Справа № 264/6156/16-а
Суддя: Іванченко А. М.
Дата ухвалення: 2017-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 264/6156/16-а
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2017 р. м. Маріуполь

Іллічівський районний суд м. Маріуполя у складі: головуючого - судді Іванченко А.М., секретаря судових засідань - Солонська Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний позов ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного Фонду України м. Маріуполя Донецької області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому зазначив, що 17.10.2016 р. вона звернулася до відповідача з документами, необхідними для призначення пенсії за вислугу років у відповідності до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру". 27.10.2016 року рішенням №25 Управлінням пенсійного фонду в Іллічівському районі м. Маріуполя позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років, згідно ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру», відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015№ 213-VIII.

Позивач вважає, що відмова відповідача є неправомірною, оскільки умови та порядок пенсійного забезпечення прокурорів та слідчих визначено ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 15.01.2011р.) та просить суд, визнати неправомірним рішення Управління Пенсійного фонду України в Іллічівському районі м. Маріуполя про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ (в редакції закону від 15.01.2011р.). Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Іллічівському районі м. Маріуполя провести обчислення, призначити та виплачувати позивачу, пенсію за вислугу років з 17.10.2016р. ( з дня зверненн до УПФУ) відповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ (в редакції закону від 15.01.2011р.) на підставі довідок прокуратури Донецької області від 13.10.2016р. №18-57-1798 вих.16, №11/903 від 10.10.2016 у розмірі 90% від суми місячного (чинного) заробітку з урахуванням фактично отриманих виплат і умов праці, за останні 24 календарні місяці роботи підряд на прокурорсько-слідчих посадах, без обмежень та оподаткування. Стягнути з державного бюджету України на її користь судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 551,20 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 01.09.1993 по 26.06.1998 року навчалась у Національній юридичній Академії ім. Я. Мудрого на денній формі навчання ( архівна довідка №Є-554/390 від 10.11.2016), з 26 липня 1998 року по даний час безперервно працює в органах прокуратури України на слідчо-прокурорських посадах: з липня 1998 р. по липень 1999 р. стажист на вакантній посаді Маріупольського транспортного прокурора Донбаської транспортної прокуратури, з листопада 1999 р. по червень 2003 р. - помічник Маріупольського транспортного прокурора прокуратури Донецької області, з червня 2003 р. по квітень 2012 р.помічник прокурора Іллічівського району м. Маріуполя, з квітня 2012 р. по червень 2012 р.- старший помічник прокурора Іллічівського району м. Маріуполя, з червня 2012р.- по липень 2015р. старший прокурор прокуратури Іллічівського району м. Маріуполя, з липня 2015 р. по грудень 2015 р. прокурор прокуратури Іллічівського району м. Маріуполя, з грудня 2015 р. по день звернення прокурор Маріупольської місцевої прокуратури №2, та має класний чин радник юстиції.

Станом на час призначення позивача до органів прокуратури 26.07.1998 року передбачалось, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. На день звернення до УПФУ в Іллічівському районі м.Маріуполя позивач мала стаж 20 років 07 місяців 14 днів, який складається з безпосередньої роботи в органах прокуратури - 18 років 02 місяці та 14 днів; 02 роки 05 місяців, які є половиною строку навчання у Національній юридичній академії України ім. Я.Мудрого на денній формі навчання ( архівна довідка №Є-554/390 від 10.11.2016).

Представник відповідача проти позову заперечував та зазначив, що не дивлячись на наявний стаж роботи позивача, відмова у призначенні позивачу пенсії винесена вірно та мотивував відмову тим, що на час звернення позивача до управління про призначення пенсії, ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ (в редакціях Закону України №358/95-ВР від 05.10.1995 р. та №2663-ІІI від 12.07.2001 р.) втратила чинність. Починаючи із 01.06.2015 року, згідно з пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 року №213-УШ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України в тому числі "Про прокуратуру". Тобто з 01.06.2015 року, пенсії, що визначені в порядку та на умовах, згідно із Законом України "Про прокуратуру", не призначаються, а раніше призначені пенсії - не перераховуються. Просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відповідно до клопотання представника відповідача ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 13 листопада 2017 року було замінено по справі відповідача з Управління Пенсійного фонду України в Іллічівському районі м. Маріуполя на Лівобережне об'єднане управління Пенсійного Фонду України м.Маріуполя Донецької області

З урахуванням письмових пояснень позивача, заперечень представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного Фонду України м. Маріуполя Донецької області (Управління Пенсійного фонду України в Іллічівському районі м. Маріуполя) щодо відмови в призначенні пенсії за вислугу років є протиправними, позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що позивач починаючи з 26.07.1998 року по теперішній час працює в органах прокуратури та отримує заробітну плату, до складу якої входить в т.ч. і оплата за класний чин.

17.10.2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення йому пенсії за вислугу років на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року , виходячи із розрахунку 90% від суми місячної чинної заробітної плати, оскільки вищевказаною нормою було передбачено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Рішенням №25 від 27.10.2016 (№15096/03 від 27.10.2016) відповідач відмовив в призначенні пенсії ОСОБА_2 з тих лише підстав, що згідно п.5 Прикінцевих положень «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. №213-VIII з 1 червня 2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії /щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до деяких законів України, в тому числі ЗУ «Про прокуратуру».

Із копії трудової книжки серії НОМЕР_2 вбачається, що на день звернення до УПФУ в Іллічівському районі м.Маріуполя станом на 17.10.2016 року загальний стаж складав 23 роки 02 місяці 14 днів, з яких стаж роботи позивача на прокурорських посадах склав 18 років 02 місяці та 14 днів, а саме: з липня 1998 по липень 1999 - стажист на вакантній посаді Маріупольського транспортного прокурора Донбаської транспортної прокуратури, з листопада 1999 по червень 2003- помічник Маріупольського транспортного прокурора прокуратури Донецької області, з червня 2003 по квітень 2012 помічник прокурора Іллічівського району м. Маріуполя, з квітня 2012 по червень 2012- старший помічник прокурора Іллічівського району м. Маріуполя, з червня 2012- по липень 2015 старший прокурор прокуратури Іллічівського району м. Маріуполя, з липня 2015 по грудень 2015 прокурор прокуратури Іллічівського району м. Маріуполя, з грудня 2015 по день звернення прокурор Маріупольської місцевої прокуратури №2, копія трудової книжки та диплому міститься в матеріалах справи.

Згідно відомостей з трудової книжки ОСОБА_2 також вбачається, що позивач навчався на денній формі навчання на факультеті правознавство у Національній юридичній академії ім. Я.Мудрого починаючи з 01.09.1993 року по 26.06.1998 рік та отримала вищу юридичну освіту за спеціальністю - Правознавство та здобула кваліфікацію юриста, що складає 04 роки 10 місяців (диплом НОМЕР_3 від 27 червня 1998 року та архівна довідка №Є-554/390 від 10.11.2016), яка міститься в матеріалах справи.

Згідно ч.1 ст. 50-1 «Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 15.01.2011 р.), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80% від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного ( чинного) заробітку. Відповідно до ч.2 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. 1789-ХІІ (в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ), розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі

Згідно зі ст. 46 Закону України «Про прокуратуру», прокурорами і слідчими можуть призначатися громадяни України, які мають вищу юридичну освіту, необхідні ділові та моральні якості.

До 20 - річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 Закону України «Про прокуратуру», в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково - навчальних закладах Генеральної прокуратури України, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, а також половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах.

Під поняттям "прокурор" цього Закону слід розуміти: Генеральний прокурор України, перший заступник, заступники Генерального прокурора України, їх старші помічники та помічники, прокурори Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя, спеціалізованих прокуратур (на правах обласних), їх перші заступники, заступники, міжрайонні прокурори, прокурори міст, районів, районів у містах та

прирівняних до них спеціалізованих прокуратур, їх перші заступники

і заступники, начальники головних управлінь, управлінь, відділів

прокуратур, їх перші заступники, заступники, старші прокурори та

прокурори прокуратур усіх рівнів, які діють у межах своєї

компетенції.

Згідно п. 3.2. Рекомендацій президії Вищого адміністративного суду України від 23.08.2007 року № 07.2-10/1 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з перерахунком пенсій деяким категоріям осіб публічної служби та науковим (науково-педагогічним) працівникам», до стажу роботи, що надає право на пенсію за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру», підлягає зарахуванню половина строку навчання у вищому навчальному закладі (стаціонарна форма), після навчання в якому особа отримала вищу юридичну освіту за спеціальністю «правознавство», що дає право на пенсію за вислугою років відповідно вимог ст. 50-І Закону України «Про прокуратуру».

Ст. 25 Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 № 2984 передбачає, що відповідно до існуючих напрямів освітньої діяльності в Україні діють вищі навчальні заклади таких типів: технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет.

Ст. 43 Закону України «Про освіту» від 23.05.1991 № 1060 передбачено чотири освітньо-кваліфікаційні рівні вищої освіти. Отже, закінчивши у 1998 році Національну юридичну академію ім. Я.Мудрого здобула вищу юридичну освіту

Постановою Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 22.04.2014 визначено зміст понять «трудовий стаж», «спеціальний стаж» та «вислуга років». Так, спеціальний стаж - це період роботи в певних умовах праці чи на посадах, з якими законодавець пов'язує пільгове (або за особливими правилами) пенсійне забезпечення. Вислуга років є видом спеціального стажу. Це період виконання особливого роду трудової діяльності або державної служби, коли до особи, яка її здійснює, пред'являють особливі вікові, а також підвищені психічні та фізичні вимоги, при тривалому виконанні якої особа втрачає відповідну професійну працездатність.

Отже, стаж роботи позивача на день звернення до УПФУ в Іллічівському районі м. Маріуполя - 17.10.2016 року, що дає право на пенсію за вислугу років згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» становить 20 років 07 місяців 14 днів з урахуванням половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі на денній формі навчання , з яких стаж роботи на прокурорсько-слідчих посадах становить 18 років 02 місяці 14 днів та половина строку навчання на денній формі навчання, а саме 02 роки 05 місяців, тобто більше 20 років.

Вказана обставина відповідачем не заперечується та в силу положень ч.3 ст.72 КАС України не підлягає доказуванню.

Відповідно до ч.1 ст.86 Закону "Про прокуратуру" від 14.10.2014 р. № 1697-VII, який набрав чинності 15.07.2015 року прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема з жовтня 2016 по 30 вересня 2017- 23 роки, у томи числі стажу роботи на посадах прокурорів та слідчих не менш 13 років.

Таким чином, ст. 86 Закону № 1697-VII збільшено стаж роботи прокурора, що надає йому право на пенсію за вислугу років, у порівнянні ст.50-1 Закону № 1789-ХП (у редакції від 12 липня 2001 року), з 20 до 23 років, що є значним звуженням обсягу його прав на соціальний захист як прокурора, що суперечить ст. 58 Конституції України

Наведені обставини є очевидним порушенням ст.22 Конституції України, яка визначає, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Закріплені права і свободи не є вичерпними.

Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний суд України у рішенні від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 чітко визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося таке звуження: «звуження обсягу прав та свобод це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики».

В п.4 рішення від 11.10.2005 р. у справі № 1-21/2005, Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію: В Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша)Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

У абз.14 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 р. у справі №1-21/2005 також вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція (254к/96-ВР) та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України (254к/96-ВР) не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 р. №8-pn/99, від 20 березня 2002 р. №5-рп/2002, від 17 березня 2004 р. №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 р. №20-рп/2004).

Згідно пункту 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. у справі №1-29/2007 зазначено, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 р., Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 р., Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 р. держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст.17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій ).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійноїпридатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із викладеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховною Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», зазначено, що оскільки Конституція України в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Починаючи з 1975 року Європейський суд з прав людини право на отримання пенсії визнає елементом «майна» відповідно до ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції. Так, у класичній справі Маіlеr v. Austria (№ 5849/72 3 DR 25, 1975) Євросуд з прав людини відмітив, що законодавчо визначене право на отримання пенсії прирівнюється до права приватної власності і на нього розповсюджуються загальні національні норми, які застосовуються до «майна», «грошового зобов'язання» відповідно до національного закону.

Виходячи з Протоколу №1 до Конвенції у позивача є майно у вигляді коштів, які повинні бути сплачені як пенсія.

У справі Азінас проти Греції [Агіпаз - Огеесе] (19 56679/00) від 20.06.2002 Європейський суд прийшов до переконання про порушення Статті 1 Протокола № 1 Конвеції та зважив на те, що заявник при вступі на державну службу набув право, що за змістом утворює «майно» і позбавлення його пільг, передбачених для осіб, що полишають державну службу, створює втручання держави в реалізацію цією особою права на власність. Суд звертає увагу на належний баланс між правом особи на власність та інтересами суспільства.

Стаття 1 Першого протоколу Конвенції визначає «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції"(пункт 1) Україна визнала обов'язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

Згідно ч. 2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Отже, позивач правомірно звернулася до відповідача із заявою про призначення їй пенсії за вислугою років на підставі cт. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» та керуючись вимогами ст.22 Конституції України, а розмір пенсії позивача повинен становити 90 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Доводи відповідача, наведені у запереченнях на адміністративний позов, спростовуються встановленими судом обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та наведеними нормами права.

За таких обставин суд прийшов до висновку, що дії Управління Пенсійного фонду України в Іллічівському районі м. Маріуполя Донецької області щодо відмови в призначенні ОСОБА_2 пенсії за вислугою років є протиправними, його рішення № 25 від 27.10.2016 року слід скасувати та зобов'язати відповідача обчислити та призначити пенсію за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ, з 22.09.2016 р., виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку.

Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 87, 94 КАС України, у зв'язку з чим вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного Фонду України м. Маріуполя Донецької області на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Законом України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-Х11 в редакції Закону від 15.01.2011 року, ст. ст. 2-15, 19-21, 72-79, 90, 94, 122, 123, 132, 159-161, 164, 192-194, 224-228, 241-247, 255, 293-295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного Фонду України м. Маріуполя Донецької області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати рішення управління Пенсійного Фонду України в Іллічівському районі м. Маріуполя Донецької області № 25 від 27.10.2016 року, щодо відмови ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) в призначенні пенсії за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-XII (в редакції від 15.01.2011 року).

Зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного Фонду України м. Маріуполя Донецької області призначити, нарахувати та виплатити з 17 жовтня 2016 року ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 р. №1789-XII (в редакції закону від 15.01.2011р.) у розмірі 90% від суми місячного (чинного) заробітку відповідно до довідки прокуратури Донецької області від 13.10.2016 року №18-57-1798.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 551,20 грн.

Повний текст рішення складено 29.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Донецького апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя: А. М. Іванченко