Справа № 361/7712/17
Суддя: Сердинський В. С.
Дата ухвалення: 2017-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 361/7712/17
Провадження № 2-а/361/760/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2017 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі судді Сердинського В.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Броварського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

у с т а н о в и в:

14 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просить: визнати рішення Броварського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про відмову щодо призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 неправомірним та скасувати його, зобов'язати Броварське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області призначити та нарахувати ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, проживаючої за адресою: 07400, АДРЕСА_1) пенсію за вислугу років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 05.10.2017 р., виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми місячного заробітку, з дати звернення управління тобто, 05.10.2017 р., виходячи із розрахунку 90% від суми заробітної плати, без обмеження її максимального розміру.

Позивач зазначала, що 05 жовтня 2017 року вона звернулася до Броварського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області із письмовою заявою про призначення пенсії за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-XII, надавши всі необхідні документи відповідачу (для призначення та розрахунку розміру пенсії).

Відповідач відмовив у призначенні пенсії за вислугу років, посилаючись на п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, відповідно до якого у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються згідно із законами України, у тому числі відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Вважає відмову відповідача неправомірною і такою, що порушує її право на належний соціальний захист.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2017 року відкрито скорочене провадження у справі.

Відповідно до п. 10 ч. 1 Розділу VІІ Перехідних положень КАС України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03.10.2017 р., справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України, письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з приписами ч. 1, 2, 4 ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 263 КАС України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

26 грудня 2017 року до суду надійшли заперечення від Броварського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області на адміністративний позов, в якому відповідач зазначав про невизнання позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні.

Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах адміністративної справи, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 05 жовтня 2017 року звернулася до Броварського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області із письмовою заявою про призначення пенсії за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-XII, надавши всі необхідні документи відповідачу (для призначення та розрахунку розміру пенсії).

Відповідач відмовив у призначенні пенсії за вислугу років, посилаючись на п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, відповідно до якого у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються згідно із законами України, у тому числі відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Із матеріалів справи вбачається, що у 1988 році, після закінчення навчання у Хмелівській восьмирічній школи Маловисківського району Кіровоградської області позивач ОСОБА_1 вступила на навчання до Чернігівського юридичного технікуму по спеціальності бюджетний облік. Пройшовши повний курс навчання 03.07.1991 р. отримала диплом по спеціальності бюджетний облік з кваліфікацією бухгалтер-фінансист.

У 1993 зарахована на навчання до Української юридичної академію на заочну форму навчання. Навчання закінчила в 1998 році, пройшовши повний курс Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого за спеціальністю правознавство та кваліфікацією юриста, що підтверджено дипломом від 06.02.1998 р. за реєстраційним № 153.

У період навчання в Українській юридичній академії, в порядку передбаченому Законом України «Про прокуратуру», наказом прокурора Кіровоградської області №53-д від 28.02.1995 р. позивача ОСОБА_1 призначено на посаду помічника прокурора Маловисківського району з 01.03.1995 р., а наказом № 162 від 17.08.1999 р. переведено на посаду старшого помічника прокурора цього району.

З 01.11.1999 р. по 06.12.2005 р. позивач ОСОБА_1 працювала в прокуратурі Кіровоградської області на посадах прокурора, старшого прокурора відділу, також начальником відділу захисту майнових, інших прав і свобод громадян та інтересів держави.

07.12.2005 р. прийнята на роботу в прокуратуру Київської області і призначена на посаду начальника відділу захисту майнових, інших прав і свобод громадян та інтересів держави в порядку переведення з прокуратури Кіровоградської області, де працювала до 08.07.2009 р., звільнившись із займаної посади за власним бажанням.

У подальшому продовжила роботу в прокуратурі Київської області з липня 2011 року по грудень 2016 року перебуваючи на посадах прокурора відділу.

Наказом Генерального прокурора України від 06.12.2016 р. № 1609-ц призначена на посаду прокурора відділу забезпечення представництва у вищих судах в порядку переведення з прокуратури Київської області.

Отже, з 01.03.1995 р. і по сьогодні позивач ОСОБА_1 виконувала і виконує функціональні обов`язки працівника прокуратури України, що діяли на той час та сьогодні, і займала різні посади від помічника прокурора району до прокурора відділу Генеральної прокуратури України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати.

Як зазначено в ч. 3 ст. 8 Основного Закону, норми Конституції України є нормами прямої дії. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі коли закон, який був чинний до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Також однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування.

Тобто, вирішуючи питання про застосування Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року в часі, слід виходити із того, що згідно зі ст.22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Окрім того, ст. 46 Конституції України передбачають, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також: у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також: бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий, від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Конституційний суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

За ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі.

Конституційний суд України вважає, що ці положення ст.17 Конституції України поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Конституційний Суд України зазначає, що багато таких «пільг», встановлених Законами України «Про міліцію» ( 565-12 ), «Про прокуратуру» (1789-12 ) тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів. (п.3 рішення Конституційного Суду України №1-15/2002 від 20.03.2002).

Крім того, у цьому ж рішенні від 20.03.2002 р. у абз. 4 п. 6 вказано: Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (ст. 48 Конституції України) ( 254к/96-ВР ), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ч. 3 ст. 46 Конституції України) ( 254к/96-ВР ), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України ( 254к/96-ВР ) не допускається. Зупинення дії цієї норми можливе лише за умови введення відповідно до п. 31 ч. 1 ст. 85 та п. 19 ст. 92 Конституції України (254к/96-ВР ) надзвичайного стану (ст. 64 Конституції України) ( 254к/96-ВР).

У ч. 2 ст. 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п. 4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007).

Водночас пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної і правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі ст. 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Більше того, в п.4 рішення від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію: - В Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

В абз.14 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 р. у справі № 1-21/2005 також вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція ( 254к/96-ВР ) та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України ( 254к/96-ВР ) не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року 8-рп/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 , від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року N 20-рп/2004.

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. ( абз.5 п.6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 р. у справі № 1-21/2005).

Виходячи із викладеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Таким чином, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213 , яким скасовуються норми Закону України «Про прокуратуру» щодо пенсійного забезпечення осіб, суперечить вимогам ч. 1 ст. 58 Конституції України, якою передбачено, що закони та нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність.

Крім цього, пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213, яким передбачено, що «у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення певним категоріям осіб - прямо і безпосередньо порушується Основний Закон - ст.22 Конституції України, а саме право на нарахування та отримання пенсії за вислугу років». Оскільки законодавцем у встановлений термін, з незалежних від позивача причин, так і не було прийнято закону щодо призначення пенсій.

За частиною п'ятою статті 50-1 в редакції Закону України від 12 липня 2001 року № 2663-III «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру» (далі - Закон № 2663-ІІІ) до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах.

За нормативного та цільового підходу до розуміння зазначених норм право на пенсійне забезпечення за вислугу років мають громадяни України, які поряд з іншими підставами здобули і мають вищу юридичну освіту, пропрацювали на посадах прокурорів і слідчих встановлений для цього законом час або виконували роботу, співмірну з роботою на прокурорських посадах, чи займалися діяльністю, необхідною для того, щоб обійняти посаду прокурора чи слідчого, зокрема, навчалися у вищому юридичному навчальному закладі і здобули освіту, що за рівнем відповідає вищій юридичній освіті.

З матеріалів справи вбачається, що на день звернення до Броварського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області позивач має стаж роботи, що дає їй право на призначення, нарахування та виплату пенсії за вислугою років відповідно до вимог Закону без обмеження її максимального розміру.

Також, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції, кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, перебуваючи на службі в органах прокуратури, маю законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, і які були звужені статтею 86 Закону № 1697-VII, та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. № 213.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставни, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Враховуючи приведені норми та встановлені обставини, суд вважає, що дії позивача ОСОБА_1 направлені на реалізацію законом встановленого права на призначення пенсії за вислугу років, узгоджуються із положеннями ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ, а відмова Броварського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області в призначенні пенсії за вислугу років є безпідставною і протиправною.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Наведені відповідачем заперечення по суті даного позову є немотивованими та не обґрунтованими жодними доказами, а тому не можуть бути прийняті судом до уваги.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями ст.ст. 2, 6, 77, 78, 90, 139, 242, 243, 244, 245, 246, 257-263, 371 КАС України, п. 10 ч. 1 Розділу VІІ Перехідних положень КАС України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03.10.2017 р., Броварський міськрайонний суд

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Броварського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про відмову щодо призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1.

Зобов'язати Броварське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області призначити та виплатити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1, проживаючої за адресою: 07400, АДРЕСА_1, пенсію за вислугу років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 05.10.2017 р., виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми місячного заробітку, без обмеження максимального розміру.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Броварського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 гривень.

Рішення суду підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до Київського апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В. С. Сердинський