Справа № 425/2563/17
Суддя: Коваленко Д. С.
Дата ухвалення: 2018-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.01.2018 року Провадження №2-а/425/4/18

Справа №425/2563/17

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого - судді Коваленка Д.С., секретар - Гайворонська І.В., розглядаючи адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області, яким, після зміни предмету позову, просив наступне: визнати протиправним рішення Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області про відмову у призначені щомісячної адресної допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» від 01 жовтня 2014 року № 505; зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області призначити щомісячну адресну допомогу, передбачену постановою Кабінету Міністрів України «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» від 01 жовтня 2014 року № 505 з 03 серпня 2017 року.

У призначений день та час судового засідання, для розгляду справи по суті сторони не з'явились, про місце, день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Але подали письмові заяви, якими просили суд розглянути справу без їх участі.

Тому в силу положень частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі за текстом - КАС України), розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, за наявними у справі матеріалами, а фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Позиція позивача полягала в тому, що 16 вересня 2016 року відповідач видав йому довідку № 917013811 про взяття його на облік, як внутрішньо переміщеної особи, і на підставі його заяви, призначив йому та всім членам його сім`ї, строком на шість місяців, щомісячну адресну допомогу, передбачену постановою Кабінету Міністрів України «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» від 01 жовтня 2014 року № 505. У січні 2016 року виплату допомоги йому було припинено, через те, що він не працевлаштувався у передбачений термін, але проти цього він не заперечував, і за призначенням йому вказаної допомоги на наступний шестимісячний строк, не звертався. Проте коли він 03 серпня 2017 року звернувся до Управління із заявою про продовження виплати членам його сім`ї та йому щомісячної адресної допомоги, з наданням документу, що підтверджує його працевлаштування, рішенням від 20 вересня 2017 року, йому було у цьому фактично відмовлено, що не правомірно.

Позиція відповідача полягала в тому, що на підставі звернення ОСОБА_1 до управління із заявою про призначення йому та членам його сім`ї щомісячної адресної допомоги, до якої він додав довідку з місця роботи від 02 вересня 2015 року, така допомога була призначена і йому, і членам його сім`ї, але з урахуванням зменшення суми допомоги і її припинення позивачу через декілька місяців. Припинення позивачу допомоги з 02 січня 2016 року мало місце відповідно до пункту 7 вказаної постанови №505, оскільки позивач був працездатного віку, але не працевлаштувався. Позивач 03 серпня 2017 року знову подав до управління заяву про призначення (продовження) щомісячної адресної допомоги на наступний шестимісячний строк. Однак, оскільки пунктом 3 постанови №505 було передбачено, що особам працездатного віку, яким грошова допомога була припинена відповідно до пункту 7 цього порядку, ця допомога на наступний строк не призначається, позивач не був включений до розрахунку щомісячної адресної допомоги на його сім`ю, виплата якої рішенням від 20 вересня 2017 року була продовжена на шість місяців. Але це рішення не можна розглядати як відмову позивачу у призначенні названої допомоги.

А суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини:

П'ятнадцятого липня 2015 року, ОСОБА_1 звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області із заявою про взяття його на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, разом з дитиною: ОСОБА_2, у зв'язку з чим отримав довідку від 15 липня 2015 року №917007988 (а.с.8,9,27,28).

А 02 вересня 2015 року, ОСОБА_1, звернувся до управління із заявою про призначення йому та членам його сім`ї (дружина та донька) щомісячної адресної допомоги як особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. Додавши при цьому до заяви довідку від 02 вересня 2015 року про підтвердження свого проходження служби в Рубіжанському МВ ГУМВС України в Луганській області (а.с.29,30).

Рішенням Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області про призначення допомоги переміщеним особам на проживання від 22 грудня 2015 року, ОСОБА_1 та членам його сім`ї було призначено щомісячну адресну допомогу на період з 02 вересня 2015 року по 01 березня 2016 року. При цьому, у зв`язку із тим, що з 04 вересня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено і він був особою працездатного віку, але не працевлаштувався протягом двох місяців з дня призначення допомоги, її розмір після двох місяців виплати був йому зменшений на 50%, а на наступні два місяці не виплачувався у зв`язку з припиненням (а.с.23-25, 31).

Тобто, з 02 січня 2016 року виплату допомоги ОСОБА_1, Управління припинило відповідно до пункту 7 "Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 505 (а.с.23-25,54-55).

Наступного разу, ОСОБА_1 звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області із заявою про призначення йому (вже як працездатній особі) та двом членам своєї сім`ї щомісячної адресної допомоги 13 липня 2016 року (а.с.32). І назване Управління, рішенням від 02 серпня 2016 року призначило цю допомогу, але тільки його дружині та донці на період з 13 липня 2016 року по 12 січня 2017 року (а.с.33).

У вересні 2016 року, ОСОБА_1 отримав нову довідку № 917813811 про взяття його на облік як внутрішньо переміщену особу у місті Рубіжне Луганської області (а.с.10), і 03 лютого 2017 року, він знову звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області із заявою про призначення щомісячної адресної допомоги на наступний шестимісячний строк, йому та двом членам своєї сім`ї, додавши довідку, що підтверджує місце роботи та займану ним посаду, починаючи з 07 червня 2016 року (а.с.34,35).

Однак рішенням вказаного Управління від 28 лютого 2017 року, допомога була призначена на період з 03 лютого 2017 року по 02 серпня 2017 року тільки його дружині та доньці, а він до розрахунку розміру допомоги на сім`ю, включений не був (а.с.36), з урахуванням змісту цього рішення та заперечень Управління, через те, що виплату допомоги йому було припинено відповідно до пункту 7 "Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 505 (а.с.23-25,36,54-55).

Разом з цим, 03 серпня 2017 року ОСОБА_1 знову подав до названого Управління заяву про призначення йому та двом членам його сім`ї, на наступний шестимісячний період, щомісячної адресної допомоги (а.с.37).

І до цієї заяви, він додав іншу, довільної форми, якою повідомив управління, що станом на 03 серпня 2017 року офіційно працює у Луганському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів на посаді провідного юрисконсульта, що підтверджував доданою довідкою (а.с.37,11,12).

Проте, відповідно до рішення про призначення допомоги переміщеним особам на проживання від 20 вересня 2017 року, щомісячну адресну допомогу на період з 03 серпня 2017 року по 02 лютого 2018 року, Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області знову призначило тільки дружині та доньці ОСОБА_1, а у призначенні такої допомоги і на нього, фактично йому було відмовлено, оскільки його не було включено до загального розрахунку допомоги на його сім`ю (а.с.38), через те, що виплату допомоги йому було припинено раніше, відповідно до пункту 7 "Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 505 (а.с.38,23-25,54-55).

І, вважаючи що вказане рішення є протиправним, ОСОБА_1 оспорив його шляхом подання позову і змін до нього (а.с.5-7,43-49).

Таким чином, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виник публічно-правовий спір в межах якого позивач, як фізична особа, вважає що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, порушив його право на отримання соціального захисту у вигляді права на отримання щомісячної адресної допомоги, оскільки неправомірно відмовив йому в отриманні такої допомоги. А тому, оспорює вказану відмову, та вважає належним способом захисту свого права зобов'язання відповідача призначити йому названу допомогу.

Тож для вирішення спору, враховуючи визначені правовідносини, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:

Положеннями статті 46 Конституції України, громадянам гарантовано право на соціальний захист. А положеннями частини 1 статті 47 Основного Закону України визначено не тільки право кожного на житло, а й те, що що держава створює умови за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

При цьому, з огляду на положення пункту 2 частини 1 статті 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України є одним з органів державної влади, який вживає заходів щодо забезпечення прав людини і громадяина.

На момент першого звернення позивача до відповідача із заявою про призначення йому щомісячної адресної допомоги на нього і членів його сім`ї, підстави призначення такої допомоги були унормовані "Порядком надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №505 (надалі за текстом - Порядок №505).

І пунктом 2 цього Порядку №505 було передбачено, що грошова допомога надається громадянам України, які постійно проживають на території України і переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, або змушені були покинути своє постійне місце проживання в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, і перемістилися в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі - особа, яка переміщується), а також стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, структурних підрозділах з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням та виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців.

Разом з цим, з огляду на інші положення пункту 2, така допомога могла бути призначена і на кожний наступний шестимісячний строк, у випадку подання представником сім'ї до уповноваженого органу заяви, в якій повідомляється про відсутність змін, що впливають на призначення грошової допомоги, а також пред'явлення довідки всіх членів сім'ї про взяття їх на облік як осіб, які переміщуються, строк дії яких продовжено на наступний період.

Але особам працездатного віку, яким грошова допомога була припинена відповідно до пункту 7 цього Порядку, грошова допомога на наступний строк не призначалась.

Суд вважає, що сторони спору правильно оцінили підставу припинення позивачу допомоги з 02 січня 2016 року, як припинення допомоги на підставі пункту 7 Порядку №505. Оскільки дійсно, ОСОБА_1, як працездатний член сім`ї, якій була призначена допомога (на період з 02 вересня 2015 року по 01 березня 2016 року), не працевлаштувався протягом двох місяців з дня призначення виплати грошової допомоги, що ним і не заперечувалось.

Також судом встановлено, і не заперечувалось обома сторонами спору, що у наступному періоді, на який була призначена щомісячна адресна допомога сім`ї позивача (з 13 липня 2016 року по 12 січня 2017 року), тобто на наступні шість місяців, грошова допомога ОСОБА_1 призначена не була, хоча він і звертався із таким проханням (а.с.32,33).

Коли ОСОБА_1 звернувся до відповідача 03 лютого 2017 року з проханням призначити щомісячну адресну допомогу всій його сім`ї, із ним включно, на наступний шестимісячний строк, та додав документ, що підтверджував його працевлаштування, відповідач знову не призначив йому допомоги (а.с.34-37).

І навіть коли ОСОБА_1 звернувся до відповідача знову із заявою про призначення щомісячної адресної допомоги всій його сім`ї, із ним включно, на наступний шестимісячний строк (тобто з 03 серпня 2017 року по 02 лютого 2018 року), та додав документ, що підтверджував його працевлаштування, відповідач знову не призначив йому допомоги, а фактично відмовив у цьому рішенням від 20 вересня 2017 року, не включивши його до розрахунку допомоги, яка призначається на сім`ю (а.с.37-38,11-12).

На момент прийняття такого рішення відповідачем, і тут суд погоджується з останнім, продовжував існувати пункт 3 Порядку №505 який передбав, що особам працездатного віку, яким грошова допомога була припинена відповідно до пункту 7 цього Порядку, грошова допомога на наступний строк не призначається.

Але суд не може погодитись із тим, що означений пункт встановлював абсолютну заборону на призначення щомісячної адресної допомоги тим особам, яким вона була припинена відповідно до пункту 7 вказаного Порядку. Оскільки тлумачення цієї норми права відповідачем, по суті, зводится саме до цього.

Суд вважає, що такий висновок є помилковим через те, що пункт 3 містить чітке і однозначне правило щодо не призначення допомоги саме на наступний строк, під яким слід розуміти один шестимісячний строк (оскільки тільки на такий строк допомога і призначається), що йде за тим, у якому виплату допомоги було припинено особі на підставі пункту 7 Порядку №505.

Як свідчать матеріали справи, у наступному шестимісячному строці (з 13 липня 2016 року по 12 січня 2017 року), на який сім`ї позивача була призначена щомісячна адресна допомога, грошова допомога позивачу призначена не була, хоча він і повідомляв про своє працевлаштування, хоча суд і враховує те, що позивач звернувся тоді із заявою про призначення такої допомоги, а не про продовження її виплати (а.с.32,33).

Проте, у періоді з 03 лютого 2017 року по 02 серпня 2017 року, позивачу також не була призначена щомісячна адресна допомога, хоча він не тільки повідомив про працевлаштування ще з 07 червня 2016 року, а й надав документ, що це підтверджував продовження перебування ним у трудових відносинах, і подавав заяву про продовження виплати допомоги на наступний шестимісячний період (а.с.34-36).

Тому, коли ОСОБА_1 звернувся до відповідача 03 серпня 2017 року із заявою про призначення на його сім`ю разом із ним допомоги на наступний шестимісячний період, а положення пункту 3 Порядку №505 продовжували діяти у вказаній редакції, він, цілком виправдано і справедливо, розраховував на її призначення і на себе (а.с.37,11,12).

Тож з викладених вище мотивів, а також через те, що пункт 3 Порядку №505 вичерпав свою дію щодо позивача, суд вважає, що відповідач рішенням від 20 вересня 2017 року тим, що не включив позивача у розрахунок допомоги на сім`ю, на період з 03 серпня 2017 року по 02 лютого 2018 року, фактично, дійсно відмовив йому у призначення допомоги на цей період, і це було вчинено не правомірно (а.с.38).

При цьому суд відзначає, що вказане рішення в аспекті вирішення прав членів сім`ї позивача суд не аналізує, і на його дію не впливає.

Таким чином, з викладених вище мотивів, суд переконаний у тому, що право позивача на отримання соціальної допомоги було порушено, і порушено саме відповідачем.

Як наслідок, позовні вимоги в частині визнання протиправним рішення відповідача від 20 вересня 2017 року, яким позивачу дійсно відмовлено у призначенні щомісячної адресної допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» від 01 жовтня 2014 року № 505, підлягають задоволенню.

Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом перевірено, що ні положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», ні положеннями Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ні навіть положеннями "Порядку" №505, не передбачено дії відповідача, на випадок якщо суд визнає неправомірною його постанову, якою фактично відмовлено у призначенні щомісячної адресної допомоги особі, яка мала на неї право.

У чинному законодавстві, також, відсутні строки, спосіб, порядок вчинення дій для відновлення порушеного права позивача у такому випадку.

Однак, положення пункту 10 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачають, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав людини і громадянина від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав.

Тому, з метою забезпечення ефективного захисту порушеного права позивача на соціальний захист, яке було порушено, уникнення потрапляння позивача в умови правової невизначеності та з метою реального виконання судового рішення, як одного з аспектів права на справедливий суд, відповідача слід зобов'язати призначити ОСОБА_1 щомісячну адресну допомогу, передбачену постановою Кабінету Міністрів України «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» від 01 жовтня 2014 року № 505, як і просить позивач, але вказавши конкретний період: з 03 серпня 2017 року по 02 лютого 2018 року, а також зобов`язавши його виплатити позивачу заборгованість із цієї допомоги, що виникла за період її несплати.

Таким чином, позовні вимоги підлгяають задоволенню повністю, з урахуванням виходу суду за межі позовних вимог, для забезпечення ефективного відновлення порушеного права позивача.

В силу положень частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних поноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тож оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, а судові витрати у вигляді судового збору, що здійснені позивачем документально підтверджені і складають 640 гривень (а.с.3), що на підставі підпункту 1 пункту 3 частини 2 статті 4, абзацу 2 частини 3 статті 6 Закону України „Про судовий збір" та частини 1 статті 7 Закону України „Про Державний бюджет України на 2017 рік" складає ставку судового збору за подання до суду однієї вимоги немайнового характеру, то цей судовий збір слід присудити до стягнення на користь позивача з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань в розмірі 640 гривень.

При цьому, суд врахував положення пункту 19 частини 1 статті 5 Закону України „Про судовий збір" якими на момент подання позову було передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються виконавчі органи міських рад, на які покладено завдання щодо вирішення питань соціального захисту населення.

Але констатує, що по перше, вказана норма права не звільняє такі органи від його компенсації у випадку ухвалення рішення на користь позивача, оскільки у цьому разі мова йде не про сплату судового збору, а про його розподіл, що вказаним законом взагалі не регулюється. Оскільки частиною 7 статті 6 Закону України „Про судовий збір" прямо передбачено, що розподіл судового збору між сторонами здійснюється відповідно до процесуального законодавства, яким серед іншого є і Кодекс адміністративного судочинства України.

А по-друге, на момент прийняття рішення судом, цієї норми права вже не існує.

До того ж, було б явно не справедливим, аби суд приймаючи рішення на користь позивача залишив би його без компенсації понесених ним судових витрат, внаслідок протиправного рішення відповідача.

Отже, керуючись статтями 1-4,9,19-20,22,25,31,32,35,72-113,132,139,229,241-246,251,255,292-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправним рішення Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області про призначення допомоги внутрішньо переміщеним особам на проживання від 20 вересня 2017 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні щомісячної адресної допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» від 01 жовтня 2014 року № 505.

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області (ідентифікаційний код: 03196860; місцезнаходження: 93010, Луганська область, місто Рубіжне, вулиця Руденко, будинок 7) призначити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1) щомісячну адресну допомогу, передбачену постановою Кабінету Міністрів України «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» від 01 жовтня 2014 року № 505, на період з 03 серпня 2017 року по 02 лютого 2018 року, а також виплатити йому заборгованість із цієї допомоги, що виникла за період її несплати.

За рахунок бюджетних асигнувань Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області (ідентифікаційний код: 03196860; місцезнаходження: 93010, Луганська область, місто Рубіжне, вулиця Руденко, будинок 7) стягнути на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1) судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 09 січня 2018 року.

Суддя - Д.С. Коваленко