Справа № 226/2322/17
Суддя: Петунін І. В.
Дата ухвалення: 2018-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 226/2322/17
ЄУН № 226/2322/17
Провадження № 2-а/226/15/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2018 року м.Мирноград

Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Петуніна І.В.,

за участі секретаря Альберті О.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача УСЗН Мирноградської міської ради Юріної Г.В.,

розглянувши у спрощеному (письмовому) позовному провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до відповідача Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, в обґрунтування якого вказала, що вона та її малолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 є особами, переміщеними з тимчасово окупованої території та проведення антитерористичної операції, а саме з м.Моспине Донецької області та 8 листопада 2017 року їх взято на такий облік до УСЗН Мирноградської міської ради. 08 листопада 2017 року вона звернулась до відповідача з заявою про призначеня їй допомоги при народженні дитини у відповідності з Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми». 29 листопада 2017 року позивачу стало відомо, що рішенням відповідача від 22 листопада 2017 року ії відмовлено у призначенні такої допомоги з причини її відсутності за місцем фактичного проживання. Вважає рішення відповідача протиправним та просила зобов'язати відповідача призначити та виплатити їй допомогу при народженні дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі вимог частини п'ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Будь-яких клопотань до суду не надходило.

Відповідач Управління Пенсійного фонду України в м.Димитрові Донецької області надав суду заперечення проти позову згідно з яким, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, 08.11.2017 звернулась до управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради (далі - Управління) із заявою про призначення допомоги при народженні дитини відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми». Управлінням винесено рішення про відмову Позивачу у виплаті даного виду допомоги із відповідними роз'ясненнями. З прийнятим рішенням ОСОБА_1 не погодилась і 30.11.2017 звернулась до Димитровського міського суду із позовом до Управління. Проти адміністративного позову ОСОБА_1 (надалі - Позивач) заперечуємо в повному обсязі, вважаємо, що даний позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» № 2811 від 21.11.1992 (зі змінами), допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Згідно ст. 5 означеного Закону, всі види державної допомоги сім'ям з дітьми, крім допомоги у зв'язку з вагітністю та пологами жінкам, зазначеним у частині другій статті 4 цього Закону, призначають і виплачують органи соціального захисту населення за місцем проживання батьків (усиновлювачів, опікуна, піклувальника). З матеріалів адміністративного позову і особової справи вбачається, що Позивач є внутрішньо переміщеною особою, яка фактично проживає в м. Мирнограді Донецької області. Даний факт підтверджується також довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 08.11.2017 № , виданою управлінням соціального захисту населення Мирноградської міської ради. Слід зазначити, що внутрішньо переміщені особи в Україні наділені спеціальним адміністративно-правовим статусом: поряд із загальними мають також спеціальні права і обов'язки. Серед основних нормативно-правових актів, які регулюють правовий статус внутрішньо переміщених осіб, є, зокрема, Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-УІІ. Так, згідно цього Закону, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. Поряд з цим, згідно ч.2 ст. 9 цього Закону, внутрішньо переміщена особа зобов'язана повідомляти про зміну місця проживання структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за новим місцем проживання протягом 10 днів з дня прибуття до нового місця проживання. Відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворені районними, районними у мм. Києві і Севастополі державними адміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад, приймають рішення про відновлення або про відмову у відновленні соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Для призначення (відновлення) соціальних виплат структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за власною ініціативою або за зверненням органів, що здійснюють соціальні виплати, протягом 15 робочих днів з дня отримання відповідної заяви внутрішньо переміщеної особи або з дня надходження звернення від органів, що здійснюють соціальні виплати, проводить перевірку достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи. За результатами проведення перевірки структурним підрозділом з питань соціального захисту населення складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за формою, встановленою Мінсоцполітики. Під час обстеження матеріально-побутових умов сім'ї представник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення інформує внутрішньо переміщених осіб про їх обов'язок у десятиденний строк письмово повідомляти про зміну фактичного місця проживання/перебування структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за новим фактичним місцем проживання/перебування, а також про наслідки невиконання такого обов'язку. За результатами розгляду подання з урахуванням акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї або інших документів, визначених в абзаці другому пункту 7 цього Порядку, комісія приймає рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати з моменту припинення її виплати. Комісія, крім підстав відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати, передбачених законодавством, може відмовити заявникові у призначенні (відновленні) такої виплати в разі його відсутності за фактичним місцем проживання/перебування, зазначеним у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати. Так, рішенням Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженим протоколом № 46 від 15.11.2017 Позивачу було відмовлено у призначенні допомоги при народженні дитини у зв'язку із не проживанням за вказаною ним адресою у м. Мирнограді. Стаття 8 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Оскільки Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-УІІ, а також Постанова Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» не визнані неконституційними, вони підлягають виконанню на всій території України. Враховуючи вищевикладене, вважає, що Управління в даному випадку діяло в межах своїх повноважень, виконало всі передбачені вимоги щодо розгляду заяви Позивача, і правомірно прийняло рішення про відмову Позивачу в призначенні допомоги при народженні дитини на основі чинного законодавства. Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Враховуючи вищезазначене, просила долучити заперечення до матеріалів справи та відмовити Позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Судом встановлено, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, позивач ОСОБА_1 народила сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5-6).

08.11.2017 року ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_4, 2017 року народження взяті на облік як внутрішньо переміщені особи за адресою: АДРЕСА_2, про що видані довідки № , (а.с. 7-8).

22 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулась до УСЗН Мирноградської міської ради з заявою про призначення допомоги при народженні дитини, зазначивши адресу фактичного проживання: АДРЕСА_2 (а.с. 25-26).

З відповіді УСЗН Мирноградської міської ради від 28.11.2017 року № І-78-2, ОСОБА_1 дізналась, що на підставі рішення комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 22.11.2017 року № реєстрації 12176, затвердженого рішенням Мирноградської міської ради 15.11.2017 року № 46 їй відмовлено у призначенні допомоги при народженні дитини у зв'язку з тим, що вона не мешкає за місцем фактичного проживання, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 10.11.2017 року (а.с. 9, 24, 27-28, 29).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров'я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов'язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право відповідно до ч.2 ст.46 Основного Закону України гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел і забезпечується ч.2 ст.22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Відповідно до Указу Президента України від 14.11.2014р. № 875/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.11.2014р. «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.11.2014р. «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях».

За змістом п.п.2) п.3 рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.11.2014р. «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», Кабінет Міністрів України у тижневий строк вживає заходи щодо припинення на окремих територіях у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях діяльності державних підприємств, установ та організацій, їх філій (відділень), представництв; евакуації працівників (за їх згодою); вивезення в разі можливості майна та документації; переведення державних службовців і посадових осіб місцевого самоврядування з окремих територій у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях на роботу в іншу місцевість.

Згідно з Переліком населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затвердженого розпорядженням КМУ від 07.11.2014р. № 1085-р., м.Моспине Донецької області входить до зазначеного переліку.

В силу вимог ч. 1 ст. 13 Закону України «Про охорону дитинства», з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім'ях, держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» та іншими законами України. Зокрема, допомога при народженні дитини є видом державної допомоги сім'ям з дітьми, закріпленим у ст. 3 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми».

Згідно з ч.1 ст.10 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Позивач має статус внутрішньо переміщеної особи, який врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року № 1706 (далі Закон № 1706).

Відповідно до ст.7 Закону № 1706 для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно положень ст.1 Конвенції, ст.1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Положеннями ст.14 Конвенції регламентовано, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідно до правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеної у п. 23 рішення «Кечко проти України» від 08.11.2005 року, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримані всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач була позбавлена права на отримання допомоги при народженні дитини з 08.11.2017 року, її вини в неотриманні допомоги по народженні дитини немає.

Крім того, суд звертає увагу, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», в якій встановив обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для неї на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні соціальної допомоги та потребує від неї здійснення додаткових дій, не передбачених законодавством.

Реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», не може позбавляти її права на отримання соціальної допомоги. Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідачем у справі не надано відомостей, що позивач отримує таку допомогу в іншому територіальному органі соціального захисту населення на території України, зокрема, за місцем свого поточного фактичного проживання.

Отже, відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти його права на отримання соціальної допомоги через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до п.1 ч.1 ст.92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

Водночас, зазначені відповідачем постанови Уряду не є законами, а тому як підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не наведено жодного порушення з боку позивача, яке б відповідно до чинного законодавства було б підставою для відмовиу виплаті ії соціальної допомоги. Діючи поза законом, відповідач тим самим свавільно втрутився у право позивача на отримання державної допомоги при народженні дитини, що призвело до його порушення, а тому воно підлягає захисту шляхом задоволення вимог позивача про призначення та виплати такої допомоги з 08.11.2017 року.

Суд не погоджується з запереченнями відповідача і вважає, що відповідач не довів правомірності свого рішення та законності підстав у відмові в поновленні виплат державної допомоги при народженні дитини.

На підставі Конституції України, ЗУ «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 7 Сімейного Кодексу України, рішень Європейського суду та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, керуючись, ст.ст.2, 9, 12, 33, 77, 139, 227-228, 241-246, 255, 295, п.п.15.5 розд. VII Перехідних положень КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6 (місце реєстрації: АДРЕСА_1, взята на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_2 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4) до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради (місце реєстрації установи: Донецька область м.Мирноград мікрорайон Молодіжний, буд. 59, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 25953304) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради та скасувати рішення від 22 листопада 2017 року щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні допомоги при народженні дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 08 листопада 2017 року.

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради призначити та виплатити ОСОБА_1 допомогу при народженні дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 08 листопада 2017 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Донецького апеляційного адміністративного суду Донецької області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя І.В.Петунін