Справа № 490/5338/17
Суддя: Гуденко О. А.
Дата ухвалення: 2017-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

н/п 2-а/490/500/2017 Справа № 490/5338/17
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 вересня 2017 р.
Центральний районний суд міста Миколаєва у складі :
головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Кваші С.О.,
за участі представників сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання незаконним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
В червні 2017 року позивачка звернулась до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_3 ) в якому з просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення комісії МОВК з питань розгляду матеріалів про встановлення прав та пільг членів сімей військовослужбовців , які загинули (померли) чи прпали безвісті в період проходження військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у частині відмови ОСОБА_1 та неповнолітній ОСОБА_2 в наданні статусу "Члена сім`ї військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали без вісті під час проходження військової служби";
- зобов`язати Миколаївський обласний військовий комісаріат встановити позивачці статус "Члена сім`ї військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали без вісті під час проходження військової служби".
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що рішення МОВК , викладене у виді витягу з протоколу № 1 від 21.01.2016 засідання Комісії з питань розгляду матеріалів про встановлення прав та пільг членів сімей військовослужбовців, які загинули (помери) чи пропали без вісті в період проходження військової служби , про відмову матері загиблого ОСОБА_3 - ОСОБА_1 у встановленні статусу "Члена сім`ї військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби", є незаконним та порушує їх права, що потребує судового захисту. Вказала, що її син солдат ОСОБА_3 , помер не внаслідок алкогольного сп`яніння, як зазначено у рішенні та що стало причиною виникнення спірних правовідносин, а був вбитий військовослужбовцем ОСОБА_4 , що було з`ясовано під час досудового розслідування кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення.
У судовому засіданні а представник позивача підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача Кравець О.І. проти позову заперечував, просив у задоволенні позову відмовити.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що МОВК на заяву ОСОБА_1 про встановлення статусу «Члена сім`ї військовослужбовців, які загинули /померли/ чи пропали безвісти під час проходження військової служби» та видачі посвідчення відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», листом від 01.09.2016 № 3527 було надіслано витяг з протоколу № 1 від 21.01.2016 засідання про відмову ОСОБА_1 у встановленні статусу "Члена сім`ї військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали без вісті під час проходження військової служби".
При цьому, дана відмова ґрунтувалась на тому, що на позивача не поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки померлий солдат ОСОБА_3 під час проходження військової служби загинув внаслідок знаходження у стані алкогольного сп`яніння, що було виявлено при проведенні розтину.
10 листопада 2016 року у перегляді рішення МОВК було відмовлено та роз`яснено право на звернення до суду.
По суті спірних правовідносин суд зазначає наступне.
Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ( надалі Закон) відповідно до Конституції України, визначено основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлено єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантовано військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та врегульовано відносини у цій галузі.
Статтею 1 Закону визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст. 1-2 Закону, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Статтею 2 Закону встановлена заборона обмежень прав військовослужбовців - ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Забезпечення виконання цього Закону, інших нормативно-правових актів щодо соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей покладається на органи державної влади та органи місцевого самоврядування ( ст.4 Закону).
Відповідно до ч.1 ст.3 Закону, його дія поширюється на:
1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей;
2) військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти;
3) військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.
Водночас ч.2 ст.3 Закону визначено, що дія цього Закону не поширюється на членів сімей військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які загинули чи померли під час проходження військової служби (зборів), проходження служби у резерві внаслідок вчинення ними злочину чи адміністративного правопорушення, або якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста сталася внаслідок вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, чи є наслідком навмисного заподіяння собі військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом тілесного ушкодження.
При цьому, Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до ч.1 ст. 2 даного Закону, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно з ч.4. ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною 3 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:
1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);
2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;
3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);
4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;
5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
Суд зауважує, що враховуючи обставини виникнення спірних правовідносин - ненадання позивачам статусу "Члена сім`ї військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали без вісті під час проходження військової служби", що позбавляє його права на пільги, встановлені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та, беручи до уваги сфери дії даного Закону, а також Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", при вирішенні по суті даного спору слід керуватись саме Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», встановивши підстави наявності або відсутності підстав для встановлення спеціального статусу позивачам.
При цьому, вирішальним у спірних правовідносинах є факт встановлення статусу загиблого солдата ОСОБА_3 , обставин його смерті та зв`язку з позовної стороною в рамках даної справи.
Так, позивач ОСОБА_1 є матірю ОСОБА_3 що підтверджується копією свідоцтва про народження.
При цьому, ОСОБА_3 був призваний з 27 березня 2014 року за мобілізацією у військову частину НОМЕР_1 наказом військового комісара Заводського районного військового комісаріату на виконання Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 та безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення АТО - у м. Костянтинівка Донецької області у званні стрільця-санітара мотопіхотного відділення мотопіхотного взводу мотопіхотної роти ВЧ -польова пошта НОМЕР_2 .
Солдат ОСОБА_3 був виключений 22.01.2015 року згідно наказу командира ВЧ польова пошта НОМЕР_2 № 24 від 24.01.2015 року зі списків особового складу ВЧ та особового складу ЗСУ у зв`язку зі зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_4 під час участі в антитерористичній операції в Луганській та Донецькій областях.
Відповідно до витягу з протоколу № 2286 від 18 червня 2015 року засідання Центральної ВЛК по встановленню причинного звязку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв поранення і причина смерті рядового ОСОБА_3 - так, повязані із захистом Батьківщини .
Відповідно до витягу з протоколу №1308 від 28 березня 2016 року засідання Центральної ВЛК по встановленню причинного звязку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв поранення і причина смерті рядового ОСОБА_3 - так, повязані з проходженням військової служби . Попередній протокол № 2286 від 18.06.2015 року відмінено.
Отже, ОСОБА_3 має статус військовослужбовця учасника бойових дій в зоні АТО, а позивачі - є членами сім`ї військовослужбовця в розумінні Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Судом встановлено, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 помер в м.Костянтинівка Донецької області , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 30.01.2015 року № НОМЕР_3 .
Відповідно до вироку Костянтинівського міськрайонного суду присяжних Донецької області від 27.08.2015 року було втсановлено, що 22.01.2015 року обвинувачений ОСОБА_4 стрілець-радіотелефоність штурмової роти охорони ВЧ польова пошта НОМЕР_2 вживав алкогольні напої з військовослужбовцями ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 . Під час вживання алкоголю між обвинуваченим та потерпілими сталася сварка на грунті особистих неприязнених відносин. ОСОБА_4 з метою протиправного заподіяння смерті з наявної при собі автоматичної вогнепальної зброї системи Калашников АК-74 № НОМЕР_4 здійснив чергу пострілів у бік останніх. Своїми умисними діями, спрямованими на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_4 заподіяв ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 вогнепальні поряненя тіла, що спричинили смерть останніх. ОСОБА_4 , изнаний винним у скоєнні злочину, пердбаченому п.1 ч.2 ст. 115 КК України та йому призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі.
Під час розтину тіла ОСОБА_3 23.01.2015 року № 92 лікарем Артемівського відділення СМЕ Донецького ОБСМЕ було встановлено причину смерті «Гостра кровотеча, вогнепальне поранення грудної клітки з розривом серця». Після отримання результатів аналізів було встановлено, що рядовий ОСОБА_3 перебував у стані алкогольного сп`яніння.
Отже, в основу спірного рішення, яким відмовлено позивачам у встановленні статусу "Члена сім`ї військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали без вісті під час проходження військової служби", були покладені висновки Акту СМЕ про наявність в крові загиблого етилдового спирту.
Водночас, як встановлено вищезазначеним вироком суду , смерть ОСОБА_3 наступила внаслідок протиправних дій з боку ОСОБА_4 , , який на грунті нгеприязнених відносин фактично розстріляв трьох військовослужбовців, які знаходились поряд з ним та вживали алкольні напої разом з ним.
Враховуючи викладене, судом в ході розгляду даної справи встановлено, що смерть ОСОБА_3 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, настала не через знаходження його у такому стані, а внаслідок протиправних дій іншої особи ( до того ж суд зазначає, що відповідачем не надано на підтвердження цих обставин жодного доказу, як то: відомостей про внесення до ЄРДР кримінального провадження відносно даного військовослужбовця, протоколу про адміністративне правопорушення та відповідних процесуальних рішень правоохоронних органів та суду за результатами досудового розслідування або розгляду матеріалів про адміністративне правопорушення).
Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_3 з 2014 року продовжував службу в складі в/ч польова пошта НОМЕР_2 , у зоні проведення АТО, до самої смерті.
Отже, загибель військовослужбовця ОСОБА_3 відбулась у період проходження ним військової служби, що підтверджується самими наказами командира ВЧ та висновками ВЛК , а також іншими доказами, оскільки військовослужбовець на час смерті, яка настала у м. Костянтинівка Донецької області, що знаходиться в зоні проведення АТО, не був звільнений з військової служби, не перебував у відпустці.
При цьому, як вже зазначалось вище, за змістом приписів ч.2 ст.3 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», такий не міг би бути застосовано до дружини та дитини загиблого при встановленні йому спеціального статусу виключно в разі:
- вчинення загиблим злочину чи адміністративного правопорушення (відсутні докази про внесення до ЄДРДР кримінальних проваджень відносно ОСОБА_3 та/або протоколи в порядку КУпАП);
- загибелі ОСОБА_3 внаслідок вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння ( розглядом справи встановлено, що смерть ОСОБА_3 , перебуваючого у стані алкогольного сп`яніння, настала не через знаходження його у такому стані, а внаслідок протиправних дій іншої особи);
- заподіяння ОСОБА_3 самому собі тілесного ушкодження (докази відсутні).
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Розглядом справи доведено, що спірне рішення МОВК у є необґрунтованим, оскільки при відмові позивачам у встановленні статусу "Члена сім`ї військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби", відповідач, посилаючись на акт СМЕ, прийняв до уваги тільки обставину загибелі ОСОБА_3 у стані алкогольного сп`яніння, не врахувавши зазначений в акті факт його смерті від вогнепального поранення внаслідок умисних протиправних дій іншого військовослужбовця.
Таким чином, на позивачів поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.
За таких обставин суд, виходячи за змісту позовних вимог, вважає, до достатнім та належним способом захисту прав позивача є скасування рішення Миколаївського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України, яке викладене у витягу з протоколу № 1 від 21.01.2016 року засідання Комісії для розгляду питань про встановлення статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби, про відмову позивачам у встановленні статусу "Члена сім`ї військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби", через що в цій частині позовна вимога є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача поновити та оформити позивачеві статус "Члена сім`ї військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби", суд зазначає наступне.
Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Отже, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.
Суд зазначає, що Законом встановлено що члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби мають право на :
- медичне обслуговування у закладах Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів (абзац другий пункту 2 статті 11 Закону);
- на санаторно-курортне лікування та відпочинок у санаторіях, будинках відпочинку, пансіонатах і на туристських базах Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів з пільговою оплатою вартості путівок у розмірах та порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України (абзац перший пункту 3 статті 11 Закону);
- на отримання у позачерговому порядку жилого приміщення в разі потреби поліпшення житлових умов ( абз.2 п.3 ст.12 Закону);
- на 50-відсоткову знижку плати за користування житлом (квартирної плати) та плати за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) в жилих будинках усіх форм власності в межах встановлених норм, передбачених законодавством ( п.5 ст.12 Закону);
- на отримання земельної ділянки та в межах визначених законом повноважень допомогу в будівництві, при виявленні бажання побудувати приватні жилі будинки ( абз.2 п.6 ст.12 Закону);
- на безплатне одержання у приватну власність жилого приміщення, яке вони займають у будинках державного житлового фонду - у разі, якщо військовослужбовець, май вислугу на військовій службі 20 років і більше ( п.8 ст.12 Закону);
- батьки військовослужбовців, які загинули чи померли або пропали безвісти під час проходження військової служби, користуються правом безоплатного проїзду всіма видами міського пасажирського транспорту загального користування (крім таксі) в межах адміністративного району за місцем проживання, залізничного та водного транспорту приміського сполучення та автобусами приміських маршрутів. Вони мають право на 50-відсоткову знижку при користуванні міжміським залізничним, повітряним, водним та автомобільним транспортом відповідно до закону ( п.4 ст.14 Закону);
- батькам та неповнолітнім дітям, а також дітям - інвалідам з дитинства (незалежно від їх віку) військовослужбовців, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження військової служби, державою виплачується одноразова грошова компенсація в розмірі суми державного страхування військовослужбовців з урахуванням коефіцієнта індексації грошових доходів ( абзац 2 п.4 ст.15);
- діти військовослужбовців, які загинули чи померли або пропали безвісти під час проходження служби, мають право на позачергові місця у дитячих закладах за місцем проживання ( абз. 3 частини п`ятої статті 18).
Зі змісту наведеного вбачається, що питання розгляду можливості надання позивачеві статусу "Члена сім`ї військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби" віднесено до компетенції Миколаївського обласного військового комісаріату, тобто є саме його дискреційними повноваженнями.
Водночас суд зазначає, що в ході даного судового розгляду було встановлено наявність підстав для надання позивачам статусу "Члена сім`ї військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби", на підставі Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
З огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Отже, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч. 3 ст. 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
За таких обставин, у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача поновити статус "Члена сім`ї військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби" суд відмовляє, проте, з метою повного захисту його прав, свобод та інтересів, виходить за межі позовних вимог та зобов`язує Миколаївський обласний військовий комісаріат Міністерства оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про встановлення статусу «Члена сім`ї військовослужбовців, які загинули /померли/ чи пропали безвісти під час проходження військової служби» та видачі посвідчення відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з урахуванням висновків суду по вказаній справі.
Відповідно до ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.
Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тобто, спосіб захисту має враховувати суть правопорушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем.
Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.01.2006 року, суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до приписів ч. 1 ст.244-2 КАС України (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" №192-VIII від 12.02.2015 року) висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Розподіл судових витрат здійснюється в порядку ст.94 КАС України.
Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 160-163, 167, 186,254 КАС України, суд -
П О С Т А Н О В И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Скасувати рішення Миколаївського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України, викладене у виді витягу з протоколу № 1 від 21 січня 2016 року засідання Комісії з питань розгляду матеріалів про встановлення прав та пільг членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали без вісті під час проходження військової служби - про відмову ОСОБА_1 у наданні статусу "Члена сім`ї військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали без вісті під час проходження військової служби".
Зобов`язати Миколаївський обласний військовий комісаріат Міністерства оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо встановлення та оформлення їм статусу «Члена сім`ї військовослужбовців, які загинули /померли/ чи пропали безвісти під час проходження військової служби» та видачі посвідчення відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з урахуванням висновків суду.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Центральний районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Гуденко