Справа № 809/1511/17
Суддя: Біньковська Н.В.
Дата ухвалення: 2017-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" грудня 2017 р. справа № 809/1511/17
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Біньковської Н.В.,
за участю: секретаря судового засідання Хоми О.В.,
представника позивача - Кобилинець Т.В.,
представника відповідача - Кощинець Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до державної установи "Долинський виправний центр (№118)", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Долинський об`єднаний міський військовий комісаріат про скасування наказу № 50 о/с від 20.10.2016 року, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до державної установи "Долинський виправний центр (№118)", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Долинський об`єднаний міський військовий комісаріат про скасування наказу № 50 о/с від 20.10.2016 року, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем протиправно, в порушення ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ст.119 Кодексу Законів про працю України звільнено позивача з посади за п.8 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», без збереження місця роботи та середнього заробітку.
У судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав, наведених у позовній заяві. Додатково пояснила, що вважає звільнення незаконним, таким, що суперечить вимогам ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч.2 ст.119 Кодексу Законів про працю України, яка передбачає увільнення працівників а не звільнення, оскільки позивач призваний на військову службу на час дії в Україні особливого періоду, за ним повинно зберігатись місце роботи та середній заробіток. Зазначила, що за наслідками проведеної Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області перевірки винесено припис від 30.12.2016 року, яким зобов`язано усунути порушення та відповідача притягнуто до відповідальності за порушення вимог законодавства про працю, а саме ст.119 Кодексу Законів про працю України. Звернула увагу суду на те, що позивач своєчасно звернутися до суд із позовом не зміг, оскільки, проходячи строкову службу був позбавлений можливості вільного пересування, що унеможливило своєчасне звернення до суду. Ухвалою Долинського районного суду від 03.10.2017 року провадження у справі закрито, а ухвалою цього суду від 26.10.2017 року позов повернуто позивачу у зв`язку з недотриманням правил підсудності. Просила суд поновити строк звернення до суду пропущений з поважних причин, а позов задовольнити.
Ухвалою суду, прийнятою у судовому засіданні 12.12.2017 року без виходу до нарадчої кімнати строк звернення до суду визнано пропущеним з поважних причин.
Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила. Суду пояснила, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Вказала, що статус позивача врегульований Законом України Про Державну кримінально-виконавчу службу, Законом України Про Національну поліцію та іншими нормативними актами, але не Кодексом законів про працю України. Просила у задоволенні позову відмовити.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, на адресу суду надав заяву про розгляд справи без його участі. У минулому судовому засіданні представник третьої особи позовні вимоги підтримала, зазначила що відповідачем незаконно звільнено позивача.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 помічник військового комісара з правової роботи Івано-Франківського ОВК суду показав, що позивач призваний на строкову військову службу під час дії особливого періоду.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, представника третьої особи, показання свідка, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 28.12.2015 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу - державну установу "Долинський виправний центр (№118)", на посаду молодшого інспектора відділу безпеки та нагляду із званням молодшого сержанта внутрішньої служби (а.с.9).
На виконання Указу Президента України від 29.03.2016 року №122/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців строкової служби, строки проведення чергових призовів та чергові призови громадян України на строкову військову службу у 2016 році» розпорядженням Івано-Франківської облдержадміністрації № 202 від 26.04.2016 року в області організовано проведення призову громадян на строкову військову службу у 2016 році (а.с.68).
На підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Указу Президента України від 29.03.2016 року №122/2016 «Про звільнення з запас військовослужбовців строкової служби, строки проведення чергових призовів та чергові призови громадян на строкову службу у 2016 році» наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 №101 від 27.07.2016 року з 01.10.2016 року по 30.11.2016 року проведено призов громадян на строкову військову службу (а.с.65).
Пунктом 5 зазначеного наказу зобов`язано керівників підприємств, установ організацій, в тому числі і навчальних закладів незалежно від їх підпорядкування і форми власності відкликати призовників з відряджень для забезпезпечення своєчасного прибуття на призовну дільницю (а.с.65).
Відповідно до повістки позивача призвано на строкову військову службу та зараховано в команду № 6208, зобов`язано з`явитися 20.10.2016 року о 6.00 год. для відправки на збірний пункт (а.с.53) .
Згідно довідки №591 від 16.06.2017 року позивач перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 20.10.2016 року (а.с.10).
Наказом начальника Долинського виправного центру (№118) Управління державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області №50 о/с від 20.10.2016 року позивача відкликано із чергової відпустки та звільнено за п.8 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств) (а.с.11).
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до вимог статті 1 цього Закону захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Частиною 7 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи і організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (об`єднані міські) військові комісаріати (далі - районні (міські) військові комісаріати), військові комісаріати Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, а також територіальні центри (в Автономній Республіці Крим, областях, місті Києві) та філіали (в районах та містах) комплектування військовослужбовцями за контрактом.
Частиною 6 статті 2 зазначеного Закону визначено види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Строкову військову службу громадяни України проходять відповідно до законів України у Збройних Силах України та інших військових формуваннях з метою здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь для збройного захисту Вітчизни (ч.7 ст.2 Закону).
Строки проведення призову (призовів) громадян України на строкову військову службу визначаються Указом Президента України. Такий указ публікується в засобах масової інформації не пізніш як за місяць до закінчення року, що передує року призову (призовів) громадян України на строкову військову службу, крім указу про призов (призови) громадян України на строкову військову службу в особливий період, який публікується не пізніш як за місяць до початку проведення призову (призовів) громадян України на строкову військову службу (ч.6 ст.15 Закону).
Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження врегульовано Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», яким визначено завдання Державної кримінально-виконавчої служби України щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.
До персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби) (ст.14 Закону). Особам рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби встановлюються спеціальні звання, зокрема молодший сержант внутрішньої служби.
Пунктом 5 статті 23 Закону визначено що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.
Відповідно з ч. 1 ст. 48 Закону України "Про Національну поліцію" призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону, якою в свою чергу визначено, що призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.
Відповідно до п.8 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).
Суд зазначає що така підстава звільнення не може бути застосована у випадку призову на строкову військову службу.
Судом встановлено, що підставою для видачі наказу про звільнення позивача за п.8 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» став наказ військового комісара Долинського об`єднаного міського військового комісаріату № 123 від 20.10.2016 року, яким надано відрядження заступнику військового комісара начальнику відділення укомплектування для здачі призовників для відправки у військову частину (а.с.63).
Статтею 119 КЗпП України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, а саме: на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Гарантії, визначені у частинах третій та четвертій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.
Згідно зі статтею 39 Закону України Про військовий обовязок і військову службу (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".
За громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, не припиняється державна реєстрація підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців. У разі непровадження ними підприємницької діяльності у період проведення мобілізації нарахування податків і зборів таким фізичним особам - підприємцям не здійснюється.
Як вбачається з повістки, позивач був призваний на військову строкову службу.
Таким чином, на момент припинення трудових відносин з позивачем нормами Кодексу законів про працю України передбачалося надання гарантій та пільг відповідно до закону "Про військовий обов`язок і військову службу", а таким чином збереження робочого місця, посади і середнього заробітку як за працівником, що проходить строкову військову службу.
З матеріалів справи слідує та не заперечується позивачем, що переводу як такого не було, ОСОБА_1 був призваний на строкову військову службу.
Отже, суд приходить до висновку що позивач протиправно був звільнений з посади за п.8 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій), з 20.10.2016 року.
Враховуючи вищевказані законодавчі норми, обгрунтованим є твердження позивача, що його мали увільнити від роботи, а не звільнити, та зберегти йому посаду, нараховувати і виплачувати середній заробіток.
Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача щодо непоширення норм трудового законодавства на дані правовідносини з огляду на таке.
Згідно статті 1 КЗпП України, Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).
В той же час, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. Про це чітко зазначено у преамбулі закону.
Таким чином, норми Кодексу законів про працю України та норми Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є спеціальними, але регулюють різні за правовою природою види правовідносин (які саме, було зазначено вище), та не можуть заміняти один одного, не мають пріоритету один проти іншого, та застосовуються в різних сферах.
Норми Закону України "Про Національну поліцію" є спеціальними, однак у зв`язку з не врегулюваністю даних правовідносин підлягають застосуванню норми законодавства про працю, в цій частині.
Окрім того, відповідач є державною установою, яка входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України.
Відповідно до статті 14 Закону України Про Державну кримінально-виконавчу службу України до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу, спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України .
Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.
Частиною 8 згаданої статті визначено, що трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).
На спеціалістів Державної кримінально-виконавчої служби України, які не мають спеціальних звань, поширюється дія Закону України "Про державну службу".
Таким чином, помилковими є твердження про не поширення дії законодавстава про працю на дані правовідносини.
Згідно частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Оскільки в ході розгляду справи судом встановлено, що у відповідача відсутні правові підстави для звільнення, позивача протиправно звільнено, у відповідності до положень ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, для ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне визнати протиправним і скасувати наказ державної установи "Долинський виправний центр (№118)" № 50 о/с від 20.10.2016 року в частині звільнення із займаної посади та поновити на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки державної установи "Долинський виправний центр (№118)" ОСОБА_1 з 20.10.2016 року.
Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року (справа № 21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).
Відповідно до п. 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Суд зазначає, що період вимушеного прогулу позивача складає 293 робочих дні, що обраховується починаючи з дня звільнення до прийняття судом рішення про поновлення позивача на посаді.
Середньоденний розмір грошового утримання розраховано відповідно до наданих суду сум грошового забезпечення позивача та складає 128,07 грн.
Таким чином, за весь час вимушеного прогулу на користь позивача підлягає стягненню з відповідача грошове забезпечення в розмірі 37 524,51 грн. середнього заробітку, з якої не вирахувано належних податків та зборів. (293 дні х 128,07 грн.)
Згідно з п.п. 2,3 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне постанову в частині поновлення позивача та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допустити до негайного виконання.
Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За правилами, встановленими ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Отже, всупереч наведеним нормам відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено тих обставин, що стали підставою для прийняття оскаржуваного наказу, згідно якого позивача звільнено з посади.
Щодо стягнення з відповідача судових витрат у вигляді витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.
Статтею 123 КАС України визначено види судових витрат, які складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 134 КАС України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною першою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено що витрати, пов`язані з правничою допомогою, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Таким чином, дана норма визначає перелік витрат, що покриваються в адміністративному процесі сторонами, а отже тих, які нею (стороною) понесені.
Як вбачається з адміністративного позову судові витрати на правову допомогу в розмірі 3 000 гривень понесені не позивачем, а його представником, що підтверджується договором наявним у матеріалах справи, а тому останні не можуть бути предметом стягнення з іншої сторони при задоволенні позову згідно ст.139 КАС України.
Крім того, в судовому засіданні встановлено, що зазначені у акті-розрахунку виконаних робіт роботи по наданню правової допомоги здійснені при розгляді справи у Долинському районному суді. Таким чином, вимоги щодо стягнення судових витрат у вигляді витрат на правову допомогу в розмірі 3 000 гривень задоволенню не підлягають.
Враховуючи викладене, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Визнати протиправним і скасувати наказ державної установи "Долинський виправний центр (№118)" № 50 о/с від 20.10.2016 року в частині звільнення із займаної посади ОСОБА_1 .
Поновити на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки державної установи "Долинський виправний центр (№118)" ОСОБА_1 з 20.10.2016 року.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки державної установи "Долинський виправний центр (№118)" та стягнення з державної установи "Долинський виправний центр (№118)" на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за один місяць в розмірі 2 497,37 грн. (дві тисячі чотириста дев`яносто сім гривень 37 копійок).
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Біньковська Н.В.

Рішення складене в повному обсязі 28.12.2017 .