Справа № 9901/15/17
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2017-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
УХВАЛА

29.12.2017 Київ П/9901/15/17 9901/15/17
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Смоковича М.І., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_2 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів (далі - КДКП) про визнання протиправним і скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

26 грудня 2017 року до Верховного Суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до КДКП з такими позовними вимогами:

визнати протиправним (незаконним) рішення КДКП № 975дс-17 від 6 грудня 2017 року (далі - Рішення від 6 грудня 2017 року) та скасувати його;

зобов'язати уповноважену особу КДКП відкрити дисциплінарне провадження та провести перевірку дисциплінарної скарги ОСОБА_2 від 26 листопада 2017 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2, з-поміж іншого, зазначив про те, що оскарженим рішенням КДКП безпідставно відмовила у відкриті дисциплінарного провадження за його дисциплінарною скаргою на прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури Черкаської області ОСОБА_3 (далі - Прокурор). На думку позивача, при прийнятті оскарженого рішення відповідач не надав належної правової оцінки повідомленим ним обставинам стосовно неодноразового прийняття Прокурором незаконних, як він вважає, постанов про закриття кримінального провадження, зареєстрованого в Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0000309. Як відзначив ОСОБА_2, у цьому кримінальному провадженні він має статус потерпілого, а власне саме кримінальне провадження зареєстровано в ЄРДР на підставі його заяви про злочин стосовно судді Смілянського міськрайонного суду ОСОБА_5 Свідченням того, що в діях Прокурора є склад дисциплінарного проступку, на думку заявника, є п'ять ухвал слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси, якими скасовано, відповідно, п'ять постанов Прокурора про закриття кримінального провадження № 0000309. Копії цих ухвал було долучено до дисциплінарної скарги від 26 листопада 2017 року, втім при прийнятті оскарженого рішення, як висновується з доводів ОСОБА_2, відповідач безпідставно залишив поза увагою надані ним докази на підтвердження систематичного порушення Прокурором вимог як процесуального закону, так і вимог Закону України «Про прокуратуру», що у підсумку зумовило прийняття невмотивованого і неправомірного Рішення від 6 грудня 2017 року.

Позовна заява ОСОБА_2 надійшла до Верховного Суду як суду першої інстанції для зазначеної категорії спорів 26 грудня 2017 року. Водночас судячи з відміток органу поштового зв'язку, проставлених на поштовому конверті, в якому надійшов позов, таку здано на пошту 23 грудня 2017 року, що відповідно й вважається датою звернення до суду. Станом на зазначену дату юрисдикцію і повноваження адміністративних судів, а також порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодекс адміністративного судочинства України в редакції, викладеній згідно із Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII (далі - КАС). Отож при вирішенні питання щодо відкриття провадження у справі за цим позовом Верховний Суд керуватиметься положеннями процесуального закону, чинного на дату подання позову.

За змістом частини четвертої статті 22 КАС Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні, зокрема, справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів. Особливості розгляду цієї категорії спорів визначено у статті 266 КАС.

Утім, беручи до уваги обставини, за яких ОСОБА_2 звернувся з цим позовом до КДКП, суд при прийнятті цієї ухвали виходить з такого.

За частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За змістом частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

Стосовно конституційного права особи на захист від порушень з боку органів державної влади, то офіційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України міститься, зокрема, у рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011. У цьому рішенні Конституційний Суд України, серед іншого, відзначив, що «права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави, відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України, полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту <…>».

Також у рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначено про те, що відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб'єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Стосовно порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Отож, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

У позовній заяві ОСОБА_2 зазначив про те, що неправомірними діями Прокурора під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, зареєстрованому в ЄРДР за № 0000309, які полягали у неодноразовому прийнятті постанов про закриття кримінального провадження, порушено його права як потерпілого у цьому кримінальному провадженні. І хоча усі п'ять постанов Прокурора було скасовано ухвалами слідчого судді, ОСОБА_2 вважає, що такими діями Прокурор систематично порушує вимоги Кримінального процесуального кодексу України, що негативно впливає на хід досудового розслідування в цілому, і на його права як потерпілого зокрема. Тож з метою захисту своїх прав ОСОБА_2 звернувся з дисциплінарною скаргою до КДКП з вимогою притягти Прокурора до дисциплінарної відповідальності. За цією скаргою член КДКП Юсип В.В. прийняв Рішення від 6 грудня 2017 року про відмову у відкритті дисциплінарного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 46 Закону України «Про прокуратуру».

Не погодившись із таким результатом розгляду своєї дисциплінарної скарги ОСОБА_2 звернувся з цим позовом до суду. Одними із аргументів, якими він обґрунтовує порушення оскарженим рішенням своїх прав, а відтак і обраний спосіб захисту, є те, що Рішення від 6 грудня 2017 року прийнято саме за його скаргою, у ньому надано оцінку повідомленим ним обставин і наданих ним доказів, і відмовлено у відкритті дисциплінарного провадження саме йому (ОСОБА_2.).

За частиною десятою статті 131 Конституції України відповідно до закону в системі правосуддя утворюються органи та установи для забезпечення добору суддів, прокурорів, їх професійної підготовки, оцінювання, розгляду справ щодо їх дисциплінарної відповідальності, фінансового та організаційного забезпечення судів.

Відповідно до статті 44 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII) дисциплінарне провадження здійснюється Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів.

За частиною першою статті 45 Закону № 1697-VII дисциплінарне провадження - це процедура розгляду Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів дисциплінарної скарги, в якій містяться відомості про вчинення прокурором дисциплінарного проступку.

Частиною другою статті 45 Закону № 1697-VII встановлено, що право на звернення до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів із дисциплінарною скаргою про вчинення прокурором дисциплінарного проступку має кожен, кому відомі такі факти. Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів розміщує на своєму веб-сайті рекомендований зразок дисциплінарної скарги.

За частинами першою, другою статті 46 Закону № 1697-VII секретаріат Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у день надходження дисциплінарної скарги реєструє її та за допомогою автоматизованої системи визначає члена Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів для вирішення питання щодо відкриття дисциплінарного провадження.

Член Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів своїм вмотивованим рішенням відмовляє у відкритті дисциплінарного провадження, якщо: 1) дисциплінарна скарга не містить конкретних відомостей про наявність ознак дисциплінарного проступку прокурора; <…>.

Відповідно до пункту 107 Положення про порядок роботи Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, прийнятого всеукраїнською конференцією прокурорів 27 квітня 2017 року (далі - Положення), рішення про відмову у відкритті дисциплінарного провадження повинно бути вмотивованим та протягом трьох днів з моменту прийняття надісланим заявникові.

Копія рішення члена Комісії про відкриття дисциплінарного провадження надсилається прокурору, щодо якого його відкрито, та особі, за зверненням якої відкрито провадження, протягом трьох днів.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону № 1697-VII прокурор може оскаржити рішення, прийняте за результатами дисциплінарного провадження, до адміністративного суду або до Вищої ради правосуддя протягом одного місяця з дня вручення йому чи отримання ним поштою копії рішення. Норми такого ж змісту наведено у пункті 148 Положення.

Отож з наведеного вище правового регулювання висновується, що оскарженню, зокрема, у судовому порядку підлягають ті рішення КДКП, які прийнято за результатами дисциплінарного провадження і право на таке оскарження має прокурор як суб'єкт цього дисциплінарного провадження. Особи, за дисциплінарною скаргою яких КДКП приймає рішення у визначеному Законом № 1697-VII і Положенням порядку, не є суб'єктами дисциплінарного провадження і за Законом № 1697-VII не наділені правом на оскарження рішень КДКП як за результатами дисциплінарного провадження, так і стосовно вирішення питання про його відкриття.

Такий же підхід до вирішення аналогічних спорів (стосовно притягнення до дисциплінарної відповідальності судді) неодноразово висловлював Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 1 серпня 2017 року (справа № 21-3827а16) та у постанові від 31 жовтня 2017 року (справа №П/800/413/16).

У зв'язку з наведеним вище слід також додати, що з огляду на правовідносини, які виникли між ОСОБА_2 і органом державної влади (прокуратури) у зв'язку з досудовим розслідуванням злочину стверджувані заявником порушення КДКП його суб'єктивних прав у зв'язку з відмовою у відкритті дисциплінарного провадження і незастосуванням до Прокурора (процесуального керівника у згаданому вище кримінальному провадженні) заходів дисциплінарного впливу не можна вважати обґрунтованими і такими що дійсно порушують його індивідуальні охоронювані законом права та/або інтереси як потерпілого у кримінальному провадженні. ОСОБА_2 як сторона у кримінальному провадженні має право оскаржувати рішення, дії чи бездіяльність прокурора в межах кримінального процесу виключно у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України, і таким своїм правом він, судячи зі змісту позову, скористався. Обраний позивачем спосіб захисту, як-от оскарження рішення КДКП про відмову у відкритті дисциплінарного провадження стосовно прокурора, який, як вважає позивач, систематично порушує вимоги Кримінального процесуального кодексу України, жодним чином не зможе мати позитивного впливу на хід досудового розслідування і не відновить його прав як учасника кримінального провадження. Крім того, саме ж рішення КДКП за результатами розгляду дисциплінарної скарги, незважаючи на те, що його прийнято у зв'язку з дисциплінарною скаргою заявника, не створює для останнього жодних юридичних прав та/чи обов'язків, а з огляду на завдання дисциплінарного провадження і правовий статус КДКП у цих правовідносинах, рішення цього органу й не може порушувати особистих прав та/або інтересів заявника.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Зважаючи на обставини, у зв'язку з якими ОСОБА_2 звернувся до адміністративного суду і наведене вище правове регулювання цих правовідносин суд вважає, що у відкритті провадження у справі за цим позовом слід відмовити.

Керуючись статтями 22, 170, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про визнання протиправним і скасування рішення та зобов'язання вчинити дії.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п'ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Суддя М.І. Смокович