забезпечує доступ державних реєстраторів до Державного реєстру прав та приймає рішення про блокування та анулювання такого доступу у випадках, передбачених цим Законом;

7) розглядає скарги на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб'єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України та приймає обов'язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом;

8) складає протоколи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення;

9) організовує роботу з підготовки та підвищення кваліфікації державних реєстраторів;

10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Оскарження рішень, дій або бездіяльності та відповідальність у сфері державної реєстрації прав передбачено розділом VІІ Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Зокрема, якщо під час проведення державної реєстрації прав у державного реєстратора виникає сумнів щодо справжності поданих документів, такий державний реєстратор зобов'язаний повідомити про це правоохоронні органи.

Якщо під час розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора у Міністерства юстиції України чи його територіального органу виникає сумнів щодо справжності поданих документів, вони зобов'язані повідомити про це правоохоронні органи.

Рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Міністерство юстиції України розглядає скарги:

1) на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі рішення суду, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір);

2) на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України.

Територіальні органи Міністерства юстиції України розглядають скарги:

1) на рішення (крім рішення про державну реєстрацію прав), дії або бездіяльність державного реєстратора;

2) на дії або бездіяльність суб'єктів державної реєстрації прав.

Територіальний орган Міністерства юстиції України розглядає скарги щодо державного реєстратора, суб'єктів державної реєстрації прав, які здійснюють діяльність у межах території, на якій діє відповідний територіальний орган.

Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації прав або територіального органу Міністерства юстиції України подається особою, яка вважає, що її права порушено, у письмовій формі та має містити:

1) повне найменування (ім'я) скаржника, його місце проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (ім'я) представника скаржника, якщо скарга подається представником;

2) реквізити рішення державного реєстратора, яке оскаржується;

3) зміст оскаржуваного рішення, дій чи бездіяльності та норми законодавства, які порушено, на думку скаржника;

4) викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги;

5) засвідчені в установленому порядку копії документів, що підтверджують факт порушення прав скаржника в результаті прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі подання скарги на рішення про державну реєстрацію прав);

6) підпис скаржника або його представника із зазначенням дати складання скарги.

Скарга на рішення про державну реєстрацію прав розглядається в порядку, визначеному цим Законом, виключно за умови, що вона подана особою, яка може підтвердити факт порушення її прав у результаті прийняття такого рішення.

Якщо скарга на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації прав подається представником скаржника, до скарги додається довіреність чи інший документ, що підтверджує його повноваження, або копія такого документа, засвідчена в установленому порядку.

За результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про:

1) відмову у задоволенні скарги;

2) задоволення (повне чи часткове) скарги шляхом прийняття рішення про:

а) скасування рішення про державну реєстрацію прав;

б) скасування рішення про відмову в державній реєстрації прав та проведення державної реєстрації прав;

в) внесення змін до записів Державного реєстру прав та виправлення помилки, допущеної державним реєстратором;

г) тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав;

ґ) анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав;

д) скасування акредитації суб'єкта державної реєстрації;

е) притягнення до дисциплінарної відповідальності посадової особи територіального органу Міністерства юстиції України.

Рішення, прийняте за результатами розгляду скарги, надсилається скаржнику протягом трьох робочих днів з дня його прийняття.

Відповідно до ст. 8 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Міністерство юстиції України та його територіальні органи відмовляють у задоволенні скарги, якщо:

1) скарга оформлена без дотримання вимог, визначених частиною п'ятою цієї статті;

2) на момент прийняття рішення за результатом розгляду скарги відбулася державна реєстрація цього права за іншою особою, ніж зазначена у рішенні, що оскаржується;

3) наявна інформація про судове рішення або ухвалу про відмову позивача від позову з того самого предмета спору, про визнання позову відповідачем або затвердження мирової угоди сторін;

4) наявна інформація про судове провадження у зв'язку із спором між тими самими сторонами, з тих самих предмета і підстав;

5) є рішення цього органу з того самого питання;

6) в органі розглядається скарга з цього питання від того самого скаржника;

7) скарга подана особою, яка не має на це повноважень;

8) закінчився встановлений законом строк подачі скарги;

9) розгляд питань, порушених у скарзі, не належить до компетенції органу.

Процедуру розгляду відповідно до Законів України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" (далі - Закони) скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації, територіального органу Мін'юсту (далі - суб'єкт оскарження), що здійснюється Мін'юстом та його територіальними органами (далі - суб'єкт розгляду скарги) визначає Порядок розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1128.

Даним Порядком передбачено, що для забезпечення розгляду скарг суб'єктом розгляду скарги утворюються постійно діючі комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації, положення та склад яких затверджуються Мін'юстом або відповідним територіальним органом.

Розгляд скарг здійснюється за заявою особи, яка вважає, що її права порушено (далі - скаржник), що подається виключно у письмовій формі та повинна містити обов'язкові відомості та документи, що долучаються до скарги, передбачені Законами, а також відомості про бажання скаржника та/або його представника взяти участь у розгляді відповідної скарги по суті та про один із способів, зазначених у пункті 10 цього Порядку, в який скаржник бажає отримати повідомлення про зазначений розгляд.

Відсутність обов'язкових відомостей у скарзі та документів, що долучаються до скарги, передбачених Законами, не є підставою для відмови у її реєстрації.

Розгляд скарг здійснюється у строки, встановлені Законом України "Про звернення громадян" з урахуванням особливостей, передбачених Законами, які обраховуються з моменту реєстрації її суб'єктом розгляду скарги.

Перед розглядом скарги по суті комісія вивчає скаргу для встановлення:

1) чи віднесено розгляд скарги відповідно до Законів до повноважень суб'єкта розгляду скарги (належний суб'єкт розгляду скарги);

2) чи дотримано вимоги Законів щодо строків подання скарги, вимог щодо її оформлення та/або щодо документів, що долучаються до скарги;

3) чи наявні (відсутні) інші скарги у суб'єкта розгляду скарги.

У разі коли встановлено порушення вимог Законів щодо строків подання скарги, вимог щодо її оформлення та/або щодо документів, що долучаються до скарги, суб'єкт розгляду скарги на підставі висновку комісії приймає мотивоване рішення про відмову у розгляді скарги без розгляду її по суті у формі наказу.

Як зазначає відповідач та вбачається із матеріалів справи, подана позивачем скарга не містить засвідчених в установленому порядку копій документів, що підтверджують факт порушення прав скаржника в результаті прийняття рішення про державну реєстрацію прав.

З досліджених матеріалів справи слідує, що при зверненні скаржника ОСОБА_1 зі скаргою на рішення про державну реєстрацію вбачається порушення п. 5 ч. 5 ст. 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Таким чином, з вищевикладеного слідує, що Міністерство юстиції України, приймаючи рішення про відмову у задоволенні скарги, діяло у відповідності до вимог ч. 8 ст. 37 вищевказаного Закону.

Суд встановив, що Міністерство юстиції України не вчиняло будь-яких дій та не допускало бездіяльності, що суперечать вимогам законодавства України, щодо прийняття рішення по скарзі ОСОБА_1

З аналізу матеріалів справи та вище вказаних норм права, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, виконав покладений на нього обов'язок щодо доказування правомірності прийнятого рішення.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вищевикладених норм та з'ясованих обставин суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про скасування наказу та зобов'язання вчинити дії є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. У зв'язку з ухваленням судового рішення на користь суб'єкта владних повноважень та відсутністю з його сторони судових витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 69-71, 86, 94, 128, 158-163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити повністю у задоволені позову ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України.

Відповідно до ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Згідно зі ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя: Ю.Т. Шрамко

Суддя: Н.Г. Вєкуа

Суддя: Д.А. Костенка