Справа № 826/3983/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2017-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 грудня 2017 року № 826/3983/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» Костенка Ігоря Івановича, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними рішення, дій та бездіяльності, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (надалі також позивач) до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» Костенка Ігоря Івановича (надалі - Уповноважена особа Фонду, відповідач 1), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі - Фонд, відповідач 2), в якому просить суд:

- визнати неправомірними дії та рішення Уповноваженої особи Фонду щодо невизнання її кредитором (вкладником) за Договором банківського вкладу «Новорічний старт» в доларах США із щомісячною сплатою процентів (6 місяців з пролонгацією) № 205D-655029 від 25.01.2016 року та за Договором банківського вкладу «Живи сонячно» в національній валюті із щомісячною сплатою процентів (1 місяць) № 205D-664242 від 22.03.2016 року;

- визнати протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду щодо не включення позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню за договорами;

- зобов'язати Уповноважену особу Фонду подати до Фонду додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 як вкладника, яка має право на відшкодування коштів за вкладами ПАТ «КБ «Хрещатик» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та включити позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню за Договором банківського вкладу «Новорічний старт» в доларах США із щомісячною сплатою процентів (6 місяців з пролонгацією) № 205D-655029 від 25.01.2016 року та за Договором банківського вкладу «Живи сонячно» в національній валюті із щомісячною сплатою процентів (1 місяць) № 205D-664242 від 22.03.2016 року, укладеними між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_3.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у відповідачів були відсутні правові підстави для невизнання її вкладником за договорами банківського вкладу № 205D-655029 від 25.01.2016 року та № 205D-664242 від 22.03.2016 року, а отже, відповідачами, в порушення норм чинного законодавства, не включено позивача до переліку і в подальшому до загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «КБ «Хрещатик» за рахунок Фонду.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив суд позов задовольнити.

Відповідач 1 до суду не прибув, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Представник відповідача 2 у письмових запереченнях зазначив суду, що ОСОБА_1 не включено до переліку вкладників, оскільки вона не є вкладником, у зв'язку з чим на неї не розповсюджується положення Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент постановлення ухвали), якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням вимог ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент постановлення ухвали), суд прийшов до висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 25.01.2016 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_3 укладено Договір банківського вкладу «Новорічний старт» в доларах США із щомісячною сплатою процентів (6 місяців з пролонгацією) № 205D-655029, за умовами якого Банк приймає грошові кошти Вкладника на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1, що відкривається Банком на його ім'я, в сумі 1000 дол. США на термін з 25.01.2016 року по 25.07.2016 року.

Також між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_3 22.03.2016 року укладено Договір банківського вкладу «Живи сонячно» в національній валюті із щомісячною сплатою процентів (1 місяць) № 205D-664242, згідно з яким Банк приймає грошові кошти Вкладника на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_2, що відкривається Банком на його ім'я, в сумі 150000,00 грн. на термін з 22.03.2016 року по 22.04.2016 року.

05.04.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договори дарування банківського вкладу, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., згідно з якими ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар грошові кошти, що знаходяться на вкладному (депозитному) рахунку:

- № НОМЕР_1, відкритому в ПАТ «КБ «Хрещатик» згідно з Договором банківського вкладу «Новорічний старт» в доларах США із щомісячною сплатою процентів (6 місяців з пролонгацією) № 205D-655029 від 25.01.2016 року, у розмірі 1000 дол. США

- № НОМЕР_2, відкритому в ПАТ «КБ «Хрещатик» згідно з Договором банківського вкладу «Живи сонячно» в національній валюті із щомісячною сплатою процентів (1 місяць) № 205D-664242 від 22.03.2016 року, у розмірі 150000, 00 грн.

У своїх заявах від 05.04.2016 року ОСОБА_3 повідомив банк про укладення договорів дарування і просив внести відповідні зміни до договорів банківського вкладу № 205D-655029 від 25.01.2016 року та № 205D-664242 від 22.03.2016 року.

05.04.2016 року на підставі постанови Правління Національного банку України № 234 ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик»» віднесений до категорії неплатоспроможних.

05.04.2016 року рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 463 було запроваджено тимчасову адміністрацію у ПАТ «КБ «Хрещатик».

Згідно з вищевказаним рішенням розпочато процедуру виведення ПАТ «КБ «Хрещатик» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 05.04.2016 року до 04.05.2016 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «КБ «Хрещатик», визначені статтями 37-39 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Костенку Ігорю Івановичу строком на один місяць з 05.04.2016 року по 04.05.2016 року включно.

Згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду від 21.04.2016 року № 560, продовжено строки тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «Хрещатик» з 05.05.2016 року по 04.06.2016 року включно, продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «Хрещатик» Костенка І.І. з 05.05.2016 року по 04.06.2016 року включно.

25.05.2016 року позивач звернулася до ПАТ «КБ «Хрещатик» із заявою про отримання грошових коштів на підставі вказаних договорів дарування банківських вкладів, на яку отримала відмову № 41/3-12/4858 від 22 червня 2016 року. У цій відмові зазначено, що внесення змін до договорів банківського вкладу під час тимчасової адміністрації збільшує навантаження на Фонд та призводить до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, внесення змін до договорів в частині сум та переоформлення рахунків на інших вкладників і включення до реєстру вкладників осіб згідно з вищевказаними договорами не вбачається можливим.

02.06.2016 року Правління НБ України прийняло рішення № 46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик».

На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду від 03.06.2016 року № 913 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» з 06.06.2016 року по 05.06.2018 року включно та делеговано повноваження ліквідатора банку Костенку І.І. на період з 06.06.2016 року по 05.06.2018 року включно.

У подальшому, 08.07.2016 року ОСОБА_1 подала до ПАТ «КБ «Хрещатик» заяву з проханням визнати її кредитором банку за договорами банківського вкладу № 205D-655029 від 25.01.2016 року та № 205D-664242 від 22.03.2016 року.

У своєму листі № 41/3-12/7384 від 11.08.2016 року Уповноважена особа Фонду відмовила у визнанні ОСОБА_1 кредитором ПАТ «КБ «Хрещатик», посилаючись на ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якої кредитор - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов'язань. У банку «Хрещатик» відсутні договори банківського вкладу та відкриті рахунки на ім'я позивача.

Вважаючи протиправними зазначені дії відповідачів щодо невключення позивача до переліку та загального реєстру вкладників, ОСОБА_1 звернулася до суду.

Оцінюючи подані докази та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог і наявність підстав для відмови у їх задоволенні, виходячи з наступного.

Нормативно-правовим актом, яким встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 р. № 4452-VI (надалі - Закон № 4452-VI).

Частиною 1 статті 3 Закону № 4452-VI встановлено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 26 Закону № 4452-VI, Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Гарантії Фонду не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у випадках, передбачених цим Законом.

Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Відповідно до п. 3 ч. 1 Закону № 4452-VI, вклад - кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.

Пунктом 4 ч.1 ст.2 даного Закону передбачено, що вкладник - фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Як вбачається із договорів банківського вкладу № 205D-655029 від 25.01.2016 року та № 205D-664242 від 22.03.2016 року, вкладником у них зазначений ОСОБА_3, вкладні (депозитні) рахунки за цими договорами № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 відкриті в ПАТ «КБ «Хрещатик» саме на його ім'я.

Договори дарування, укладені 05.04.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не дають підстав для визнання позивача особою, яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Оскільки позивачем чи на користь позивача не укладались договори банківського вкладу (депозиту) або банківського рахунку, а також позивач не являється власником іменного депозитного сертифіката, суд вважає, що в розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ОСОБА_1 не являється вкладником ПАТ «КБ «Хрещатик» та, відповідно, не має права на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Стосовно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 16.02.2016 року у справі №21-4846а15 та від 15.06.2016 року у справі №826/20410/14, щодо того, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів, суд зазначає наступне.

Так, згідно з ч. 1 ст. 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Однак, суд вважає за доцільне та необхідне відступити від правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України виходячи із нижче викладених мотивів.

Висновок Верховного Суду України у зазначеній постанові зводиться до того, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на вищевказані спірні правовідносини, які врегульовані нормами Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а тому спори, які виникають на стадії ліквідації банку належить розглядати в порядку ГПК України.

Проте, проаналізувавши положення Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» суд приходить висновком, що ним регулюються відносини щодо відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, які вирішуються в порядку ГПК України.

Однак, суд звертає увагу на те, що в даній адміністративній справі вирішуються спірні відносини в рамках Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Вказаний Закон є спеціальним, яким в свою чергу врегульовано правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України (статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Системний аналіз положень вищезазначеного Закону дає підстави суду дійти до висновку, що в даному випадку ліквідаційна процедура, яка застосовується при ліквідації банку в силу відмінного правового регулювання відрізняється від процедури передбаченої Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Зокрема, в силу положень статті 7 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» порядок ліквідації банкрута здійснюється шляхом застосування судових процедур банкрутства.

Тобто, необхідною умовою для застосування до спірних правовідносин в частині задоволення кредиторських вимог в силу Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» є безпосередня наявність порушення справи про банкрутство в Господарському суді.

Натомість, у даному випадку, ліквідація банку, здійснюється на підставі Постанови Правління Національного банку України в рамках Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким в свою чергу не передбачено порушення справи про банкрутство в Господарському суді, а тому в даному випадку застосування Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» до спірних правовідносин не підлягає і, як наслідок, відсутні підстави для відмови у відкритті провадження у справі чи закриття провадження у справі з підстав непідсудності.

Суд вважає за необхідне окремо зазначити, що правовідносини між Фондом і вкладниками, які претендують на отримання відшкодування за рахунок коштів Фонду, складаються без участі банка-боржника.

Учасниками цих правовідносин є виключно вкладники та Фонд, і саме в них виникають відповідні права та обов'язки.

Банк, який ліквідується, жодним чином не впливає на той факт, чи буде особу включено до переліку тих, хто має право на відшкодування за рахунок коштів Фонду. Це питання відповідно до норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вирішує виключно Фонд. Отже, правовідносини між Фондом та вкладниками не породжують прав та обов'язків для банку.

Враховуючи усе вищезазначене, суд приходить до висновку, що за своїм характером спір між уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб і вкладниками банку щодо включення відповідних фізичних осіб до переліку вкладників, які мають право на відшкодування за рахунок коштів Фонду, є публічно-правовим.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суду не надав.

Натомість відповідачі довели суду відсутність протиправних дій зі свого боку.

За таких обставин позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.В. Аблов