Справа № 813/1176/17
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2017-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2017 рокуЛьвів№ 876/10597/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Гулида Р.М., Сапіги В.П.

за участю секретаря Мельничук Б.Б.

представника апелянта ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби України у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2017 року у справі (ухвалене головуючим суддею Мартинюком В.Я. о 15 год 15 хв у м. Львові, дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 04 жовтня 2017 року) № 813/1176/17 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будполімет» до Головного управління Державної фіскальної служби України у Львівській області про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просить скасувати податкове повідомлення-рішення від 21.12.2016 за №, яким платнику податків збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 628900 грн 00 коп., в тому числі за основним платежем - 503120 грн 00 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями - 125780 грн 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що висновки в акті не відповідають фактичним обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права, а юридична відповідальність має індивідуальний характер, а тому скаржник не може нести відповідальність за дії контрагентів.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 03.10.2017 адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано, прийняте Головним управлінням ДФС у Львівській області, податкове повідомлення-рішення від 21.12.2016 за №.

Вказану постанову в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконною, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що перевіркою не встановлено реалізації товариством товарно-матеріальних цінностей контрагентам покупцям, а лише оформлення первинних документів. Отже, товарно-матеріальні цінності позивача, які відсутні на залишках станом на 30.06.2016 використані не у господарській діяльності товариства. Крім того, представлені до перевірки документи на реалізацію є юридично дефектними, так як не містять інформації про покупців, відсутня ідентифікація матеріально відповідальних осіб, що приймали товар, також відсутня відмітка підприємства (печатка, штемпель). Не надано довіреностей на отримання товару покупцями, товарно-транспортних накладних, що свідчать про фактичний рух товару від продавця до покупця. Дані обставини, свідчать про те, що вказані товари використано не у господарській діяльності товариства.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник позивача заперечив щодо задоволення та надав пояснення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що за результатом планової виїзної документальної перевірки ТзОВ «Будполімет» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 19.03.2015 по 30.06.2016, Головним управлінням ДФС у Львівській області було складено акт від 06.12.2016 за № 295/13-01-14-08/39699467.

Перевіркою встановлено порушення: п. 185.1 ст. 185, п. 187.1, п. 198.5 ст. 198, п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України (далі ПК України), що призвело до заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість на суму 503120 грн 00 коп.

21.12.2016 відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1, яким платнику податків збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 628900 грн 00 коп., в тому числі за основним платежем - 503120 грн 00 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями - 125780 грн 00 коп.

Вважаючи таке податкове повідомлення-рішення неправомірним позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем на підтвердження реального виконання договорів купівлі-продажу надано видаткові накладні, податкові накладні, оборотно-сальдові відомості по рахунку, реєстр отриманих та видаткових накладних, платіжні доручення, товарно-транспортні накладні. При цьому, викладені в акті перевірки висновки ґрунтуються виключно на аналізі господарської діяльності контрагентів позивача, а не на дослідженні господарських операції безпосередньо між позивачем та його контрагентами, що дозволяє суду констатувати факт відсутності причинно-наслідкового зв'язку між господарською діяльністю позивача та його контрагентів.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що прямими доказами, в підтвердження реальності здійснення вищенаведених господарських операцій є надані позивачем первинні бухгалтерські документи, які не містять недоліків, а не докази, на які посилається контролюючий орган в акті перевірки.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне зясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Стаття 67 Конституції України передбачає, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і шзбори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

У відповідності до п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом 1 цього пункту.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка презюмує економічну виправданість його дій, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності.

Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають його право на отримання такої вигоди.

З наведеного слідує, що будь-які документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх форальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть враховуватися лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін айнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

З положень даної норми вбачається те, що суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовленням товарів та послуг будуть відноситись до податкового кредиту саме в разі фактичного (реального) здійснення таої операції.

Як визначено у п. 198.2 цієї статті датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За змістом п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимогст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Таким чином, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування ПДВ повинні бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатись до складу податкового кредиту навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів.

Окрім цього, наявність укладеного із учасниками господарської операції цивільно-правового договору не свідчить про реальність вчинення відповідної операції, оскільки реалізація умов договору та його фактичне виконання для цілей ведення податкового обліку має бути підтверджено належним чином оформленими первинними документами, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Податковий орган ставить під сумнів реальність здійснення господарських операцій позивача з ТзОВ «К-М Груп», ТзОВ «Стройгекст», ТзОВ «Сетіка», ТзОВ «Альянс-Інжиніринг», ТзОВ «Ха Ріка», ТзОВ «Скіфремторг», ТзОВ «Гвард», ТзОВ «Елайтінг», ПП «Укрриба», оскільки місцезнаходження відповідного майна та наявності (відсутності) у даних контрагентів трудових ресурсів, виробничо - складських приміщень, іншого майна, які економічно необхідні для здійснення господарських операцій, відсутністю ділової мети даних операцій, перевіркою не підтверджується факт реалізації товариством товарів вищенаведеним контрагентам.

Судом першої інстанції встановлено на підтверджено матеріалами справи, що між ТзОВ «Будполімет» (продавець) та ТзОВ «К-М груп», ТзОВ «Сетіка», ТзОВ «Альянс-Інженірінг», ТзОВ «Ха ріка», ТзОВ «Скіфремторг», ПП «Укрриба», ТзОВ «Елайтінг», ТзОВ «Гвард» (покупець) були укладені договори від 23.05.2016 року за № 23/05/16, від 23.11.2015 за № 23/11/15, від 12.10.2015 за № 12/10/15, від 07.12.2015 за № 07/12/15, від 20.05.2016 за № 20/05/2016 року, від 24.05.2016 за № 24/05/16, від 18.03.2016 за № 18/03/16, від 15.02.2016 за № 15/02/16 відповідно до умов яких продавець зобов'язується передати у власність покупця продукцію, іменовану надалі «Товар», а покупець зобов'язується прийняти і сплатити його за умовами даних договорів.

Позивачем на підтвердження реального виконання вищенаведених договорів купівлі-продажу надано видаткові накладні, податкові накладні, оборотно-сальдові відомості по рахунку, реєстр отриманих та видаткових накладних, платіжні доручення, товарно-транспортні накладні. Крім цього в ході судового засідання представник позивача додав реєстр отриманих та видаткових накладних за період з 01.03.2015 по 30.06.2016, оборотно-сальдові відомості по рахунку № 281 за період з 01.03.2015 по 30.06.2016 та відомості щодо розходу товарно - матеріальних цінностей за період з 01.03.2015 по 30.06.2016 в яких зазначено особу яка здійснювала відвантаження товару, що у свою чергу спростовує покликання апелянта про те, що не можливо встановити хто відвантажив товар.

Вказані первинні документи були повно, всебічно та належним чином проаналізовані судом першої інстанції та їм надана відповідна оцінка у взаємозв'язку із зазначеним основним видом діяльності позивача.

Такі також були об'єктивно розцінені судом апеляційної інстанції як належне документальне підтвердження реального характеру спірних операцій між позивачем та його контрагентом.

Крім цього колегія суддів зазначає, що по суті в основі винесення оскарженого податкового повідомлення рішення стало не підтвердження використання контрагентами у своїй господарській діяльності товарів придбаних у позивача.

Під час судового засідання було зясовано, що будь-яких зустрічних перевірок по згаданих вище контрагентах податковим органом не здійснено, а тому не можливо ствердно зазначати, що відбувся лише фактичний рух товару від продавця до покупця, оскільки ці товарні - матеріально цінності можливо знаходяться на складах або використовувалися у власних потребах контрагентів.

Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на встановлене колегія суддів вважає, що податковим органом не доведено правомірність винесення оскарженого податкового повідомлення рішення, при цьому наявність у позивача документів підтверджує його добросовісність та підтверджує здійснення господарських операцій з контрагентами, а тому вважає правомірними задоволення позовних вимог позивача судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а постанову суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби України у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2017 року у справі № 813/1176/17 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5
Повне судове рішення складено 28 грудня 2017 року