Справа № 810/1492/15
Суддя: Виноградова О.І.
Дата ухвалення: 2018-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 січня 2018 року № 810/1492/15

Суддя Київського окружного адміністративного суду Виноградова О.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київський області, Переяслав-Хмельницького міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

у провадженні Київського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Київській області (далі - відповідач 1), Переяслав-Хмельницького міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Київській області (далі - відповідач 2) (з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог від 7 грудня 2017 р.) про:

- визнання протиправним та скасування п. 3 наказу відповідача 1 від 28 лютого 2015 р. № 457 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Переяслав-Хмельницького МВ" (далі - наказ № 457) в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача та звільнення з органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни з посади начальника сектора карного розшуку відповідача 2;

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача 1 від 28 лютого 2015 р. № 116 о/с "По особовому складу" (далі - наказ № 116 о/с) в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни;

- поновити позивача на посаді начальника сектору карного розшуку відповідача 2 з 1 березня 2015 р.;

- стягнути з відповідача 1 на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 березня 2015 р. по дату винесення рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем 1 наказами № 457 та № 116 о/с за порушення службової дисципліни було притягнуто позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ та звільнено у запас з постановкою на військовий облік. Вважає, що службове розслідування відповідачем 1 було проведено формально та без з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, а отже, оскаржувані накази (в частині, що стосуються прав та інтересів позивача) є протиправними та підлягають скасуванню. Зазначив, що 7 серпня 2017 р. вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду у справі № 373/1742/15-к позивача визнано невинуватим та виправдано за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення (злочину) в пред'явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 189 КК України.

Відповідач 1 позов не визнав, подав до суду письмові заперечення, в яких у його задоволенні просив відмовити, посилаючись на те, що під час видання оскаржуваних наказів відповідач 1 діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України, а отже, оскаржувані накази прийнято відповідачем 1 правомірно, у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Зазначив, що рішенню про звільнення позивача з займаної посади передувало проведене відносно позивача службове розслідування, матеріали якого містять, зокрема, посилання на докази, що зібрані під час проведення досудового розслідування з приводу вчинення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та позивачем кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 Кримінального кодексу України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000074. Крім того, зазначив, що відсутність вироку або наявність виправдувального вироку не спростовує факту порушення окремими працівниками службової дисципліни (т. 1 а.с. 102-108).

Представник відповідача 2 письмових заперечень проти позову до суду не подавав.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25 травня 2015 р. у справі № 810/1492/15 зупинено провадження до розгляду справи за результатами досудового розслідування № 0000074 від 17 лютого 2015 р.

16 лютого 2017 р. згідно з автоматизованим розподілом справ адміністративну справу № 810/1492/15 було передано для розгляду судді Виноградовій О.І.

Ухвалою судді Київського окружного адміністративного суду від 7 грудня 2017 р. поновлено провадження у справі та призначено судове засідання на 20 грудня 2017 р.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2017 р. ухвалено подальший розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження (в судовому засіданні), визначеними Кодексом адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 р. №2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" зі стадії судового засідання.

21 грудня 2017 р. від позивача та представника відповідача 1 до суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідач 2 у судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином (т. 2 а.с. 55).

Згідно з вимогами ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Суд, дослідивши наявні матеріали справи, встановив таке.

Позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України та з 1 липня 2014 р. обіймав посаду начальника сектора карного розшуку відповідача 2 (т. 1 а.с. 114).

28 лютого 2015 р. відповідачем 1 було винесено накази № 457 та 116 о/с (т. 1 а.с. 20-21).

Зокрема, згідно з п. 3 наказу № 457 "за порушення службової дисципліни, яке виявилось у порушенні ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ в частині дотримання законодавства, неухильного виконання статутів і наказів начальників, Присяги працівників органів внутрішніх справ України, п.п. 3.3, 4.1 наказу МВС України № 155-2012 "Про затвердження Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ", вимог керівництва МВС України, Головного управління щодо недопущення фактів порушення дисципліни та законності, що призвело до надзвичайної події, а саме: вимагання грошових коштів, начальника СКР Переяслав-Хмельницького МВ ГУМВС України в Київській області лейтенанта міліції ОСОБА_1 звільнити з органів внутрішніх справ за п. 64 "є" (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ"" (т. 1 а.с. 20).

Відповідно до наказу № 116 о/с позивача звільнено "з органів внутрішніх справ у запас (з постановленням на військовий облік) за п. 64 "є" (за порушення дисципліни)" (т. 1 а.с. 21).

У зв'язку з тим, що позивач вважає оскаржувані накази відповідача 1 такими, що винесені протиправно, ним було подано даний позов до суду.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про міліцію" від 20 грудня 1990 р. № 565-XII (далі - Закон № 565-XII) (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 № 114 (далі - Положення) (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) та Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22 лютого 2006 р. № 3460-IV (далі - Дисциплінарний статут).

Так, правовий статус осіб, що проходять службу в органах внутрішніх справ, їх права та обов'язки визначено Законом № 565-XII та Положенням.

Водночас, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно дотримання службової дисципліни, її сутність, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначено Дисциплінарним статутом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - це дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Згідно з вимогами ст. 12 Дисциплінарного статуту за порушення службової дисципліни на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: усне зауваження; зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну посадову відповідність; звільнення з посади; пониження в спеціальному званні на один ступінь; звільнення з органів внутрішніх справ.

Як убачається з ст. 14 Дисциплінарного статуту, названою нормою визначено загальний порядок накладання дисциплінарних стягнень, яким, зокрема, передбачено, що з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, яким відповідно до статті 2 Дисциплінарного статуту є невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником.

Цією ж статтею передбачено, що порядок проведення службового розслідування встановлюється міністром внутрішніх справ України.

Відповідно до вимог ст. 14 Дисциплінарного статуту з метою належної організації заходів, спрямованих на захист прав і свобод людини, зміцнення службової дисципліни в діяльності органів та підрозділів внутрішніх справ, попередження надзвичайних подій за участю особового складу, упорядкування питань призначення, проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ, а також підвищення ефективності роботи підрозділів кадрового забезпечення, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12 березня 2013 р. № 230 затверджено Інструкцію про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України (далі - Інструкція).

Службовим розслідуванням, відповідно до вимог п. 1.2 розділу І Інструкції, є комплекс заходів, які здійснюються у межах компетенції з метою уточнення причин і умов подій, що стали підставою для призначення службового розслідування, ступеня вини особи (осіб), якою (якими) вчинено дисциплінарний проступок, а також з'ясування інших обставин.

Підставами для проведення службового розслідування є порушення особами рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України (далі - особи РНС) службової дисципліни, у тому числі скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів, доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами РНС діянь, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, інші події, пов'язані із загибеллю (смертю) осіб РНС чи їх травмуванням (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб РНС і можуть викликати суспільний резонанс (п. 2.1 розділу ІІ Інструкції).

Згідно з вимогами 2.2 розділу ІІ Інструкції службове розслідування проводиться уповноваженим на те начальником у разі, зокрема, реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань відомостей про скоєне особою РНС кримінальне правопорушення; повідомлення особі РНС про підозру в учиненні нею кримінального правопорушення; скоєння особою РНС корупційного правопорушення або надходження подання спеціально уповноваженого суб'єкта у сфері протидії корупції; скоєння особою РНС адміністративного правопорушення.

Як убачається з ч. 5 ст. 14 Дисциплінарного статуту, перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення.

Відповідно до вимог абз. 4 пп. 6.2.2 п. 6.2 розділу VI Інструкції у разі відмови опитуваної особи надати пояснення виконавець службового розслідування зобов'язаний в обов'язковому порядку документально засвідчити таку відмову складанням акта.

Згідно з вимогами абз. 2 п.п. 6.3.6 п. 6.6 розділу VI Інструкції висновок службового розслідування без отримання від особи РНС письмового пояснення або за відсутності акта про її відмову в наданні письмового пояснення затверджувати забороняється. Небажання особи РНС, відносно якої проводиться службове розслідування, надавати пояснення не перешкоджає затвердженню висновку службового розслідування та накладенню дисциплінарного стягнення.

Як убачається з п. 5.4 розділу V Інструкції, якщо вину особи РНС повністю доведено, начальник приймає рішення про її притягнення до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.

Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ. Зміст наказу доводиться до відома особи РНС, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу.

При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо (ч. 10 ст. 14 Дисциплінарного статуту).

З аналізу наведених вище норм вбачається, що накладенню на особу рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України дисциплінарного стягнення передує чітко регламентований законодавством процес службового розслідування, метою якого є з'ясування обставин вчиненого особою дисциплінарного проступку, визначення ступеня його тяжкості та обрання міри покарання за його вчинення.

При цьому, передбачений Дисциплінарним статутом загальний місячний строк на проведення службового розслідування дає змогу всебічно та повно надати оцінку діянням особи, щодо якої проводиться розслідування, не порушуючи її право на надання пояснень.

Наявні матеріали справи свідчать про таке.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 26 лютого 2015 р. у справі № 757/6420/15-к посадовим особам органів прокуратури при здійсненні ними досудового розслідування в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000074, надано дозвіл на проведення обшуку в приміщенні Переяслав-Хмельницького міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, яке розташоване за адресою: м. Переяслав-Хмельницький, вул. Горького, 25а (т. 1 а.с. 135-137).

27 лютого 2015 р. відповідачем 1 було направлено до Департаменту кадрового забезпечення МВС України спецповідомлення № 21, згідно з яким 27 лютого 2015 р. до відповідача 1 від відповідача 2 надійшла інформація про те, що працівниками прокуратури Київської області на підставі вказаного вище судового рішення проводиться обшук службових приміщень відповідача 2 (т. 1 а.с. 129-130).

Крім того, у вказаному спецповідомленні зазначалося, що 6 лютого 2015 р. між майором міліції ОСОБА_3, підполковником міліції ОСОБА_2, позивачем та громадянином ОСОБА_4 відбулася бійка. У подальшому ОСОБА_3 викликав ОСОБА_4 до свого кабінету та шляхом погроз почав вимагати у нього 15 000 грн 00 коп. за не притягнення до кримінальної відповідальності.

У зв'язку з цим громадянин ОСОБА_5 звернувся до прокуратури Київської області із заявою, за результатами розгляду якої було відкрите кримінальне провадження № 0000074 за ч. 2 ст. 189 КАС України.

20 лютого 2015 р. ОСОБА_4 перебуваючи у службовому кабінеті ОСОБА_3 передав йому частину грошових коштів у сумі 3000 грн 00 коп., а 27 лютого 2015 р. - 12 000 грн 00 коп. Цього ж дня ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 4000 грн 00 коп., а позивачу - 2000 грн 00 коп. (т. 1 а.с. 129-130).

27 лютого 2015 р. під час проведення слідчих дій працівниками прокуратури Київської області та ГУ СБУ у м. Києві та Київській області у ОСОБА_3 було вилучено вказані кошти, що підтверджується протоколом обшуку (т. 1 а.с. 143-149).

У цей же день позивачу було вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України (вимагання, вчинене службовою особою з використанням свого службового становища) (т. 1 а.с. 44-46).

У подальшому, ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 28 лютого 2015 р. у справі № 757/6657/15-к до позивача застосовано запобіжний захід - домашній арешт (т. 1 а.с. 42-43).

28 лютого 2015 р. наказом відповідача 1 № 456 "Про призначення службового розслідування" було призначене службове розслідування за фактом відкриття кримінального провадження та затримання окремих працівників відповідача 2. Строк проведення службового розслідування вказаним наказом не встановлено (т. 1 а.с. 133-134).

Суд, дослідивши наявну в матеріалах справи копію матеріалів службового розслідування, встановив таке.

Названі матеріали службового розслідування містять, зокрема, послужний список позивача, спецповідомлення від 27 лютого 2015 р. № 21, лист Департаменту внутрішньої безпеки УВБ в Київській області від 2 березня 2015 р. № 18/9-318, адресований начальнику відповідача 1 про необхідність призначення службового розслідування, рапорт виконавця службового розслідування про неможливість 27 лютого 2015 р. відібрати пояснення від особи, щодо якої проводиться службове розслідування , протокол обшуку від 27 лютого 2015 р., пояснення посадових осіб відповідача 2 від 28 лютого 2015 р. та затверджений наказом начальника відповідача 1 від 28 лютого 2015 р. висновок службового розслідування за фактом відкриття кримінального провадження відносно окремих працівників відповідача 2 (т. 1 а.с. 110-175).

Судом встановлено, що письмові пояснення позивача, як особи, стосовно якої проведено службове розслідування, в матеріалах службового розслідування відсутні.

При цьому акта відмови позивача від надання пояснень складено не було.

Водночас, при вирішенні справи судом не може бути взято до уваги рапорт виконавця службового розслідування про неможливість 27 лютого 2015 р. відібрати пояснення від особи, щодо якої проводиться службове розслідування, оскільки у цей день підстав для відібрання таких пояснень не було, адже, службове розслідування було призначено лише на наступний день - 28 лютого 2015 р.

Крім того, обрання позивачу 28 лютого 2015 р. запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту свідчить про існування у виконавця службового розслідування можливості отримати від позивача письмові пояснення у місячний строк, передбачений для проведення службового розслідування.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що службове розслідування проведено без повного та всебічного з'ясування всіх обставин, що стали підставою його призначення, а відсутність в матеріалах особистих пояснень позивача є порушенням порядку проведення службового розслідування та унеможливлює використання висновку для прийняття рішення про дисциплінарну відповідальність позивача.

Відповідно до вимог п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення.

У наведеному вище рішенні Верховний Суд України дійшов висновку про те, що підставами захисту порушеного права звільненої особи може бути не тільки звільнення без законних підстав, а й порушення порядку його проведення.

При вирішенні справи судом також враховано, що наказ № 457 обґрунтований також надходженням до відповідача інформації про: виявлення та вилучення у позивача в рамках досудового розслідування кримінального провадження № 000074 грошових коштів; затримання позивача та повідомлення йому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України (вимагання, вчинене службовою особою).

Наведене свідчить, що вказані обставини покладені відповідачем 1 в основу тверджень про вчинення позивачем дисциплінарного проступку.

Згідно з вимогами ч. 15 ст. 18 Закону України "Про міліцію" № 565-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) працівники міліції, яких притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, пов'язаного з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції", або кримінального правопорушення, звільняються із служби у триденний строк з дня отримання відповідним органом внутрішніх справ копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили.

Враховуючи відсутність судового рішення, яким позивача притягнуто до відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, суд оцінює оскаржувані накази виключно у розрізі питань доведеності вчинення позивачем дисциплінарного проступку та дотримання відповідачем 1 процедури службового розслідування та порядку подальшого звільнення.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, посадова особа органу державної влади зобов'язана діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов'язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки при реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Як вже зазначалося, службове розслідування відносно позивача проведено відповідачем 1 з порушенням визначеної законом процедури та вини позивача у вчиненні дисциплінарного проступку у належний спосіб не доведено.

Крім того, судом враховано, що 7 серпня 2017 р. вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду у справі № 373/1742/15-к, який набрав законної сили 28 вересня 2017 р., позивача в пред'явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 189 КК України визнано невинуватим та виправдано за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення (злочину) (т. 2 а.с. 6-12).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що накази відповідача 1 № 457 та № 116 о/с в частині, що стосуються прав та інтересів позивача, є протиправними та підлягають скасуванню.

Згідно з вимогами п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Вирішуючи питання про поновлення позивача на посаді начальника сектора карного розшуку відповідача 2 судом встановлено, що відповідачі 1, 2 ліквідуються як юридичні особи публічного права відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 р. № 730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ".

На дату винесення даної постанови ліквідаційна процедура триває, а отже, перешкоди для поновлення позивача на державній службі в цьому органі Міністерства внутрішніх справ України відсутні.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі, суд одночасно приймає рішення про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У даному випадку, цей проміжок часу обчислюється з 1 березня 2015 р. по останній день вимушеного прогулу позивача, а саме: 4 січня 2018 р.

Відповідно до довідки відповідача 2 від 18 березня 2015 р. № 2 (т. 1 а.с. 27) та від 21 травня 2015 р. № 9 (т. 1 а.с. 194) нарахована заробітна плата у січні 2015 р. складала 3948 грн 08 коп., а у лютому 2015 р. - 3953 гнр 71 коп.

У постанові Верховного Суду України від 14 січня 2014 р. № 21-395а13 зазначено, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок).

Відповідно до вимог п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абз. 3 п. 3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Як убачається з п. 6 постанови Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 р. № 13, пленум Верховного Суду України задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до вимог п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються з середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З урахуванням викладеного, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача складав 197 грн 55 коп. ( 7901 грн 79 коп. (розмір заробітної плати за 2 останні місяці, що передували звільненню):40 (кількість робочих днів)).

Як вже зазначалося, вимушений прогул мав місце у період з 1 березня 2015 р. по 4 січня 2018 р.

Згідно з листом Мінсоцполітики України від 9 вересня 2014 р. N 10196/0/14-14/13, у березні 2015 р. був 21 робочий день, у квітні 2015 р. - 21 робочий день, у травні 2015 р. - 18 робочих днів, у червні 2015 р. - 20 робочих днів, у липні 2017 р. - 23 робочих дні, у серпні 2015 р. - 20 робочих днів, у вересні 2015 р. - 22 робочих дні, у жовтні 2015 р. - 22 робочих дні, у листопаді 2015 р. - 21 робочий день, у грудні 2015 р. - 23 робочих дні.

Згідно з листом Мінсоцполітики України від 20 липня 2015 р. № 10846/0/14-15/13, у січні 2016 р. було 19 робочих днів, у лютому 2016 р. - 21 робочий день, у березні 2016 р. - 22 робочих дні, у квітні 2016 р. - 21 робочий день, у травні 2016 р. - 19 робочих днів, у червні 2016 р. - 20 робочих днів, у липні 2016 р. - 21 робочий день, у серпні 2016 р. - 22 робочих дні, у вересні 2016 р. - 22 робочих дні, у жовтні 2016 р. - 20 робочих дні, у листопаді 2016 р. - 22 робочих дні, у грудні 2016 р. - 22 робочих дні.

Згідно з листом Мінсоцполітики України від 5 серпня 2016 р. № N 11535/0/14-16/13, у січні 2017 р. було 20 робочих днів, у лютому 2017 р. - 20 робочий день, у березні 2017 р. - 22 робочих дні, у квітні 2017 р. - 19 робочих дні, у травні 2017 р. - 20 робочих днів, у червні 2017 р. - 20 робочих днів, у липні 2017 р. - 21 робочий день, у серпні 2017 р. - 22 робочих дні, у вересні 2017 р. - 21 робочих дні, у жовтні 2017 р. - 21 робочих дні, у листопаді 2017 р. - 22 робочих дні, у грудні 2017 р. - 21 робочих дні.

Крім того, у період з 1 по 4 січня 2018 р. було 3 робочих дні.

Таким чином стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає за 714 робочих днів та складає 141 050 грн 70 коп. (714 (кількість робочих днів) * 197 грн 55 коп. (середньоденний заробіток)).

Водночас, судом не може бути взятий до уваги наданий позивачем розрахунок сум, що стягується від 28 грудня 2017 р., оскільки він здійснений невірно.

Згідно з вимогами ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду, зокрема, про:

- присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць;

- поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку щодо можливості допущення постанови суду до негайного виконання в частині поновлення позивача на посаді начальника сектора карного розшуку відповідача 2 та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Що стосується відшкодування витрат на оплату правової допомоги, судом встановлено таке.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як убачається з п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з вимогами п. 2 ч. 3 ст. 134 КАС України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як убачається з ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з укладеного між позивачем та адвокатом Панченко Т.А. договору про надання правової допомоги від 7 березня 2015 р. № 22 (т. 1 а.с. 68-69) та додаткових угод до нього (т. 1 а.с. 70, 72), вартість послуг юриста за цією угодою за участь у даній справі в якості представника позивача складається з: оплати часу, витраченого адвокатом на ознайомлення з матеріалами справи, участі адвоката у судових засіданнях, а також оплати, що передбачає виконання адвокатом інших доручень клієнта за цим договором (підготовка запитів, заяв, скарг, звернень, клопотань, тощо).

Відповідно до актів прийняття-передачі наданих послуг від 28 березня 2015 р. № 1, 22 квітня 2015 р. № 2 загальний розмір витрат на правову допомогу становить 5500 грн 00 коп.

Зазначені грошові кошти були сплачені позивачем у повному обсязі, що підтверджується чеками від 28 березня та 22 квітня 2015 р. (т. 1 а.с. 74-75).

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що витрати позивача на правову допомогу у сумі 5500 грн. 00 коп. підлягають відшкодуванню позивачу з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області.

Водночас, судом не можуть бути взяті до уваги заперечення відповідача 1, оскільки вони спростовуються наданими позивачем доказами.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, що і було зроблено позивачем.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, чого не було зроблено відповідачами 1,2.

Керуючись ст.ст. 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області від 28 лютого 2015 р. № 457 в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника сектора карного розшуку Переяслав-Хмельницького міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Київській області ОСОБА_1.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області від 28 лютого 2015 р. № 116 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_1 з посади начальника сектора карного розшуку Переяслав-Хмельницького міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Київській області.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника сектора карного розшуку Переяслав-Хмельницького міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Київській області.

Допустити рішення до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника сектора карного розшуку Переяслав-Хмельницького міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Київській області.

Стягнути з Переяслав-Хмельницького міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 141 050 ( сто сорок одна тисяча п'ятдесят) грн. 70 коп.

Допустити рішення до негайного виконання в частині стягнення з Переяслав-Хмельницького міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Київській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Переяслав-Хмельницького міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 5500 (п'ять тисяч п'ятсот) грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Виноградова О.І.