Справа № 289/2043/17
Суддя: Сіренко Н. С.
Дата ухвалення: 2017-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/289/46/17
Справа №289/2043/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.12.2017 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Сіренко Н.С.,

за участю: секретаря судового засідання Галькевич Ю.В.,

за відсутності сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Городоцької селищної ради Радомишльського району Житомирської області про оскарження рішення виконавчого комітету Городоцької селищної ради щодо встановлення тарифів на послуги з утримання споруд та прибудинкових територій селища Городок, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Радомишльського районного суду Житомирської області із позовом до виконавчого комітету Городоцької селищної ради Радомишльського району Житомирської області, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Городоцької селищної ради Радомишльського району Житомирської області від 28.09.2017 року № 105 «Про розгляд питання щодо встановлення тарифів на послуги з утримання споруд та прибудинкових територій селища Городок». В підтвердження своїх вимог посилається на те, що акти виконавчого комітету Городоцької селищної ради Радомишльського району Житомирської області не поширюються на її територію, так як вона не перебуває у комунальній власності, а знаходиться у постійному користуванні Міністерства оборони України.

Сторони будучи належним чином повідомлені про час, день та місце розгляду справи, не з'явилися, надали суду письмові заяви з проханням розглядати справу у їх відсутності, у поданій суду заяві представник відповідача позовні вимоги визнав та просив суд їх задовольнити. При цьому, 01.12.2017 від відповідача через канцелярію суду надійшло письмове заперечення проти адміністративного позову, в якому зазначив, що територія Городоцької селищної ради Радомишльського району Житомирської області на даний час перебуває у постійному користуванні Міністерства оборони України, а питання щодо її передачі у комунальну власність не вирішено.

Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 205 КАС України, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів.

Враховуючи вищевикладені обставини, відповідно до ч. 4 ст. 229 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Не зважаючи на визнання відповідачем позову, враховуючи положення ст. 189 КАС України, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ст. 3 КАС України, порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що 28.09.2017 року виконавчим комітетом Городоцької селищної ради Радомишльського району Житомирської області було прийнято рішення № 105 «Про розгляд питання щодо встановлення тарифів на послуги з утримання споруд та прибудинкових територій селища Городок», згідно якого вирішено встановити з 01.10.2017 року, відповідно до ст. 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», тарифи на послуги з утримання споруд та прибудинкових територій селища Городок Радомишльського району Житомирської області (а.с.8).

Згідно додатку до вказаного рішення до тарифів входять слідуючи послуги: прибирання сходових кліток, прибирання прибудинкової території, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем, технічне обслуговування та поточний ремонт електропостачання та інші (а.с.9).

Статтею 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено власні (самоврядні) повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі бюджету, фінансів і цін, до яких зокрема відноситься встановлення в порядку і межах, визначених законом, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, послуги з централізованого опалення, послуги з централізованого постачання холодної води, послуги з централізованого постачання гарячої води, послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг), транспортні та інші послуги.

Суд звертає увагу на відсутність при цьому умови щодо перебування території Городоцької селищної ради Радомишльського району Житомирської області у комунальній власності відповідних територіальних громад, на чому акцентує увагу позивач.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки регулює ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 № 1875-IV (далі - Закон № 1875-IV).

Так, за змістом пункту 2 статті 7 Закону № 1875-IV до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону.

Статтею 14 згадуваного Закону визначається розподіл житлово-комунальних послуг за порядком затвердження цін/тарифів, та визначається друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території.

Оцінюючи правомірність дій відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у ч. 3 ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, яких повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб'єкта.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Згідно з частиною 2 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Відповідно до ч. 1 ст. 2, п. 8 ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, їхніх посадових чи службових осіб права, свободи або законні інтереси осіб.

Виходячи з системного тлумачення зазначених положень законодавства вбачається, що особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Крім того, у пункті 21 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" від 06 березня 2008 року № 2 зазначено, що «судам слід мати на увазі, що за правилами частини другої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (частина 2 статті 264 КАС України в новій редакції) право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано. Суд не може давати оцінку таким обставинам при відкритті провадження в адміністративній справі, а тому не має права відмовити у відкритті провадження у справі чи повернути позовну заяву з посиланням на частину другу цієї статті, якщо особа своє звернення обґрунтовує необхідністю захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Приписи зазначеної частини можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, якщо суд встановить, що оскаржуваний акт до особи не застосовувався. У такому разі суд не проводить перевірку нормативно-правового акта на предмет його протиправності (законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили)».

При цьому суд вважає за необхідне звернути увагу на постанову Верховного Суду України від 15 липня 2014 року по справі № 21-273а14, в якій суд прийшов до висновку, що особа, яка не має безпосереднього відношення до нормативно-правового акта чи акта індивідуальної дії не може оскаржити цей акт у судовому порядку, оскільки він не зачіпає її прав та обов'язків.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Таким чином, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Порушення прав, свобод чи інтересів особи це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Порушення має місце як тоді, коли негативні наслідки вже настали, так і тоді, коли вони лише можуть настати з певною вірогідністю.

Порушення інтересів особи може полягати також у невизначеності публічних правовідносин за її участю, коли у сторін існують різні уявлення щодо взаємних прав та обов'язків.

Оскаржуючи прийняте рішення відповідача позивач не вказав, яке саме та яким чином відповідач порушив його суб'єктивне право (свободу або інтерес) прийняттям 28.09.2017 року рішення № 105 «Про розгляд питання щодо встановлення тарифів на послуги з утримання споруд та прибудинкових територій селища Городок». В свою чергу неодмінними елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Враховуючи викладене суд прийшов до висновку, що відповідачем не порушено вимоги частини третьої статті 2 КАС та його дії були вчинені з дотриманням приписів частини другої статті 19 Конституції України. Доказів того, що оскаржуваним рішенням були порушені права та законні інтереси позивача, надано не було, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 229 ч. 4, 242-244, 246, 264, 295 КАС України, ст. 19 Конституції України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Городоцької селищної ради Радомишльського району Житомирської області про оскарження рішення виконавчого комітету Городоцької селищної ради щодо встановлення тарифів на послуги з утримання споруд та прибудинкових територій селища Городок - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене через Радомишльський районний суд до Житомирського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя /підпис/ Н. С. Сіренко

Згідно з оригіналом

Суддя Н. С. Сіренко

"___" __________ 20 __

(дата засвідчення копії)