Справа № 208/7323/16-а
Суддя: Івченко Т. П.
Дата ухвалення: 2017-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

справа № 208/7323/16-а
№ провадження 2-а/208/82/17
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 березня 2017 р. м. Кам'янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді - Івченко Т.П.,

при секретарі - Бондаренко В.Г.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України «про невиплату мінімального прожиткового мінімуму гарантованого ст. 46 Конституції України та передбаченого Законом України № 928-VII від 25.12.2015 року»,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до Міністерства соціальної політики України «про невиплату мінімального прожиткового мінімуму гарантованого ст. 46 Конституції України та передбаченого Законом України № 928-VII від 25.12.2015 року».

Так, у своєму позові позивач просить суд зобов'язати Міністерство соціальної політики України застосувати Закон України № 928-VII від 25.12.2015 року та ст. 46 Конституції України та відшкодувати різницю між розміром нарахованої пенсії і мінімальним прожитковим мінімумом в сумі 181 гривень; зобов'язати Міністерство соціальної політики України відшкодувати моральні збитки в розмірі різниці між нарахованим і фактичним прожитковим мінімумом в сумі 1333 гривень.

У своєму позові позивач посилався на те, що з 26.02.2014 року він отримує від держави пенсію в розмірі 949 гривень. З 01.05.2016 року згідно Закону України № 928-VII від 25.12.2015 року розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність складає 1130 гривень, тому виникла заборгованість на 01.09.2016 року: 1130-949=181 гривень, на 01.09.2016 року: 2282-949=1333 гривень.

В судове засідання позивач не з'явився , надав суду заяву, у якій просив суд розглянути справу у його відсутність, підтримує позовні вимоги.

Представник відповідача Міністерства соціальної політики України у судове засідання не з'явився, надав суду заперечення, у якому просить відмовити в задоволенні позову.

Суд, дослідивши письмові докази надані сторонами, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 перебував на обліку в управління соціального захисту населення Адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради як одержувач компенсації за надання соціальних послуг хворому з 18.12.2015 року до 22.11.2016 року.

Такий розмір пенсії відповідав розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, що був встановлений законом до 01.09.2015р.

Законом України від 17.09.2015р. №704 «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» з 01.09.2015р. збільшено розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (із 949грн. до 1074грн).

Із зміною розміру прожиткового мінімуму розмір пенсії позивача збільшено не було.

Крім цього, розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, також було збільшено. Так, згідно ст..7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність з 01.05.2016 року становить 1130грн.

В той же час, з наданої довідки від 24.11.2016 року (а.с.3) вбачається, що розмір пенсії позивача залишився незмінним та становить 949,00 гривень.

Відповідно до ст..46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України, які є нормою прямої дії, імперативно визначено, право громадян на пенсії інші види соціальних виплат та допомоги, які є основним джерелом існування, та які б забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Застосовуючи такий фундаментальний принцип адміністративного судочинства, як принцип верховенства права, відповідно до якого, зокрема, права людини визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав стверджувати про порушення прав позивача у спірних правовідносинах, оскільки розмір його пенсії, яка є єдиним джерелом його існування, починаючи з 01.09.2015р. є нижчим, ніж прожитковий мінімум, встановлений законом.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для ухвалення судового рішення, яке направлено на захист прав позивача.

Визначаючи державний орган, на який має бути покладений обов'язок щодо відновлення порушеного права позивача, суд виходить з наступного.

Відповідно до Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року №423, Міністерство соціальної політики України (Мінсоцполітики) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, зайнятості населення та трудової міграції, трудових відносин, загальнообов'язкового державного соціального та пенсійного страхування, соціального діалогу, соціального захисту, волонтерської діяльності, з питань сім'ї та дітей, оздоровлення та відпочинку дітей, усиновлення та захисту прав дітей, запобігання насильству в сім'ї, протидії торгівлі людьми, захисту прав депортованих за національною ознакою осіб, які повернулися в Україну, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики щодо пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, соціального захисту ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, зокрема забезпечення їх психологічної реабілітації, санаторно-курортного лікування, технічними та іншими засобами реабілітації, житлом, надання освітніх послуг, організації поховання, соціальної та професійної адаптації військовослужбовців, які звільняються, осіб, звільнених з військової служби, та учасників антитерористичної операції, у сфері промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами, здійснення державного гірничого нагляду, здійснення державного нагляду та контролю за додержанням вимог законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Щодо заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, позивачем заявлено вимоги про відшкодування моральної шкоди до Міністерства соціальної політики України, але, у спірному випадку, як зазначено вище, суд дійшов висновку про те, що відповідальним за визначення розміру пенсії позивача є Дніпродзержинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, на обліку його і знаходиться позивач, у зв'язку з чим підстав для висновку про те, що саме Міністерством соціальної політики України завдано моральної шкоди позивачу не існує.

Крім цього, як вбачається з заявлених позовів, завданою моральною шкодою позивач вважає різницю між нарахованою пенсію та фактичним прожитковим мінімумом.

Відповідно до ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Отже, сам факт наявності невиплаченої різниці між нарахованою пенсію та фактичним прожитковим мінімумом не може свідчити про заподіяння особі моральної шкоди. Такі обставини свідчать лише про заподіяння особі матеріальної шкоди у вигляді недоотриманих сум пенсійних виплат. При цьому, суд враховує, що будь-якого іншого обґрунтування заподіяння моральної шкоди позивачу, заявлені позови не містять.

З огляду на зазначене, суд не вбачає підстав в межах цієї справи для ухваленні рішення про відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в заодовленні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись Законом України від 17.09.2015р. №704 «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», ст..7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», ст.46 Конституції України, ст..58 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 6, 90, 159, 160, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України «про невиплату мінімального прожиткового мінімуму гарантованого ст. 46 Конституції України та передбаченого Законом України № 928-VII від 25.12.2015 року»,- відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Івченко Т. П.