Справа № 814/1757/17
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2017-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 грудня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/1757/17

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Осіпова Ю.В.,

суддів Димерлія О.О., Скрипченка В.О.,

при секретарі Нехожиній О.О.,

за участю представника відповідача Гелетія Д.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2017 року (час ухвалення 13 год. 43 хв.; м. Миколаїв; дата складання повного тексту - 29.09.2017 р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

22.08.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд розірвати контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, укладений 19.12.2016р. між ним та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 .

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у відповідності до свідоцтва про хворобу №366 від 12.04.2017р. військово-лікарської комісії Південного регіону, його було визнано непридатним до служби в морській піхоті, у зв`язку з чим, він неодноразово звертався до командування в/частини із рапортами про розірвання контракту, однак жодних позитивних відповідей по суті рапортів не отримав.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2017 року у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою суду 1-ї інстанції, ОСОБА_1 17.10.2017р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми процесуального і матеріального права, просив скасувати постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 25.09.2017р. та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судове засідання суду апеляційної інстанції позивач не прибув з невідомих причин, про день, час та місце розгляду справи був своєчасно та належним чином повідомлений.

Представник відповідача в судовому засіданні суду 2-ї інстанції доводи та вимоги апеляційної скарги не визнав та мотивовано наполягав на залишенні постанови суду 1-ї інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ представника відповідача та дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) 19.12.2016р. уклав контракт з Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 про проходження військової служби матросом - номер обслуги протитанкового відділення, 2 роти, 36 окремої бригади морської піхоти Військово-Морських Сил Збройних Сил України.

26.05.2017р. військово-лікарською комісією Південного регіону було затверджено висновок госпітальної ВЛК в/ч НОМЕР_2 «про придатність ОСОБА_1 до військової служби». Але при цьому, даним висновком ВЛК позивач, який страждає на «хронічний вірусний гепатит-В», «гастродуоденіт» та «остеохондроз», був одночасно визнаний непридатним до службі в морській піхоті, відповідно до таблиці «Б» додаткових вимог.

20.07.2017р. ОСОБА_1 подав рапорт про звільнення його з військової служби згідно з п.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Проте, як вбачається з резолюцій, які містяться на вказаному рапорті, командуванням в/частини фактично було відмовлено заявнику у задоволенні його вимог щодо звільнення з військової служби у зв`язку з відсутністю законних підстав, але при цьому, письмову відповідь не надано через те, що позивач ще 19.06.2017р. самовільно залишив розташування в/частини і його місцезнаходження невідомо.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача та не розірванням контракту про проходження військової служби, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог і відповідно, з правомірності дій відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх обґрунтованими, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом проводиться - на підставах, передбачених частиною 6 з урахуванням випадків, визначених частиною 8 цієї статті.

Так, згідно із п. «б» ч.6 ст.26 вказаного Закону, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби «за станом здоров`я» - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність або обмежену придатність до військової служби.

Однак, у відповідності до положень п. «б» ч.8 ст.26 цього ж Закону, під час дії «особливого періоду» з військової служби звільняються військовослужбовці «за станом здоров`я» - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу.

Як вбачається зі змісту ст.112 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених пунктом 82 цього Положення, а також якщо з урахуванням вчиненого правопорушення військовослужбовець, якому призначено покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, не може бути залишений на посаді, пов`язаній із керівництвом підлеглими особами.

Зазначене переміщення здійснюється без згоди військовослужбовця, крім таких випадків:

- неможливість проходження військовослужбовцем військової служби у місцевості, до якої його переміщують, відповідно до висновку (постанови) військово-лікарської комісії;

- неможливість проживання членів сім`ї військовослужбовця за станом здоров`я в місцевості, до якої його переміщують, відповідно до документів, які це підтверджують;

- потреба у догляді за непрацездатними чи хворими батьками, дружиною (чоловіком) або особами, які виховували його з дитинства замість батьків і були визнані опікунами та мешкають окремо від сім`ї військовослужбовця, відповідно до документів, які це підтверджують.

Військовослужбовець, який проходить військову службу за призовом, переміщується у зв`язку із службовою необхідністю та за станом здоров`я на нове місце військової служби без його згоди.

Крім того, відповідно до ст.113 цього ж Положення, переміщення військовослужбовця за станом здоров`я або за станом здоров`я членів його сім`ї здійснюється за рапортом військовослужбовця та за наявності відповідного медичного висновку.

Для переміщення в іншу місцевість військовослужбовець до рапорту додає відповідні документи, які підтверджують необхідність зміни місця проживання: дружини (чоловіка); його (її) неповнолітніх дітей, повнолітніх дітей - учнів (студентів) навчальних закладів за денною формою навчання, які перебувають на утриманні військовослужбовця, та дітей-інвалідів I або II групи; непрацездатних батьків військовослужбовця та його (її) дружини (чоловіка); братів, сестер військовослужбовця та його (її) дружини (чоловіка), які перебувають на його (її) утриманні.

Переміщення на нове місце військової служби військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, викликане потребою догляду за непрацездатними чи хворими батьками, дружиною (чоловіком) чи особами, які виховували його з дитинства замість батьків і були визнані опікунами та мешкають окремо від сім`ї військовослужбовця, здійснюється командирами з`єднань, рівнозначними їм і вище посадовими особами на підставі рапорту військовослужбовця та відповідних документів, які підтверджують потребу в постійному сторонньому догляді (допомозі, нагляді) за ними.

Так, як встановлено з матеріалів справи судами обох інстанцій, 26.05.2017р. військово-лікарською комісією Південного регіону було затверджено висновок госпітальної ВЛК в/ч НОМЕР_2 та встановлено, що матрос ОСОБА_1 «придатний до військової служби», але при цьому, одночасно зазначено, що він «непридатний до службі в морській піхоті», відповідно до таблиці «Б» додаткових вимог.

Як вбачається з зазначених вище приписів п.«б» ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», під час дії «особливого періоду» з військової служби звільняються військовослужбовці за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу.

Таким чином, враховуючи вказані вище норми діючого на цей час законодавства, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає, що оскільки позивача було визнано «не придатним для проходження служби» лише у підрозділах морської піхоти та «придатним до військової служби», то дана обставина (т.б. висновок ВЛК) не є достатньою і беззаперечною підставою для розірвання укладеного між ОСОБА_1 і МО України на 3 роки Контракту про проходження військової служби від 19.12.2016р.

До того ж, як вірно було встановлено судом 1-ї інстанції, у відповідача наявна можливість перемістити позивача на інші посади як у межах військової частини НОМЕР_1 , так і у інших військових формуваннях Збройних Сил України, які не потребують додаткових навантажень (в т.ч. і стрибків з парашутом), щодо яких у ОСОБА_1 є певні медичні застереження.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне також зазначити й про те, що зі змісту письмових пояснень, наданих відповідачем на запит апеляційного суду, позивач ОСОБА_1 з 19.06.2017 року вважається таким, що самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 (наказ командира військової частини НОМЕР_1 №140 від 19.06.2017р.) і на момент розгляду судом апеляційної інстанції даної справи, т.б. станом на 20.12.2017 року, до місця служби так і не повернувся.

Також, слід звернути увагу й на той факт, що згідно довідки начальника відділення повітрянодесантної підготовки повітряної служби військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_2 від 19.12.2017 року, матрос ОСОБА_1 за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 стрибки з парашуту не здійснював.

До того ж, посада, яку займає позивач номер обслуги розрахунку протитанкового артилерійського взводу протитанкової артилерійської батареї дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 , сама по собі, відповідно до наказу Міністра оборони України від 25.02.2010р. №82, взагалі не передбачає виконання стрибків з парашутом.

Що ж стосується посилань апелянта (позивача) про необхідність його згоди відповідно до приписів ст.112 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», то з цього приводу слід вказати, що зазначена стаття передбачає переміщення на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої.

Окрім того, таке рішення про переміщення позивача до цього часу командуванням не приймалося та взагалі поки не може бути прийнято, оскільки, як вже зазначалося вище, позивач ОСОБА_1 ще 19.06.2017 року (т.б. ще до подачі рапорту про своє звільнення) самовільно залишив військову частину і до часу до місця своєї служби не повертався.

Отже, за таких обставин, колегія суддів приходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції висновку про відсутність законних підстав для розірвання контракту та відповідно , про відмову у задоволенні даного позову.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2017 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 26.12.2017р.

Головуючий:

суддя-доповідач Ю.В. Осіпов

Судді: О.О. Димерлій

В.О. Скрипченко