Справа № 523/16224/17
Суддя: Середа І. В.
Дата ухвалення: 2017-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/523/449/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2017 р. м. Одеса

Суддя Суворовського районного суду м.Одеси Середа І.В., розглянувши матеріали справи за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинення певні дій,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Суворовського районного суду міста Одеси з адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправними дії Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі щодо припинення виплати їй пенсії із 01.06.2015 року по 30.04.2016 року; зобов'язати Суворовське об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі нарахувати та виплатити, починаючи із 1 червня 2015 року по 30 квітня 2016 року пенсію, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», котру стягнути з Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі. Крім того, позивач звернулася з заявою про поновлення їй строку для подання адміністративного позову, у зв'язку з тим, що вона його пропустила з поважних причин, оскільки при отриманні відповіді від управління була введена в оману, у зв'язку з чим вона зробила невірний висновок.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач працює на посаді завідувача Першої одеської державної нотаріальної контори з 03 січня 1994 року і по теперішній час, що підтверджується довідкою виданою Головним управлінням юстиції в Одеській області від 26.12.2016 року за № 04-49/9847. Маючи необхідний трудовий стаж, на підставі особистої заяви від 25.10.2006 року, їй відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», було призначено пенсію за віком. Відповідно до довідки від 18 листопада 2016 за № 1307 вона перебуває на обліку в Суворовському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м.Одесі. З 1 квітня 2015 року по 30 квітня 2016 року відповідачем було припинено виплату даної пенсії. Вказані обставини підтверджуються довідками виданими Суворовським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м.Одесі від 18 листопада 2016 року за № 1307,1309. Виплату пенсії відповідачем в добровільному порядку було поновлено лише у березні 2017 року згідно з його розпорядженням, але заборгованість була виплачена лише за період з травня 2016 року, що підтверджується листом від 22 серпня 2017 року за № 226/с-5. Позивач звернулася до відповідача з вимогою нарахувати та виплатити і пенсію за період з 1 квітня 2015 року по 30 квітня 2016 року, якої була протиправно позбавлена. Однак у відповідь Суворовське об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі в листі від 22 серпня 2017 року за №226/с-5 повідомило, що призначена їй пенсія не виплачується відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» (в редакції Законів від 02.03.2015 № 213-УІІІ та від 24.12.2015 року №911- VIII) тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, з 01 січня 2016 року - ветеранів військової служби»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів». Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою КМУ від 03.05.1994 р. № 283 було передбачено зарахування до стажу державної служби на посадах керівних працівників і спеціалістів, зокрема, нотаріату. З 01.05.2016 року набрав чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 р. №889 та постанова КМУ від 25.03.2016 року № 229, згідно якої постанова №283 втратила чинність, відповідно до яких зарахування до стажу державної служби роботи на вказаних вище посадах не передбачено. На підставі цього працівникам державних нотаріальних контор виплата пенсії у розмірі 85 відсотків призначеного розміру була відновлена з 01.05.2016 року.

Позивач вважає дії Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі по не нарахуванню та не виплаті мені пенсії за період з 1 квітня 2015 року по 30 квітня 2016 року протиправними, і тому змушена була звернутися до суду за захистом своїх законних прав.

23 листопада 2017 року ухвалою суду відкрито скорочене провадження у справі.

14 грудня 2017р. відповідач - Суворовське об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі надало письмові заперечення та просило відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні та з 25.10.2006 отримує пенсію за віком призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Починаючи з 01.04.2015 р. по 30.04.2016 р. виплата пенсії позивачу була припинена. Згідно копії трудової книжки, Позивач з 08.02.1977 р призначена нотаріусом Третьої одеської нотаріальної контори, з 13.11.1989 р. призначена старшим державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори, з 03.01.1994 р. призначена завідувачем Першої одеської державної нотаріальної контори. Згідно довідки від 26.12.2016 р. №04-49/9847 Головного територіального управління юстиції в Одеській області, яка була надана позивачем до письмового звернення, позивач з 03.01.1994 р. працює на посаді завідувача державної нотаріальної контори по теперішній час. Відповідно до ст. 47 Закону України ' Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (в редакції Законів №213-VIII від 02.03.2015, №911-VIII від 24.12.2015, зі змінами, внесеними згідно із Законом №1774-VIII від 06.12.2016) тимчасово, з 01.04.2015 по 31.12.2017 роки, особам (крім інвалідів 1 та 2 груп, інвалідів війни 3 групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які займають посади державної служби, визначені, зокрема, Законом України "Про державну службу", призначені пенсії не виплачуються. Згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 № 283 «Про порядок обчислення стажу роботи державної служби» (зі змінами) до стажу роботи державної служби зараховується робота (служба) на посадах, зокрема, керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів інших органів управління військових формувань, Держспецзв'язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфнінспекції, її територіальних органів. 01.05.2016 р. набрав чинності Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. № 889 та постанова Кабінету Міністрів України „Про затвердження Порядку обчислення стажу державної служби" від 25.03.2016 р. № 229, згідно якої Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 р. № 283 «Про порядок обчислення стажу роботи державної служби» втратила чинність. Так, Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. № 889 та постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 р. №229 зарахування до стажу державної служби роботи на вказаних вище посадах не передбачено.

З урахуванням наведеного та згідно Закону України "Про державну службу" постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 №229 розпорядженням Управління від 23.02.2017 р. позивачу поновлено виплату пенсії з 01.05.2016 р., оскільки позивач не займає посаду державної служби, визначені, зокрема, Законом України "Про державну службу". Виплата пенсії була розрахована при страховому стажі 42 роки 09 місяців та середньомісячній заробітній платі 2721,42 грн. (1197,91 грн. х 2,27181), яка обчислена за періоди з 01.06.1995 по 31.05.2000 та з 01.07.2000 по 31.08.2010, розмір пенсії становив 1955,21 грн.., в тому числі 1570,61 грн. - основний розмір пенсії; 236,28 грн. - доплата за понаднормативний стаж 22 роки; 48,32 грн. - підвищення по ст. 42 (з 01.03.2012); 100,00 грн. - підвищення по постанові Кабінету Міністрів України від 23.04.2012 №327. З урахуванням представник вважає, що під час призначення, розрахунку та виплати пенсії Управління діяло на підставі норм діючого законодавства України.

Відповідно до вимог ч. 4 ст.183-2 КАС України суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, що беруть участь у справі.

Суд вивчивши матеріали справи прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює на посаді завідувача Першої одеської державної нотаріальної контори з 03 січня 1994 року і по теперішній час, що підтверджується довідкою виданою Головним управлінням юстиції в Одеській області від 26.12.2016 року за № 04-49/9847. Маючи необхідний трудовий стаж, на підставі особистої заяви від 25.10.2006 року, їй відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», було призначено пенсію за віком. Відповідно до довідки від 18 листопада 2016 за № 1307 позивач перебуває на обліку в Суворовському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м.Одесі. З 1 квітня 2015 року по 30 квітня 2016 року відповідачем було припинено виплату даної пенсії. Вказані обставини підтверджуються довідками виданими Суворовським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м.Одесі від 18 листопада 2016 року за № 1307,1309. Виплату пенсії відповідачем в добровільному порядку було поновлено лише у березні 2017 року згідно з його розпорядженням, але заборгованість була виплачена лише за період з травня 2016 року, що підтверджується листом від 22 серпня 2017 року за № 226/с-5.

Позивач звернулася до відповідача з вимогою нарахувати та виплатити і пенсію за період з 1 квітня 2015 року по 30 квітня 2016 року, якої була протиправно позбавлена.

Суворовське об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі в листі від 22 серпня 2017 року за №226/с-5 повідомило, що призначена позивачу пенсія не виплачується відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» (в редакції Законів від 02.03.2015 № 213-УІІІ та від 24.12.2015 року №911- VIII) тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, з 01 січня 2016 року - ветеранів військової служби»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів». Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою КМУ від 03.05.1994 р. № 283 було передбачено зарахування до стажу державної служби на посадах керівних працівників і спеціалістів, зокрема, нотаріату. З 01.05.2016 року набрав чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 р. №889 та постанова КМУ від 25.03.2016 року №229, згідно якої постанова №283 втратила чинність, відповідно до яких зарахування до стажу державної служби роботи на вказаних вище посадах не передбачено. На підставі цього працівникам державних нотаріальних контор виплата пенсії у розмірі 85 відсотків призначеного розміру була відновлена з 01.05.2016 року.

Згідно зі ст.3 Закону України «Про нотаріат», нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема з посвідчує права і факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, із метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається, зокрема, на нотаріусів, які працюють у державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси).

Відповідно до п. 5 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про нотаріат» державні нотаріуси в частині оплати праці та пенсійного забезпечення прирівнюються до державних службовців відповідних категорій. Стаж роботи державних нотаріусів у державних нотаріальних конторах зараховується до стажу державної служби. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 року №283 до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів нотаріату.

Із 01.04.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213- VIII від 02.03.2015 р. (далі - Закон №213-УІІІ від 02.03.2015 року), пп. 2 п. 12 розділу 1 якого внесені зміни у ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», згідно яких: Тимчасово, у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року: у період роботи особи (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України « Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються; та у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, призначена особі відповідно до цієї статті (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеною розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого осіб, які втратили працездатність. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 47 в редакції Законів №213-УІІІ від 02.03.2015, №911- VIII від 24.12.2015, із змінами, внесеними згідно із Законом №1774-УІІІ від 06.12.2016, тимчасово, по 31.12.2017 року особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу», а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Згідно п. 2 розділу III «Прикінцеві положення» Закону №213-УІІІ від 02.03.2015 року порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Разом із тим, відповідно до п. 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 213- УІІІ від 02.03.2015 року у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно дозаконів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус судців», «;Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника- консультанта народного депутата України.

З аналізу даної правової норми вбачається, що вона чітко визначає подію з ненастанням якої припиняють свою дію норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус судців», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Конституційний Суд України у п.3 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 року №4-зп (справа про набуття чинності Конституцією) зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Вказаний в пункті 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 213-УІІІ від року закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01.06.2015 року прийнятий не був, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність норми законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України щодо пенсійного забезпечення і, відповідно, пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) за цими Законами - не призначаються.

Враховуючи те, що з 01.06.2015 для позивача як працівника, прирівняного в частині пенсійного забезпечення до державних службовців, скасовано норми, що передбачають право на призначення пенсії позивечу відповідно до Закону України «Про державну службу», а отже, доходимо до висновку про відсутність у відповідача правових підстав для припинення виплати пенсії у зазначений у позові період.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2016 року по справі №333/6710/15-а.

Статтею 1 Закону №1058-І V «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сімї у випадках, визначених цим Законом.

Ст. 64 Конституції України передбачає обмеження соціально-економічних прав (в тому числі зупиненням дії законів та їх окремих положень) на певний строк лише в умовах воєнного або надзвичайного стану. Водночас, на момент прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» й до виникнення спору такий стан в Україні у передбаченому законом порядку запроваджено не було, встановлення обмежень щодо отримання пенсії деяким категоріям громадян є порушенням конституційних вимог щодо рівності всіх громадян, ставить громадян у нерівні умови, що також є порушенням принципів правової держави.

Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи інших людей.

Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межаі повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі 1 цієї Конвенції.

Ст. 14 Конвенції «Про захист прав людини і основополжних свобод» передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин майнового стану, народження або інших обставин.

Водночас, всупереч ст. 14 Конвенції, яка гарантує рівність у здійсненні основних свобод, позивачу з огляду на його рід занять припинено виплату пенсії в той час як без будь- якого об'єктивного і розумного обґрунтування виплата такої ж пенсії проводиться іншим особам, які перебувають в однаковому із позивачем положенні, однак мають інший рід занять. Виплата такої пенсії не зупинена іншим особам, які працюють в інших сферах та секторах державного впливу та економіки. Таким чином, має місце вочевидь наявне запровадження дискримінації відносно позивача при здійсненні останнім права на мирне володіння майном та отримання призначеної пенсії.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Пічкур проти України» №10441/06 від 7 лютого 2014 року (пункти 48-49) зазначив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» /Willis v. the United Kingdom/, заява №36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV).

Ст. 1 Першого протоколу Конвенції (Париж, 20.ІІІ.1952) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбаченихзакономабо загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені.

Надбавки, доплати та пенсії є майном в контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини статті 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законні сподівання (яке ґрунтується на законодавчій нормі) на набуття права володіння.

Таким чином, запроваджені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України №911-VІІІ від 24.12.2015 року та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213- VІІІ від 02.03.2015 р. тимчасові обмеження щодо виплати пенсії особам, що працюють на посадах та на умовах, передбаченихзаконом України «Про державну службу» суперечать ст.14, ст. 1 Першого протоколу Конвенції «Про захист прав людини і основополжних свобод» щодо дискримінації при виплаті пенсії в залежності від роду занять та позбавленні права на належне майно у формі призначених пенсійних виплат, ст.ст.22,46,58 Конституції України щодо недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод в тому числі і в сфері соціального захисту та пенсійних виплат, а також основоположним принципам, закріпленим у Законі України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» щодо рівноправності застрахованих осіб при отриманні пенсійних виплат.

Відповідно до роз'яснень, наведених у постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в її ст.8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі, коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень. У його рішеннях зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст.22 Конституції України не допускається ( рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99, від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004).

Нормами ч.2 ст.8 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права в Україні. Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи згідно норм Конституції та законів України, а також міжнародних договорів. Враховуючи положення ст.9 Конституції України та беручи до уваги Закон України від 17.07.1997 р. №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції» та Закон України від 23.02.2006 року №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод» (Рим, 04.11.1950 р. - КЗПЛ) та рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, а також враховувати роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 р. №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». При цьому, як зазначається у п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» від 19.12.2014 р. № 13, тлумачення термінів і положень КЗПЛ та протоколів до неї містяться в рішеннях ЄСПЛ.

Статтею 46 Конституції України гарантовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсія за віком, що призначається на підставі набутого стажу роботи, заслужена попередньою нелегкою працею, є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Єдиним нормативним актом, що відповідно до вимог Конституції України регулює питання пенсійного забезпечення громадян України є Закон України «Про загальнообов'язкове страхування».

Згідно його статті 4 виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення. Також, згідно статті 5 цього Закону, виключно цим Законом визначається порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Статтею 7 Закону визначені принципи, за якими здійснюється державне пенсійне страхування. До них віднесені зокрема: законодавче визначення умов і порядку здійснення загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат; державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом; гласності, прозорості та доступності діяльності Пенсійного фонду; обов'язковості фінансування за рахунок коштів Пенсійного фонду витрат, пов'язаних з виплатою пенсій та наданням соціальних послуг, в обсягах, передбачених цим Законом.

Відповідно до положень ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Стаття 64, якою передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Так, статтею 24 встановлюється рівність конституційних прав і свобод усіх громадян, та неможливість їх обмеження за будь-якими ознаками. За їх змістом не може бути обмежено право громадян на отримання пенсій та інших соціальних виплат у залежності від місця їх проживання та перебування.

Якщо Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами, що встановлено статтею 25, то тим більш така гарантія поширюється на її громадян, що мешкають на її території, та є особами внутрішньо переміщеними.

В пункті 19 постанови «Про незалежність судової влади» №8 від 13.06.2007 р. Пленум Верховного Суду України, роз'яснив, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Відповідно до п. 23 ч. 1 Європейської соціальної хартії кожна особа похилого віку має право на соціальний захист.

Згідно п. 3.2 мотивувальної частини рішення Конституційного суду №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України (254к/96-ВР) вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами».

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (ч.2 ст.3 Конституції).

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 1 ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачає, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Згідно ч. 4 ст.24 Закону України «Про пенсійне загальнообов'яковедержавне пенсійне страхування » періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, враховуючи встановлені судом обставини та вказані норми, суд прийщов до висновку, що дії відповідача по не нарахуванню та невиплаті з 01 червня 2015 року пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне загальнообов'яковедержавне пенсійне страхування » є протиправними, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо поновлення строку для звернення до суду з позовом, то суд вважає, що він був пропущений з поважних причин, тому підлягає поновленню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.2 ст.99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з нормами ч.1 ст.100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Як видно з заяви про поновлення строку для подання адміністративного позову та доданих документів позивач отримала 22.08.2017 року відповідь управління з роз'ясненнями періоду і підстав відновлення пенсії, тому вона скористалася своїм правом та звернулася за захистом прав.

Згідно з ч. 1 ст.94 КАС України, встановлено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтвердженні судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа), які, згідно з п. 1 ч. 3 ст.87 цього Кодексу, зокрема, складаються з витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких належать і витрати на правову допомогу.

Керуючись ст. ст. 10,11.53,59,69,71,76,79,86,94,159-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії у період з 01.06.2015 року по 30.04.2016 року.

Зобов'язати Суворовське об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі нарахувати та виплатити, починаючи із 01.06.2015 року по 30.04.2016 року ОСОБА_1 пенсію, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», котру стягнути з Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі.

Стягнути з Державного бюджета України судовий збір на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, у розмірі 640 гривень.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя: