Справа № 335/7200/17(2-а/335/328/2017)
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2017-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

23 листопада 2017 рокусправа № 335/7200/17(2-а/335/328/2017)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючий суддя: Бишевської Н.А.

судді: Добродняк І.Ю Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Кязимової Д.В.,

представників сторін:

позивача : - ОСОБА_2, дов. від 20.05.17

відповідача: - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційні скарги Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя та ОСОБА_3

на постанову Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 01 вересня 2017 р. у справі № 335/7200/17(2-а/335/328/2017)

за позовом ОСОБА_3

до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя

про зобов'язання поновити виплату пенсії, -

ВСТАНОВИВ:

15.06.2017 ОСОБА_3 звернулась до суду з адміністративним позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя , в якому просила зобов'язати УПФУ в Жовтневому районі м.Запоріжжя провести поновлення пенсії за віком позивачці з 07.10.2009 - шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправною бездіяльністю відповідача щодо не поновлення виплати пенсії позивачу.

Постановою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 01.09.2017 у справі № 335/7200/17(2-а/335/328/2017) вищевказаний адміністративний позов задоволено частково:

- визнано неправомірними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя щодо відмови поновити ОСОБА_3 пенсію за віком з 01.12.2016;

- зобов'язано Центральне об'єднане УПФУ м.Запоріжжя поновити ОСОБА_3 виплату раніше призначеної пенсії за віком, починаючи з 01.12.2016;

- позовні вимоги про відновлення виплати ОСОБА_3 пенсії з 07.10.2009 по 01.12.2016 залишено без розгляду.

- в решті позову відмовлено.

Судом встановлено, що позивачу по досягненню пенсійного віку призначено пенсію за віком, яка виплачувалась до моменту виїзду ОСОБА_3 за кордон. З 1996 року з моменту виїзду позивача за кордон, виплату пенсії припинено. В грудні 2016 року позивач через представника звернулась з заявою про поновлення пенсії, в задоволенні якої відмовлено у зв'язку з відсутністю механізму виплати пенсії громадянам України, що постійно мешкають за кордоном. Дослідивши встановлені по справі обставини, суд дійшов висновку, що позивач як громадянин України має право на належний соціальний захист, зокрема щодо виплати пенсії, що обумовило часткове задоволення позовних вимог.

Часткова відмова у задоволенні позовних вимог та залишення їх без розгляду обумовлена тим, що позивач не навела поважних причин, що позбавили її можливості звернутись до пенсійного органу раніше.

Центральне об'єднане УПФУ м.Запоріжжя, не погодившись з постановою суду, подало апеляційну скаргу, згідно якої скаржник просить скасувати постанову Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 01.09.2017 у справі № 335/7200/17(2-а/335/328/2017), як таку що винесена з порушенням норм матеріального процесуального права, та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що позивачем не надано документу, який підтверджує її перебування на території України, а будь-яких двосторонніх угод між урядом України та Ізраїлю щодо співробітництва в сфері пенсійного забезпечення на теперішній час не існує, а отже у відповідача відсутні правові підстави поновлювати виплату пенсії.

Крім того, відповідач зазначає, що при розподілі судових витрат у даній справі суд першої інстанції не звернув увагу на те, що суд не може присудити всі здійснені документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань Центрального об'єднаного УПФУ м.Запоріжжя, оскільки з 01.01.2017 органи ПФУ звільнені від сплати судового збору.

ОСОБА_3, не погодившись з постановою суду, також подала апеляційну скаргу, в якій позивач просить змінити постанову в частині строку з якого має бути поновлена пенсія ОСОБА_3 та способу поновлення пенсії, та зобов'язати Центральне об'єднане УПФУ м.Запоріжжя провести поновлення пенсії за віком позивачці з 07.10.2009 - шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Позивач в апеляційній скарзі наполягає на тому, що строк звернення до суду ОСОБА_3 не пропущено, оскільки останньою дотримано шестимісячного строку з моменту отримання відмови у поновленні виплати пенсії, проте право на поновлення такої виплати у позивача виникло з моменту винесення рішення Конституційного суду України від 07.10.2009, отже саме з цього моменту повинна бути поновлена пенсія. Крім того, зазначає, що виплата повинна бути поновлена шляхом нового призначення пенсії з урахуванням всіх надбавок та індексацій, а також застосування відповідних коефіцієнтів, що прямо передбачено законом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3, громадянка України, 12.06.1996 виїхала з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, де прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.

До виїзду за кордон ОСОБА_3 мешкала за адресою: м.Запоріжжя, вул.Дзержинського, 67/3.

За твердженням позивача, по досягненні пенсійного віку та наявності страхового стажу 25 років, ОСОБА_3 призначена пенсія за віком, яка виплачувалась їй до виїзду за кордон, але починаючи з 1996 року і станом на час розгляду справи, ОСОБА_3 призначеної пенсії не отримує.

01.12.2016 представник ОСОБА_3 за дорученням подав безпосередньо до УПФУ в Жовтневому м.Запоріжжя особисту заяву ОСОБА_3 з вимогою поновити останній раніше призначеної пенсії (а. с.44-47).

Відповідач листом № 243/М-9-7 від 15.12.2016 відмовив у поновленні виплати пенсії згідно Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, та п.1 ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки вона фактично постійно проживає за межами України в Ізраїлі, реєстрація місця проживання на території України відсутня та в зв'язку з відсутністю механізму виплати пенсій пенсіонерам, які проживають в країнах з якими не укладено договору про пенсійне забезпечення (а. с.48, 49).

Також відмова мотивована «З огляду на те, що Вами не надано документ, який підтверджує, що ОСОБА_3 має громадянство України та реєстрацію на території України, чи посвідки на постійне проживання (реєстрації) в Україні, тому поновлювати пенсію не має законних підстав .

ОСОБА_3, вважаючи, що вказаною відмовою порушено її право на пенсію, звернулась до адміністративного суду з даним позовом.

Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав:

Відносини з призначення та виплати пенсій регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління ПФУ від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1).

Так, згідно ч.ч.1, 3, 4 ст.1 Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.91 № 1788-XII (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Стаття 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 ((в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1058) визначає підстави припинення та поновлення виплати пенсії

Так, згідно з п.п.2 ч.1 ст.49 Закону № 1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим, у ст.51 Закону № 1058 визначено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону (ч.2 ст.49 Закону № 1058) .

Разом з тим, положення пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058, друге речення ст.51 вказаного Закону втратили чинність, як такі, що є неконституційними на підставі Рішення Конституційного Суду № 25-пр/2009 від 07.10.2009. з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

У даному рішенні Конституційний суд зазначив, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначено пенсію, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 р., право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Тобто пенсіонери, що виїхали за кордон на постійне місце проживання, мають право на отримання пенсії, незалежно від місця проживання та наявності в Україні Угоди з обраною пенсіонером країною.

Згідно з ч.1 ст.44 Закону № 1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

В абз.1 п.1.1 Порядку № 22-1 (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

У відповідності до абз.1, 2 п.2.8 Порядку № 22-1 поновлення виплати пенсії здійснюється за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

У випадку поновлення виплати пенсії особі, якій не проведено перерахунок відповідно до статті 43 Закону, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до статті 40 Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсій, призначених до 2004 року.

За приписами абз.3 ч.2 ст.27 Закону № 1058 розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому частинами першою та другою статті 42 цього Закону.

В свою чергу, відповідно до ч.1 ст.42 Закону № 1058 пенсії, призначені за цим Законом, індексуються відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення.

До того ж, відповідно до абз.2 ч.2 ст.46 Закону № 1058 компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_3, проживаючи в державі Ізраїль, як громадянка України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, адже Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Водночас, колегія суддів погоджується з тим, що вимоги позивача щодо виплати пенсії за період з 07.10.2009 (дати вищевказаного рішення Конституційного суду) по 01.12.2016 (дати звернення ОСОБА_3 до органу ПФУ) підлягають залишенню без розгляду.

Так, згідно з ч.1 ст.100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Відповідно до абз.1 ч.2 ст.99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто, право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її певні права чи законні інтереси у сфері публічно-правових відносин потребують захисту.

Обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення прав чи інтересів заявника, а ознакою такого порушення є зміна стану його суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Водночас, колегія суддів зазначає, що право на соціальний захист - це передбачені законодавством, гарантовані державою певні можливості людини отримати від держави, а також інших суб'єктів, які діють за уповноваженням або дозволом держави, на умовах і в порядку, передбаченому законодавством, а також договором, матеріальне забезпечення, матеріальну підтримку та соціальні послуги у разі настання соціальних ризиків.

Між тим, хоча право людини на соціальний захист в розумінні закріплених Конституцією принципів є абсолютним, воно не може бути реалізованим без власного волевиявлення громадянина, тобто є відносним суб'єктивним правом.

В свою чергу, суб'єктивне право визначається як передбачена для уповноваженої особи в цілях задоволення її інтересів міра можливої поведінки, яка забезпечена юридичними обов'язками інших осіб. Суб'єктивне право характеризується такими можливостями, як: 1) можливість особи діяти в межах, встановлених нормою права; 2) можливість для особи користуватися певним соціальним благом; 3) можливість вимагати відповідних дій від інших осіб; 4) можливість звернутися до суду для захисту порушеного права.

Як вже зазначалось вище, відповідно до пункту 1.1 Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим особам подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об'єднаного управління за місцем проживання (реєстрації).

З аналізу наведених правових норм судова колегія дійшла висновку, що про порушення права чи інтересу у сфері соціального захисту, зокрема, при реалізації права на отримання пенсії, особа може стверджувати лише у тому випадку, якщо вона звернулась до суб'єкту владних повноважень, уповноваженого на здійснення владних управлінських функцій, за реалізацією цього права, і останній прийняв негативне для цієї особи рішення, або не прийняв таке рішення взагалі.

Як вбачається з вищенаведених обставин справи, ОСОБА_3 про порушення свого права обізнана з моменту припинення їй виплати пенсії, проте лише у грудні 2016р. ОСОБА_3 звернулась до пенсійного органу, а у червні 2016 р. вона звернулась до суду з приводу відмови відповідача у поновленні пенсії з вимогою зобов'язати відповідача поновити їй виплату пенсії з 07.10.2009, що свідчить про порушення позивачем строку, встановленого абз.1 ч.2 ст.99 КАС України в частині таких вимог про зобов'язання, а тому позовна вимога з 07.10.2009 по 01.12.2016 правомірно залишена судом першої інстанції без розгляду.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано скористався правом, передбаченим ч.2 ст.11 КАС України, вийшовши за межі позовних вимог та задовольнивши їх частково.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та вірно застосовані норми матеріального і процесуального прав, підстави для зміни чи скасування судового рішення відсутні.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги позивача, колегія суддів зазначає, що позивач крім іншого, розглянутого судом обґрунтування, зазначає про захист порушеного права шляхом саме призначення пенсії знову на загальних підставах, виходячи з ч.3 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Зазначена норма дійсно містить посилання, що « якщо минуло більше п'яти років, пенсія призначається знову на загальних підставах ». Однак, ця умова стосується пенсій, призначених особам з інвалідністю, в той час як позивачу пенсія призначалася по досягненні пенсійного віку. З огляду на викладене даний довід , як підстава зміни судового рішення, відхиляється як безпідставний.

Також відхиляються колегією суддів як безпідставні посилання відповідача на ч.1 ст. 5 Закону України « Про судовий збір», щодо наявності пільг на сплату судового збору, що за позицією відповідача унеможливлює покладення на органи пенсійного фонду розподілення судових витрат. Зазначена позиція відповідача є хибною, оскільки як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідно до ст.94 ч.1 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, що не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, і пільги щодо сплати судового збору не спростовують зазначену норму.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з'ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалена постанова з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя та ОСОБА_3 на постанову Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 01 вересня 2017 р. у справі № 335/7200/17(2-а/335/328/2017) - залишити без задоволення.

Постанову Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 01 вересня 2017 р. у справі № 335/7200/17(2-а/335/328/2017) - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена відповідно до ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк

Суддя: Я.В. Семененко