Справа № 813/288/16
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2017-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2017 року Справа № 813/288/16

Львівський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Хоми О.П.,

з участю секретаря судового засідання Павлішевського М.В.,

з участю представників: позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом Дочірнього підприємства «Датський Текстиль» компанії «ПВН Холдінг А/С» (Данія) до Червоноградської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в :

Дочірнє підприємство «Датський Текстиль» компанії «ПВН Холдінг А/С» (Данія) (далі- ДП «Датський Текстиль», позивач) звернулось до суду з позовом до Сокалшьської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області, правонаступником якої є Червоноградська обєднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Львівській області (далі Червоноградська ОДПІ, відповідач), в якому просить скасувати податкові повідомлення-рішення від 25.01.2016: №, № та №.

В обґрунтування позовних вимог посилається на безпідставність та невідповідність нормам чинного законодавства та фактичним обставинам справи висновків контролюючого органу, викладених в акті перевірки від 06.01.2016 №2/2200/31588791. Реальність господарських операцій, що досліджувались контролюючим органом в ході проведення перевірки спростовується належними первинними документами, які підтверджують факт здійснення фінансово-господарських відносин, вид, обсяг, якість операцій та розрахунків, що здійснювалися та підтверджують реальність на повноту відображення в бухгалтерському та податковому обліку із відповідним відображенням в деклараціях з податку на додану вартість результатів таких господарських операцій. Первинні документи долучені до матеріалів справи та були дослідженні контролюючим органом під час перевірки. Наявність товарно транспортних накладних не є обовязковою умовою права на витрати та на податковий кредит, оскільки є інші документи щодо придбання цих товарів, а придбання малогабаритних запчастин і невеликої кількості скрапленого газу в балони чи автомобільні балони покупця дає можливість самостійного перевезення придбаного товару без залучення вантажного транспорту, щодо діяльності якого можуть складатися товарно транспортні накладні. Доставка ліфта на місце його монтажу згідно з договором була обовязком постачальника, тому у позивача відсутній обовязок щодо організації його доставки.

На думку ДП «Датський Текстиль», протиправними є також висновки контролюючого органу про необхідність нарахування податкових зобовязань з ПДВ на вартість електроенергії, використаної орендарем при організації харчування працівників позивача, оскільки згідно з умовами договору вартість комунальних послуг (у т.ч. електроенергії) враховано при визначенні орендної плати за використання кухонного обладнання, яке передається в оренду для харчування працівників підприємства. Крім того, відповідачем зроблено невірні висновки щодо подвійного включення у 2013 та 2014 роках до витрат, що зменшують оподатковуваний прибуток (у складі собівартості реалізованих товарів), вартості пакувальних матеріалів, оскільки їх було відображено у податковій звітності лише один раз, а саме у складі витрат на збут і це підтверджується даними обліку підприємства.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та додаткових поясненнях до позовної заяви. Просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. Суть заперечень полягає в наступному. Господарські операції між ДП «Датський Текстиль» та ТзОВ «Промислово-будівельна група», ДП «Івано-Франківськ-пропан» та ПП «Компанія Глобус Плюс» не мали реального товарного характеру, оскільки позивачем не надано жодних документів, які б підтверджували транспортування товарно-матеріальних цінностей (надалі - ТМЦ). По операції з придбання вантажного ліфта у ПП «Компанія Глобус Плюс» до перевірки не надано паспорт якості на товар, на кінець квітня 2014р. Контролюючий орган вказує, що контрагент позивача - ПП «Компанія Глобус Плюс» відсутнє за місцезнаходженням, остання подана ним податкова звітність датована квітнем 2014 року, тоді як 28.04.2014 анульовано його свідоцтво платника ПДВ, у підприємства відсутні ресурси для ведення господарської діяльності. Крім того, протягом охопленого перевіркою періоду позивач двічі включив до витрат вартість пакувальних матеріалів, відобразивши їх одночасно у рядках 05.1 «Собівартість реалізованих товарів» та рядку 06.2 Декларації з податку на прибуток «Витрати на збут». Операції ДП «Датський Текстиль» з ТзОВ «Промислово-будівельна група», ДП «Івано-Франківськ-пропан» та ПП «Компанія Глобус Плюс» за період, що перевірявся не містять розумних економічних причин. Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.03.2015 (справа №809/4046/14) встановлено відсутність придбання ДП «Івано-Франківськ-пропан» скрапленого газу, який в подальшому мав бути реалізований позивачу. Вважає оскаржувані податкові повідомлення-рішення законними. Просив у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла на час проведення процесуального правонаступництва) судом допущено процесуальне правонаступництво відповідача у справі і здійснено заміну первісного відповідача ОСОБА_3 ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області на Червоноградську ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області.

Ухвалою суду від 01.09.2016 у справі призначено судову економічну експертизу з питань правильності відображення ДП «Датський Текстиль» в бухгалтерському та податковому обліку доходів від операційної діяльності.

Вказаною ухвалою було зупинено провадження у справі на час проведення експертизи до одержання висновку судово-економічної експертизи.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач ДП «Датський Текстиль», зареєстрований як субєкт підприємницької діяльності - юридична особа за кодом та з 12.12.2001 перебуває на податковому обліку.

ОСОБА_3 ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області проведено планову виїзну документальну перевірку ДП «Датський текстиль» Компанії «ПВН Холдінг А/С» за період з 01.10.2012 по 31.12.2014.

Результати перевірки оформлено актом перевірки від 06.01.2016р. №2/2200/31588791.

Як слідує з акта перевірки, контролюючим органом встановлено порушення:

- пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 п.135.1, п.135.2, пп.135.4.1 п.135.4, пп.135.5.15 п.135.5 ст.135, п.138.1, п.138.2, п.138.4, п.138.6, пп.138.8.1, пп.138.8.2 п.138.8 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 пп.153.1.1, пп.153.1.2, пп.153.1.3 п.153.1 ст.153 Податкового кодексу України №2755-VІ від 02.12.2010 (із змінами та заповненнями) у звязку з чим завищено від'ємне значення обєкта оподаткування від усіх видів діяльності на загальну суму 1 095 048, 00 грн, в т.ч. за 2012 рік в сумі 21 491, 00 грн, за 2013 рік в сумі 1 073 557, 00 грн, заниження від'ємного значення об'єкта оподаткування від усіх видів діяльності на загальну суму 2 158 284, 00 грн в т.ч. за 2014 рік в сумі 2 158 284, 00 грн;

- -п. 187.1 ст. 187, п.189.1 ст.189, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.5, абз.2 п.198.6 ст. 198, п.199.1 ст. 199 Податкового кодексу України №2755- VІ від 02.12.2010 (із змінами та заповненнями), у звязку з чим завищено податок на додану вартість що підлягає бюджетному відшкодуванню на загальну суму 140 300, 00 грн, у тому числі за листопад 2012 року на суму 1 272, 00 грн, за грудень 2012 року на суму 1 756, 00 грн, за січень 2013 року на суму 1 272, 00 грн, за лютий 2013 року на суму 1 284, 00 грн, за березень 2013 року на суму 1 284, 00 грн, за квітень 2013 року на суму 1 333, 00 грн, за травень 2013 року на суму 1 888, 00 грн, за червень 2013 року на суму 1 359, 00 грн, за липень 2013 року на суму 1 711, 00 грн, за серпень 2013 року на суму 1 359, 00 грн, за вересень 2013 року на суму 1 387, 00 грн, за жовтень 2013 року на суму 1 387, 00 грн, за листопад 2013 року на суму 1 552, 00 грн, за грудень 2013 року на суму 1 717, 00 грн, за січень 2014 року на суму 1 387, 00 грн, за лютий 2014 року на суму 1 387, 00 грн, за березень 2014 року на суму 1 387, 00 грн, за квітень 2013 року на суму 103 058, 00 грн, травень 2013 року на суму 1 387, 00 грн, за червень 2013 року на суму 1 453, 00 грн, липень 2013 року на суму 1 523, 00 грн, за серпень 2013 року на суму 1 593, 00 грн, за вересень 2013 року на суму 1 593, 00 грн, за жовтень 2013 року на суму 1 657, 00 грн, за листопад 2013 року на суму 1 657, 00 грн, за грудень 2013 року на суму 1 657, 00 грн;

- -п.187.1 ст. 187, п.189.1 ст.189, п.198.5 ст.198, п.199.1 ст.199 Податкового кодексу України №2755- VІ від 02.12.2010 (із змінами та доповненнями), у звязку з чим завищено відємне значення між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту (рядок 19 декларації) за грудень 2014 року на загальну суму 1 690,00 грн.

На підставі вказаного акта відповідачем 25.01.2016 винесено податкові повідомлення-рішення:

- №, яким зменшено суму відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток на 1 095 048, 00 грн;

- №, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ на загальну 140 300, 00 грн, тому числі за основним платежем 29 921 870, 00 грн, штрафні (фінансові) санкції 70 150, 00 грн;

- №, яким зменшено розмір відємного значення суми ПДВ на суму 1 690, 00 грн.

Вказані податкові повідомлення-рішення позивачем в адміністративному порядку не оскаржувалися є предметом судового оскарження.

Висновки контролюючого органу щодо порушення ДП «Датський текстиль» вимог податкового законодавства ґрунтуються на інформації, викладеній у актах перевірки контрагентів позивача. Контролюючий орган, вказує, що позивачем не відображено податкові зобовязання при відшкодуванні електроенергії, використаної в не господарській діяльності підприємства орендованого невиробничого приміщення. ДП «Датський текстиль» до перевірки не представлено документів щодо використання у межах господарської діяльності матеріалів та наданих послуг. Протягом охопленого перевіркою періоду позивач двічі включив до витрат вартість пакувальних матеріалів, відобразивши їх одночасно у рядках 05.1 «Собівартість реалізованих товарів» та рядку 06.2 Декларації з податку на прибуток «Витрати на збут».

Окрім цього, ДП «Датський текстиль» не представлено документального підтвердження транспортування придбаних матеріалів, не надано документального підтвердження хто проводив розвантажуально-навантажувальні роботи тощо. Відповідно до баз даних ДФС України, системи Податковий блок щодо контрагента позивача ПП «Компанія Глобус Плюс» до ЄДР від 28.04.2014 внесено запис про відсутність за місцезнаходженням. Свідоцтво платника податку ПП «Компанія Глобус Плюс» анульовано за рішенням контролюючого органу 28.04.2014.

Контрагенти позивача не мають достатньої кількості матеріальних та трудових ресурсів, у них відсутні виробничі потужності, основні фонди, складські приміщення, транспортні засоби, відсутні в достатній кількості штатні працівники та фахівці, які приймали б участь у здійсненні операцій з надання послуг за укладеними договорами, що, на думку податкового органу, вказує на неможливість фактичного здійснення таких операцій.

Відповідач вказує, що господарські операції між ДП «Датський Текстиль» та ТзОВ «Промислово-будівельна група», ДП «Івано-Франківськ-пропан» та ПП «Компанія Глобус Плюс» спрямовані лише на отримання податкової вигоди позивачем шляхом декларування податкового кредиту та збільшення витрат на підставі первинних документів.

При вирішенні спору суд керувався наступним.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обовязки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обовязки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України (далі Податковий кодекс).

На підставі п.138.2. ст. 138 Податкового кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У ст. 138 Податкового кодексу в редакції, чинній на момент визначення позивачем обєктів оподаткування, вказано, що витрати, які враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток та податком на додану вартість, складаються із:

витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають:

собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку;

Згідно з п.138.8 ст.138 Податкового кодексу собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме:

-прямих матеріальних витрат;

-загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку;

-інших прямих витрат;

Зокрема, до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат (пп.138.8.1 п.138.8 ст.138 Податкового кодексу). До складу загальновиробничих витрат включається амортизація основних засобів загальновиробничого (цехового, дільничного, лінійного) призначення; (абз. б) пп.138.8.5 п.138.8 ст.138 Податкового кодексу).

У пп.138.10.3 п.138.10 ст.138 Податкового кодексу вказано, що до складу інших витрат включаються витрати на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг: а) витрати на пакувальні матеріали для затарювання товарів на складах готової продукції; б) витрати на ремонт тари; з) інші витрати, пов'язані зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

Правила формування податкового кредиту визначено статтею 198 Податкового кодексу.

Згідно з пунктом 198.1. цієї статті право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.2. статті198 Податкового кодексу в датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

-дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

-дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За положеннями пункту198.3. статті198 Податкового кодексу податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Згідно зі статтею 200 Податкового кодексу сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобовязання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду; при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі Закон №996-XIV) первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до частини 1 статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з частини 2 цієї ж статті 9 Закону№996-XIVпервинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз вказаних норм в сукупності дає підстави стверджувати, що для встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість необхідно дослідити усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції.

Як встановлено судом та зазначено по тексту постанови вище, підставою для прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень стали висновки податкового органу, що господарські операції між ДП «Датський Текстиль» та ТзОВ «Промислово-будівельна група», ДП «Івано-Франківськ-пропан» та ПП «Компанія Глобус Плюс» фактично не відбувались.

Позивач вказує на хибність таких висновків і стверджує про реальність господарських операції.

На підтвердження таких доводів та реальності господарських операцій, які вплинули на формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту з податку на додану вартість подав первинні документи, які судом було досліджено в ході розгляду справи в розрізі кожного контрагента.

Стосовно господарських операцій з ВКП «Промислово-будівельна група», судом встановлено наступне.

Між ДП «Датський Текстиль» та ВКП «Промислово-будівельна група» укладено договір поставки від 25.02.2013 №250101.

Відповідно до п.1.1. постачальник зобовязується поставити товар згідно рахунків та/чи специфікацій, накладних, які видаються на окрему партію товарів і є невід`ємною частиною даного Договору, а Покупець зобовязується оплатити і прийняти товар на умовах передбачених даним Договором.

Згідно з п. 5.1. умови поставки даного договору регулюються правилами «Інкотермс-2010».

Відповідно до п. 5.4., 5.5 доставка товару здійснюється засобами Покупця. За угодою Сторін допускається доставка товару засобами Постачальника, за рахунок і на ризик Покупця.

Оплату придбаного товару було здійснено платіжними дорученнями №2172 від 28.11.2012, №590 від 16.04.2013 та №905 від 10.06.2013.

Придбання товарів оформлено видатковими накладними від 29.11.2012 №ПБ-112901, від 24.04.2013 №ПБ-042402 та від 11.06.2013 №ПБ-061101 та податковими накладними від 28.11.2012 №51, від 17.04.2013 №23 та від 11.06.2013 №12

Здійснення господарської операції за вказаним договором підтверджується витягами з книги обліку довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей.

Відповідач в якості причини невизнання права позивача на витрати і на податковий кредит наводить інформацію про завищення ВКП «Промислово-будівельна група» своїх податкових зобовязань на 320 144, 00 грн. з метою отримання неправомірної податкової вигоди від ТзОВ «Сіріус Техно» та її надання ряду підприємств покупців (у тому числі позивача), недобросовісну податкову репутацію ТзОВ «Сіріус Техно» (постачальника ВКП «Промислово-будівельна група»), яке не знаходиться за юридичною адресою. Вказані висновки ґрунтуються на інформації, викладеній у акті перевірки контрагента ВКП «Промислово-будівельна група» від 21.02.2014 №65/44/13-07-22-01-.

Судом не беруться до уваги покликання контролюючого органу на акти перевірки контрагента ВКП «Промислово-будівельна група» з огляду на те, що неправомірна діяльність контрагента не впливає на результати діяльності позивача і не може бути підставою для притягнення його до відповідальності, оскільки згідно з частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Крім цього, стверджуючи про сумнівність господарських операцій ДП «Датський Текстиль» з ВКП «Промислово-будівельна група», відповідач аналізує операції таких з третіми особами, не вказуючи при цьому їх вплив на правовідносини цього контрагента з позивачем.

Викладені в акті перевірки висновки про вчинення контрагентом платника податків нікчемних правочинів або відображення у звітності показників господарських операцій, які фактично не відбулись, не звільняє такий податковий орган від виконання обов'язку із самостійного встановлення та доведення факту вчинення платником податків порушення закону. Акт перевірки контрагента не має преюдиціального значення та не є документом, що достовірно та безсумнівно підтверджує обставини фактичної дійсності, а тому не є допустимим доказом в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд зауважує, що позивач не укладав господарських договорів з ТзОВ «Сіріус Техно» та відповідно не здійснював господарських операцій з цим підприємством. Тому позивач не може нести відповідальність за його дії.

Стосовно господарських операцій з ПП «Компанія «Глобус Плюс», судом встановлено наступне.

Між ДП «Датський Текстиль» та ПП «Компанія «Глобус Плюс» укладено договір поставки ліфта від 20.03.2014 № №250101.

Відповідно до п. 1.1. Договору постачальник зобовязується поставити і передати у власність покупцю ліфт ГВ 2005.

Вартість ліфта було оплачено платіжним дорученням від 20.03.2014 №486.

Податкові накладні було складено по першій події оплати у березні 2014р.

Придбаний ліфт було поставлено 26.05.2014 по накладній №26/05/14 (запис у книзі обліку довіреностей №197 від 21.05.2014 р.), прийнято згідно акта приймання ліфта від 03.11.2014 та актом технічної готовності ліфта від 15.08.2014.

Безпека його використання досліджена і підтверджена Висновком експертизи стану охорони праці та безпеки промислового виробництва та господарювання від 01.10.2014, складеним ДП «Західний експертний технічний центр Держгірпромнагляду України.

Ліфт прийнято в експлуатацію на підставі дозволу Територіального управління Держгірпромнагляду у Львівській області від 28.10.2014 №802.14.46 та зареєстровано, що підтверджується відповідною відміткою на паспорті ліфта.

Реальність операції з придбання вантажного ліфта ГВ 2005, крім вказаних вище документів, підтверджується також і його фізичною наявністю за місцем установки у промисловій будівлі позивача за адресою м. Сокаль, вул. Чайковського, 1 (фотографії надано позивачем і приєднано до матеріалів справи).

Контролюючий орган вказує, що ДП «Датський Текстиль» до перевірки не представлено сертифікатів, паспорта якості на товар та документів, які підтверджують належну якість товару суд зазначає, що зазначені документи не фіксують факту здійснення господарських операцій, а лише підтверджують, що товар відповідає встановленим вимогам. Тому відсутність таких документів не може слугувати підставою для висновків про відсутність таких господарських операцій.

Однак такі документи були представлені суду та містяться в матеріалах справи. Твердження податкового органу про непредставлення до перевірки таких документів не підтверджуються жодними доказами, тому судом до уваги не беруться.

Стосовно анулювання контролюючим органом свідоцтва платника податку на додану вартість, контрагенту позивача - ПП «Компанія «Глобус Плюс» (рішення від 28.04.2014), внесення запису про відсутність за місцезнаходженням від 28.04.2014 та не подання таким контрагентом податкової звітності, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом та зазначено по тексту судового рішення вище, договір поставки ліфта між ДП «Датський Текстиль» та ПП «Компанія «Глобус Плюс» укладено 20.03.2014 . Вартість ліфта було оплачено платіжним дорученням від 20.03.2014 №486, що не заперечується відповідачем та описано у акті перевірки (т.1 а.с. 105).

Вказане свідчить, що на час здійснення такої господарської діяльності контрагент позивача був належним чином зареєстрованим платником податку на додану вартість.

Водночас, не може бути підставою невизнання права позивача на податковий кредит анулювання свідоцтва платника ПДВ ПП «Компанія «Глобус Плюс» і неподання останнім податкової звітності у періоді, наступному після періоду, в якому було укладено договір та здійснено оплату придбаного ліфта, а продавцем складено податкові накладні на виконання такого договору, оскільки позивач не несе відповідальності за дотримання його контрагентом законодавства після здійснення господарської операції.

Суд звертає увагу на те, що в акті перевірки (т.1 а.с. 104) контролюючим органом зазначається, що в період укладання договору та здійснення оплати за таким договором (березень 2014 року) податкова звітність по податку на додану вартість подавалась.

Крім того, обґрунтування правомірності прийняття податкових повідомлень-рішень обставинами, які засвідчують порушення норм податкового законодавства не позивачем, а його контрагентами (постачальниками) є неприпустимим і з огляду на практику Європейського Суду з прав людини.

Зокрема, якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього субєкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав проти України»).

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 («Булвес АД проти Болгарії») зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз. На думку Європейського Суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Право на податковий кредит є «власністю» у розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке повинно розглядатися як таке, що виникло у момент повного виконання нею своїх зобовязань щодо податкової звітності з ПДВ. Визнання права на нарахування податкового кредиту було поставлено в залежність від виконання обовязків постачальником, в той час коли це не залежало від волі одержувача поставки - застосування відповідних положень Закону «Про ПДВ» стало не передбаченим і самовільним. Платник податку не має абсолютно ніяких повноважень відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обовязків із складення та подання декларації з ПДВ, а також обовязку зі сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище рішення Європейського Суду).

Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через можливі порушення вимог податкового законодавства з боку його контрагентів.

Щодо тверджень контролюючого органу про те, що ПП «Компанія «Глобус Плюс» не могло фактично здійснювати господарські операції, передбачені умовами відповідних договорів, у звязку з відсутністю необхідних транспортних засобів та майна, недостатньої чисельності трудових ресурсів необхідних для виконання робіт (послуг), суд зазначає таке.

Чинне законодавство України не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобовязань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів або спеціальних дозволів у останніх.

Платник не несе відповідальності за дії всіх підприємств та організацій, що беруть участь у багатостадійному процесі сплати податків до бюджету. Податкові органи не вправі тлумачити поняття добросовісності платника як таке, що породжує у останнього додаткові обовязки, не передбачені чинним законодавством.

Крім того, у комерційній діяльності щодо виконання робіт та послуг не завжди вимагає наявності задекларованих власних основних засобів та значної кількості персоналу; звичаями ділового обороту встановлені й інші можливості залучення матеріальних ресурсів без реєстрації в уповноважених органах (як-от - на умовах оренди, найму за цивільними договорами тощо); до того ж податковою інспекцією не доведено неможливості виконання спірним постачальником наявними у нього силами та засобами з урахуванням видів та обсягів виконаних робіт.

Відповідач також ставить під сумнів реальність здійснення господарських операцій позивача із ТзОВ «Промислово-будівельна група» та ПП «Компанія Глобус Плюс» з огляду на те, що до перевірки не було надано доказів транспортування ТМЦ та супроводжуючих документів ТТН на транспортування ТМЦ зі складу продавця.

З цього приводу суд зазначає, що відсутність транспортних документів на перевезення товарно-матеріальних цінностей з наслідками формування бази оподаткування податком на додану вартість не є обовязковими при оподаткуванні операцій за договорами поставки чи договорами про надання послуг, вони є обовязковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення, а отже відсутність у позивача товарно-транспортних накладних не може бути доказом безтоварності господарських операцій проведених з контрагентами, натомість факт передання товару позивачеві та, відповідно, набуття права власності на нього, підтверджується належно оформленими податковими накладними, які наявні в матеріалах справи.

Згідно з вимогами Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV (далі Закон №996-XIV) відображення господарських операцій в податковому обліку здійснюється на підставі даних бухгалтерського обліку.

В статті 2 Закону №996-XIV зазначено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних субєктів господарської діяльності, які зобовязані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Відповідно до вимог п.3.2 статті 3 Закону №996-XIV, бухгалтерський облік є обовязковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

У Порядку складання декларації з податку на прибуток підприємства, затвердженого наказом ДПА України від 29.03.2003 № 143, зазначено, що дані, наведені в декларації повинні підтверджуватись первинними документами обліку та відповідати податковому обліку (звітності).

Статтею 9 Закону №996-XIV встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені підчас здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення.

Згідно з п.2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, під первинними документами розуміють документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 встановлено, що первинні документи повинні мати такі обовязкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назву документа (форми), дату і місце складання, зміст та обсяг господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильності її оформлення, особистий чи електронний підпис особи, що брала участь у здійснені господарської операції. Крім того, підпис на документі може бути скріплений печаткою (п.2.5 Положення №88).

Всі представлені позивачем документи відповідають вимогам, встановленим Законом №996-XIV до первинних документів, не викликають у суду сумнівів щодо їх достовірності та в сукупності з іншими доказами підтверджують реальність здійснення господарських операцій між ДП «Датський Текстиль» та ТзОВ «Промислово-будівельна група» та ПП «Компанія Глобус Плюс» .

Судом встановлено, що господарські операції, які були предметом дослідження в ході проведення перевірки, відповідають видами діяльності позивача.

Контрагенти позивача станом на час здійснення господарських операцій перебували на обліку у податкових органах, що не заперечується відповідачем.

ДП «Датський Текстиль» представлено документи на підтвердження реального використання у своїй господарській діяльності придбаних товарно-матеріальних цінностей.

Стосовно господарських операцій позивача з ДП «Івано-Франківськ пропан», судом встановлено наступне.

Між ДП «Датський Текстиль» та ДП «Івано-Франківськ пропан» укладено договір про купівлю продаж скрапленого газу від 01.03.2014.

У п.2.1. цього договору вказано, що продаж товару здійснюється на умовах відпуску в балони або наповнення автомобільних балонів покупця на дільниці продавця.

Оплату придбаного товару було здійснено платіжними дорученнями №1544 від 30.09.2013, №1915 від 19.11.2013 та №2135 від 23.12.2013.

Операцію з придбання товару оформлено видатковими накладними від 31.10.2013 №00002207 та від 30.11.2013 №00002285 і відповідно податковими накладними від 31.10.2013 №91 та від 30.11.2013 №54.

Судом встановлено, що ДП «Івано-Франківськ пропан» придбавався у ТзОВ «ІнвестпромсейМіддл» скраплений газ, який в подальшому мав бути реалізований позивачу за договором від 01.03.2014.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.03.2015 (справа №809/4046/14), залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01.02.2016, встановлено, що господарські операції ТзОВ «ІнвестпромсейМіддл» по придбанню скрапленого газу фактично не відбувались.

Як наслідок, за відсутності придбання ДП «Івано-Франківськ пропан» у ТзОВ «ІнвестпромсейМіддл» скрапленого газу, такий не міг бути реалізованим позивачу за договором від 01.03.2014, оскільки, як встановлено судом, контрагент позивача не здійснює видобутку такого газу, а лише є транзитним підприємством щодо реалізації скрапленого газу.

Частиною 4 статті 78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Урахувауючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що реальність проведення господарських операцій між ДП «Датський Текстиль» та ДП «Івано-Франківськ пропан» не підтверджується, а тому наявність у позивача договору з додатками до нього, податкових накладних, виданих вищезазначеним контрагентом, не є безумовною підставою для віднесення зазначених у них сум до податкового обліку.

При вирішенні справи судом можуть бути взяті до уваги будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо), які мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Водночас, за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат та податкового кредиту по податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що позивачем не надано документального підтвердження тих обставин та відносин, які супроводжують фактичне виконання визначених договором про купівлю продаж скрапленого газу від 01.03.2014 операцій та у сукупності підтверджують їх реальне виконання, а тому і не доведено того, що обумовлені такими правочином ТМЦ надані саме цим контрагентом.

У звязку з чим правомірними є твердження контролюючого органу про завищення позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість на загальну суму 495, 00 грн за рахунок включення до складу податкового кредиту суми ПДВ з вартості скрапленого газу та завищення показника р. 05.1 декларації по податку на прибуток за 2013 рік на суму 2 475, 00 грн.

При визначенні податкового зобовязання за оспорюваними податковими повідомленнями рішеннями контролюючий орган також вказує про зайве включення ДП «Датський Текстиль» до складу собівартості придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) (рядок 05.01 Декларації з податку на прибуток за 2013 рік) частини витрат на збут (а саме: суми витрат на допоміжні та пакувальні матеріали) в сумі 963 824 грн, відображених одночасно у рядку 06.2 Декларації з податку на прибуток за 2013 рік.

Оскільки одержання відповіді на питання щодо правильності відображення ДП «Датський Текстиль» в бухгалтерському та податковому обліку доходів від операційної діяльності потребувало спеціальних знань, судом було призначено судову економічну експертизу у справі як єдино можливий спосіб встановити обставини, яким сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення.

Відповідно до висновку судово-економічної експертизи від 27.10.2017 №4672 не підтверджується документально обґрунтованість висновки акта перевірки від 06.01.2016 №2/2200/31588791 щодо зайвого включення ДП «Датский текстиль» до складу собівартості придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) ( рядок 05.01 Декларації з податку на прибуток за 2013 рік) частини витрат на збут, а саме: суми витрат на допоміжні та пакувальні матеріали в розмірі 963 824, 00 грн, відображених одночасно у рядку 06.2 Декларації з податку на прибуток за 2013 рік.

Судом не здобуто будь-яких доказів на спростування висновків судової економічної експертизи.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що висновки контролюючого органу про зайве включення ДП «Датський Текстиль» до складу собівартості придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) (рядок 05.01 Декларації з податку на прибуток за 2013 рік) частини витрат на збут (а саме: суми витрат на допоміжні та пакувальні матеріали) в сумі 963 824 грн, відображених одночасно у рядку 06.2 Декларації з податку на прибуток за 2013 рік є безпідставними та спростовуються висновком №4672, складеним 27.10.2017 Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз за матеріалами адміністративної справи №813/288/16.

Щодо твердження контролюючого органу про те, що позивачем не відображено податкового зобовязання при відшкодуванні електроенергії використаної в не господарській діяльності підприємства орендованого невиробничого приміщення на загальну суму 38 433, 00 грн, суд зазначає наступне.

ДП «Датський текстиль» в охопленому перевіркою періоді орендувало невиробниче приміщення їдальню) в ТДВ «ОСОБА_3 панчішна фабрика», що не заперечується відповідачем та підтверджується відповідними договорами оренди невиробничих приміщень (їдальні).

Актом перевірки встановлено, що протягом перевіреного періоду на підставі договорів від 03.10.2011 №031012 з додатками до нього, від 02.07.2012 №020713 з додатками до нього, від 01.07.2013 №071301 з додатками до нього та від 01.07.2014№070114 з додатками до нього та актів прийому-передачі обладнання від 03.10.2011р., від 02.07.2012р., від 01.07.2013р. та від 01.07.2014 позивачем було передано орендарям обладнання для забезпечення роботи їдальні, у тому числі кухонне обладнання, що споживає електроенергію. Однак, окремого лічильника для обліку споживання електроенергії електрообладнанням їдальні на підприємстві немає, а її вартість орендарі обладнання ДП «Датський текстиль» не відшкодовували.

Відповідно до абз. г) п.198.5 ст.198 Податкового кодексу платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання за товарами/послугами, необоротними активами (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі, якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

Згідно з пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України господарська діяльність це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

ДП «Датський текстиль» на підставі договорів від 03.10.2011 №031012, від 02.07.2012 №020713, від 01.07.2013 №071301 та від 01.07.2014 №070114 передавало в оренду кухонне обладнання.

Згідно з розділом 2 вказаних договорів обєкт оренди передається орендарям для організації діяльності їдальні.

Таким чином, використання орендованого обладнання було призначене для забезпечення харчування працівників орендодавця за місцем їх роботи.

Згідно з розділом 5 вказаних договорів використання обладнання є оплатним.

У п.5.21 додаткових договорів до перелічених вище договорів оренди вказано, що до складу орендної плати входить вартість комунальних послуг.

Тобто використання електроенергії для роботи кухонного обладнання також є платним.

Оскільки ДП «Датський текстиль» від надання вказаного вище обладнання в оренду отримувало дохід, ці господарські операції належать до господарської діяльності позивача і немає підстав для нарахування податкових зобовязань з ПДВ у звязку з використанням придбаної електроенергії не в господарській діяльності.

Відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з приписами статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Наслідком встановлення судом невідповідності частини рішення субєкта владних повноважень вимогам чинного законодавства є визнання такого акта частково протиправним, при умові, що цю частину може бути ідентифіковано (виокремлено, названо) та що без неї оспорюваний акт в іншій частині (частинах) не втрачає свою цілісність, значення.

Судом встановлено, що контролюючим органом на підставі висновку про нереальність господарських операцій між ДП «Датський Текстиль» та ДП «Івано-Франківськ пропан» зменшено відємне значення обєкта оподаткування податком на прибуток за грудень 2013 року на суму 2475 грн, зменшено суму бюджетного відшкодування за податком на додану вартість за жовтень-листопад 2013 року всього на 495 грн та застосовано штрафну санкцію у розмірі 50%, яка становить 247,5 грн.

На підставі постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.03.2015 (справа №809/4046/14) суд дійшов висновку про те, що вказані господарські операції не носили реального характеру.

За таких обставин оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 25.01.2016 № в частині зменшення суми відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 2 475, 00 грн та від 25.01.2016 № в частині основного зобовязання в розмірі 495, 00 грн та штрафні санкції в розмірі 247, 60 грн є правомірними.

Ураховуючи викладене та оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що слід скасувати податкове повідомлення-рішення від 25.01.2016 № в частині зменшення суми відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 1 092 573, податкове повідомлення рішення від 25.01.2016 № - в частині визначення податкового зобовязання у розмірі 139 805, 00 грн та штрафних (фінансових санкцій) у розмірі 69 902, 50 грн, податкове повідомлення-рішення від 25.01.2016 № - повністю.

Виходячи із вимог частини 3 статті 139 КАС України підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Червоноградської ОДПІ понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого платіжним дорученням №149 від 02.02.2016, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 16 392 грн 30 к.

Керуючись ст.ст.76-10, 14, 72-77, 90, 132, 159, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в :

Позов задовольнити частково.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Червоноградської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області від 25.01.2016 № в частині зменшення суми відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 1 092 573 (один мільйон девяносто дві тисячі пятсот сімдесят три) грн.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Червоноградської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області від 25.01.2016 № повністю.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Червоноградської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області від 25.01.2016 № в частині визначення податкового зобовязання у розмірі 139 805 грн та штрафних (фінансових санкцій) у розмірі 69 902 грн 50 к.

Стягнути з Головного управління ДФС у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань в користь Дочірнього підприємства «Датський Текстиль» компанії «ПВН Холдінг А/С» (Данія)» (місцезнаходження: 79049, АДРЕСА_1, ) 16 392 (шістнадцять тисяч триста девяносто два) грн 30 к. судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 28 грудня 2017 року.

Суддя Хома О.П.