Справа № 826/1097/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2017-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 грудня 2017 року № 826/1097/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві, територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області про визнання протиправною відмови, зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві, територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, в якому просить:

- визнати неправомірною відмову територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області від 16.12.2016 року № Б-с-2203 у нарахуванні та виплаті йому вихідної допомоги у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою;

- зобов'язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області здійснити нарахування і виплату йому за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку вихідну допомогу у розмірі 261000, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював суддею понад 29 років. Постановою Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року його було звільнено з посади судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області у відставку відповідно до п. 9 частини 5 статті 126 Конституції України (подання суддею заяви про відставку).

Після звільнення позивач звернувся до територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області із заявою про виплату йому вихідної допомоги відповідно до законодавства. У задоволенні вказаної заяви ОСОБА_1 було відмовлено у зв'язку з тим, що його заява про відставку подана та постанова Верховної ради України про відставку прийняті після набрання чинності Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким виключена частина 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що передбачала виплату вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою.

Таку відмову ОСОБА_1 вважає протиправною, оскільки він був обраний суддею під час дії Закону України «Про статус суддів», який діяв до 2010 року і передбачав право на отримання вихідної допомоги без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку, та в подальшому стаття 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI також передбачала пов'язане з цим право на отримання вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат.

Однак, на думку позивача, територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області в порушення вказаних норм закону відмовило йому у виплаті вихідної допомоги, тим самим порушивши вимоги статті 19 Конституції України.

Позивач надіслав клопотання, в якому просив розглядати справу за його відсутності.

Представник Державної судової адміністрації України і територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області в наданих суду запереченнях зазначив, що станом на день виходу судді Поліщука Р.А. у відставку стаття 136 Закону, що регламентувала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, втратила свою чинність. Представник відповідачів стверджує, що повинні застосовуватись норми Закону, які діють на час прийняття рішення про звільнення суддів, а відтак підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги відсутні. З урахуванням наведеного, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Представник Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві надіслав до суду письмові заперечення проти позову, в яких вказав, що територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області не обслуговується в Головному управлінні Державної казначейської служби України в місті Києві. Також матеріали справи не містять фактичних даних, що вказують на неправомірність дій чи бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві, що призвели до виникнення даного спору. Крім того, просив розглядати справу за його відсутності.

Відповідно до вимог частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції чинній на момент постановлення ухвали), особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням вимог ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції чинній на момент постановлення ухвали), суд прийшов до висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 22 червня 1987 року був зарахований в штат Нікопольського міськнарсуду у зв'язку з обранням народним суддею.

10 квітня 1990 року обраний суддею Нікопольського районного народного суду.

20 квітня 2000 року обраний суддею Нікопольського районного суду безстроково.

21 січня 2002 року переведений суддею Нікопольського міського суду.

23 березня 2004 року переведений на посаду судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

08 вересня 2016 року Верховною Радою України прийнято постанову «Про звільнення суддів» №1515-VIII, якою ОСОБА_1 звільнено з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку відповідно до пункту 9 частини пятої статті 126 Конституції України.

На підставі наказу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 106-о від 18.10.2016 року ОСОБА_1 відраховано зі штату цього суду.

12.12.2016 року позивач звернувся до територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області із заявою, в якій просив виплатити йому вихідну допомогу у зв'язку із звільненням з посади судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області у відставку.

Листом територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області від 16.12.2016 року № Б-с-2203 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні вказаної заяви.

В листі зазначено, що чинним на момент звільнення позивача Законом України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачено нарахування та виплату вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з цим позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 9 частини пятої статті 126 Конституції України (в редакції, чинній до 30 вересня 2016 року) передбачалось, що суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Відповідно до положень статті 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (в редакції, чинній до 30 вересня 2016 року) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач працював на посаді судді понад 29 років і скористався своїм правом на відставку. 08 вересня 2016 року Верховною Радою України прийнято постанову, якою ОСОБА_1 звільнено з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку. Отже, 08 вересня 2016 року повноваження позивача як судді припинились.

На думку ОСОБА_1, у зв'язку з виходом у відставку він має право на отримання вихідної допомоги у розмірі місячного заробітку за штатною посадою судді за кожен повний рік відповідно до статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року №2862-XII.

Однак, на переконання суду, такі вимоги позивача є безпідставними.

Так, відповідно до частини третьої статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року №2862-XII, судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Проте, вказаний закон втратив чинність 01 січня 2012 року на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ.

Положеннями частини першої статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (у редакції Закону, що діяла до 01 квітня 2014 року) передбачалося, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Однак, пунктом 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1116-VII внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI та виключено статтю 136.

Згідно з Прикінцевими положеннями Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» вказані зміни набрали чинності з 01 квітня 2014 року.

Внесені Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні»зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в частині скасування положень статті 136 цього Закону є чинними, неконституційними не визнавались.

30 вересня 2016 року набрали чинності норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ, частиною першою статті 143 якого передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Вирішуючи питання щодо співвідношення наведених норм суд звертає увагу на положення статті 58 Конституції України, якою визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

При цьому рішенням Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, норми статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року №2862-XII, статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI, статті 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ щодо виплати судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги не мають зворотної дії в часі.

В даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді, а саме: станом на 08 вересня 2016 року.

Оскільки датою виходу судді у відставку є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а не дата подання заяви про відставку чи дата звільнення з посади (відрахування зі штату суду), і на момент винесення Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді у зв'язку із поданням заяви про відставку (08 вересня 2016 року) діяли норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI, яким не передбачалось нарахування і виплата спірної вихідної допомоги, суд приходить до висновку про відсутність у позивача права на отримання указаної допомоги. При прийнятті оскаржуваного рішення відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суду не надав.

Натомість відповідач довів суду відсутність протиправних дій зі свого боку.

За таких обставин позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.В. Аблов