Справа № 821/870/17
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2017-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2017 р.м.ОдесаСправа № 821/870/17

Категорія: 12.2 Головуючий в 1 інстанції: Хом'якова В.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Турецької І.О.

суддів Стас Л.В., Косцової І.П.

за участі секретаря Скоріної Т.С .

представника апелянта ОСОБА_1;

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 06 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про стягнення грошового забезпечення, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду першої інстанції з позовом до управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області (далі УМВС України в Херсонській області) про стягнення грошового забезпечення за період з 02 квітня 2016 року по 15 вересня 2016 року та з 16 вересня 2016 року по 08 лютого 2017 року в сумі 42 846,37 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що будучи поновленою на роботі в УМВС України в Херсонській області за рішенням суду, вона фактично не була допущена до виконання службових обовязків та не отримувала грошове забезпечення.

Оскільки затримка роботодавця виконати судове рішення про поновлення на посаді призвела до вимушеного прогулу, останній зобовязаний виплатити їй грошове забезпечення за весь час затримки, а саме: з 02 квітня 2016 року по 08 лютого 2017 року.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 06 липня 2017 року позов задоволено частково.

Суд стягнув з УМВС України в Херсонській області на користь ОСОБА_3 грошове забезпечення за період з 02 квітня 2016 року по 15 вересня 2016 року та з 16 вересня 2016 року по 08 лютого 2017 року в розмірі 42 421,61 грн., у стягненні іншої частини коштів відмовив.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції розділив правову позицію позивача про наявність у неї права на отримання грошового забезпечення та зазначив, що судове рішення про поновленні на посаді вважається виконаним боржником з дня видання наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки.

Виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, за твердженням суду, вважається завершеним з моменту фактичного допущення зазначеного працівника до виконання попередніх обов'язків на підставі відповідного акта органу, що прийняв незаконне рішення про звільнення.

В апеляційній скарзі УМВС України в Херсонській області, вважаючи, що судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, а також неправильно застосовано норми матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції неправильно розтлумачена ст.236 КЗпП, яка вимагає від роботодавця виплатити середній заробіток працівнику у разі затримки власником або уповноваженого ним органом виконання рішення суду, адже вимоги даної статті не регулюють спірні правовідносини.

До того ж, апелянт наполягав на тому, що судом першої інстанції неправильно визначена сума грошового забезпечення, яку належить виплатити позивачеві та не зазначено, що при її виплаті відповідач повинен відрахувати обовязкові податки та платежі.

У суді апеляційної інстанції апелянт підтримав заявлені доводи.

Представник позивача проти апеляції заперечив, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Зясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що є підстави для часткового задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що з 03 серпня 2004 року ОСОБА_3 проходила службу в органах внутрішніх справ України, останні три роки працювала на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Комсомольського районного відділу міського управління УМВС України в Херсонській області.

Наказом № 428 о/с від 06 листопада 2015 року ОСОБА_3 була звільнена за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (скорочення штатів).

За результатами судового оскарження даного наказу, рішенням Херсонського окружного адміністративного суду у справі № 821/3743/15-а від 01 квітня 2016 року, яке набрало законної сили 15 червня 2016 року, ОСОБА_3 була поновлена на посаді та на її користь було стягнуто з відповідача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2015 року по 01 квітня 2016 року в сумі 20 347,89 грн.

Для забезпечення негайного виконання рішення суду, в частині поновлення на посаді та стягнення суми грошового забезпечення за один місяць, ОСОБА_3 були предявлені відповідачу 11 квітня 2016 року виконавчі листи.

До того ж, 19 липня 2016 року позивачу видано виконавчий лист про стягнення з УМВС України в Херсонській області на користь ОСОБА_3 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2015 року по 01 квітня 2016 року в сумі 20 347,89 грн.

Наказом УМВС України в Херсонській області від 15 вересня 2016 року № 23 о/с ОСОБА_3 поновлено на службу в органи внутрішніх справ на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Комсомольського районного відділу Херсонського міського управління УМВС з 06 листопада 2015 року.

Проте, на конкретну штатну посаду ОСОБА_3 не була призначена, оклад їй не встановлювався, надбавки та доплати також.

Наказом № 3 о/с від 08 лютого 2017 року ОСОБА_3 знову була звільнена за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (скорочення штатів).

За період з 02 квітня 2016 року по 08 лютого 2017 року відповідач не виплачував ОСОБА_3 грошового забезпечення.

Суд апеляційної інстанції встановив, що викладені вище фактичні обставини справи є безспірними.

Предметом доказування у даній справі є право позивача на отримання грошового забезпечення за період невиконання субєктом владних повноважень рішення суду про поновлення на посаді, тобто з 02 квітня 2016 року по 15 вересня 2016 року, а також за період, коли вона була формально поновлена в органах внутрішніх справ, але не призначена на посаду, у звязку з чим не отримувала грошове забезпечення за час з 16 вересня 2016 року по 08 лютого 2017 року.

Також предметом спору є розмір грошового забезпечення, який належить виплатити позивачу.

Суд першої інстанції, для вирішення спірних правовідносин, обґрунтовано застосував норми Конституції України, а також законодавство України, що регулює оплату праці.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення відповідачем право на оплату праці позивача, про те, що з відповідача належить стягнути за спірні періоди на користь позивача грошове забезпечення.

Натомість, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановлюючи суму грошового забезпечення, яка підлягає стягненню на користь позивача, помилково не зазначив про відрахування з неї обовязкових податків та зборів.

На підтвердження своєї правової позиції, суд апеляційної інстанції бажає зазначити наступне.

Конституція України є важливим актом для застосування її при вирішенні судових справ, оскільки вона закріплює низку правових принципів як загальноправових.

Конституція гарантує права та свободи людини і громадянина, а також встановлює вичерпний перелік підстав для їх обмеження.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Частина 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» встановлює, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

З 07 листопада 2015 року набрав чинності Закон України «Про національну поліцію», у статті 62 якого визначені гарантії професійної діяльності поліцейського.

Так, пункт 4 частини 10 даної статті встановлює, що поліцейський має право своєчасно і в повному обсязі отримувати грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України.

Аналогічні вимоги щодо оплати праці поліцейських містить стаття 94 даного закону.

Колегія суддів вважає, що положення вказаного законодавчого акта можуть бути застосовані до позивача, оскільки Закон України «Про міліцію» втратив чинність, а на підставі прийнятого Закону України «Про Національну поліцію», Кабінет Міністрів України з 16 вересня 2015 року постановив ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ та утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції України.

Зміст судового рішення про поновлення позивача на посаді УМВС України в Херсонській області, свідчить про наявність права позивача працювати далі в органах поліції.

Апелянт не спростував у своїй скарзі обставини невиконання рішення суду в строк, встановлений законодавчими нормами.

Водночас статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ч.1 ст.255 КАС України (в редакції від 03.08.2017 року) постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Частиною 2 статті 257 цього Кодексу (в редакції від 03.08.2017 року) встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. При цьому п.3 ч.1 ст.256 КАС України передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Як вже зазначалося вище, негайне виконання рішення відповідачем відбулося через 138 робочих днів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.34 постанови від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Частина 2 статті 65 Закону № 1404-УШ від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження» встановлює, що судове рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Поновлення на попередній роботі відбувається не з дати винесення судом рішення про таке поновлення, а з дати звільнення, яке відповідно до цього рішення, визнається недійсним. Виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника вважається завершеним з моменту фактичного допущення зазначеного працівника до виконання попередніх обов'язків на підставі відповідного акта органу, що прийняв незаконне рішення про звільнення.

Затримка роботодавцем виконання судового рішення про поновлення на роботі прирівнюється до вимушеного прогулу працівника, тому в такому випадку роботодавець зобов'язаний виплатити середній заробіток за весь час затримки (ст. 236 КЗпП).

Отже, якщо після виконання роботодавцем рішення про поновлення працівника на роботі (тобто після видання відповідного наказу) працівник фактично не приступив до роботи з вини роботодавця (наприклад, роботодавець не забезпечив робочим місцем, не створив належних умов праці тощо), працівник має право вимагати виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня, коли він фактично приступить до роботи.

Таку вимогу роботодавець може виконати добровільно, протабелювавши працівника як такого, що приступив до роботи, або видавши відповідний наказ про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у якому має зазначити причини, через які поновлений працівник не міг фактично приступити до роботи, тривалість вимушеного прогулу та розмір належної йому виплати.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Викладена нормативно-правова база свідчить про неспроможність доводів апелянта про те, що з його боку відсутня затримка виконання судового рішення та відповідно відсутні підстави для виплати позивачу грошового забезпечення.

Визначаючи розмір грошового забезпечення за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді, яке належить до виплати позивачу, суд першої інстанції обґрунтовано застосував положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Так, даним Порядком визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції, для розрахунку грошового забезпечення позивача, правильно взято до уваги довідку УМВС № 331 від 16 червня 2017 року про розмір грошового забезпечення позивача за вересень, жовтень 2015 року та правильно встановлено, що середньоденна заробітна плата складає 163,79 грн., а кількість днів вимушеного прогулу складає 259 днів.

Доводи апелянта про те, що при розрахунку грошового забезпечення необхідно використовувати тільки місячний посадовий оклад позивача в розмірі 600 грн., оскільки вона не була призначена на посаду, суперечать нормам трудового законодавства, що були викладені вище, а також принципу верховенства права, відповідно до якого, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст та спрямованість держави.

Принцип верховенства права в адміністративному судочинстві застосовується у тісному звязку з таким принципом, як законність.

Конституційними засадами принципу законності є положення частини 2 статті 6 Конституції України в якій проголошено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Крім того частини1 статті 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до частини 1 статті 129 Конституції України, судді при здійснені правосуддя незалежні і підкоряються лише закону.

Отже законність, як загальна конституційна на засада судочинства, покладає на суд обовязок вирішувати судовий спір на підставі закону з урахуванням його цілей й встановленому ним порядку.

Як було зазначено вище, суд першої інстанції, вирішивши правильно справу по суті, помилково не зазначив в резолютивній частині рішення про необхідність відрахувань від грошового забезпечення позивача обовязкових податків та зборів.

Вказані обставини є підставою для зміни судового рішення, відповідно до ч.4 ст.317 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області задовольнити частково.

Постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 06 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про стягнення грошового забезпечення змінити, доповнивши абзац І реченням про обовязок управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області відрахувати від грошового забезпечення в сумі 42 421,61 грн. обовязкові податки та збори.

В іншій частині постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 06 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена за правилами ст. 328 КАС України в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 29 грудня 2017 року.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя І.П. Косцова