Справа № 826/8655/17
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2018-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8655/17 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Літвінова А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Василенка Я.М., Троян Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року, прийняту в порядку письмового провадження, у справі за позовом ОСОБА_2 до Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» про зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - відповідач), в якому просила суд зобов'язати відповідача зняти арешт на все нерухоме та рухоме майно ОСОБА_2, накладений постановами Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 05.08.2016 та від 30.06.2017 ВП №50427679.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року позов задоволено. Зобов'язано Подільський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві зняти арешт з усієї квартири АДРЕСА_1, накладений постановами Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 05.08.2016 та від 30.06.2017 ВП №50427679.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити постанову суду першої інстанції, а саме: викласти пункт другий резолютивної частини постанови в наступній редакції: «зобов'язати Подільський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві зняти арешт з усього нерухомого та рухомого майна ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1), накладений постановами Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 05.08.2016 та від 30.06.2017 ВП №50427679.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції при вирішенні спору дійшов законного та обґрунтованого висновку про задоволення позову, проте, не вирішив всіх вимог, з огляду на те, що позивач просила зобов'язати відповідача зняти арешт з усього нерухомого та рухомого майна, а суд задовольнив позов лише в частині про зняття арешту лише з усієї квартири АДРЕСА_1.

Відповідач та треті особи, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, відзив на апеляційну скаргу не подали.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у провадженні Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебуває виконавче провадження № 50427679 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Паракуди І.В. від 11.01.2013, реєстровий № 30 про звернення стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та задоволення за рахунок його вартості заборгованості за кредитним договором на користь ПАТ «Альфа-Банк».

Головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у місті Києві винесено постанову від 11.03.2016 про відкриття виконавчого провадження №50427679, на виконання виконавчого напису №30 від 11.01.2013, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В.

Боржником у виконавчому написі зазначено ОСОБА_2.

З метою забезпечення виконання виконавчого напису та усунення можливості здійснення відчуження майна, 05.08.2016 головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у місті Києві винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в межах виконавчого провадження №50427679, якою накладено арешт на все майно в межах суми боргу, що належить ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення 408 726,61 грн.

В подальшому відповідачем винесено 30.06.2017 постанови про стягнення виконавчого збору та про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

З метою забезпечення виконання рішень та усунення можливості здійснення відчуження майна, 30.06.2017 головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у місті Києві винесено постанову про арешт майна боржника в межах виконавчого провадження №50427679, якою накладено арешт на все майно боржника в межах суми виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Вважаючи накладення арешту на все її майно згідно з постановами відповідача 05.08.2016 та від 30.06.2017 ВП №50427679 незаконним, позивач звернулася з даним позовом до суду.

В обґрунтуванні адміністративного позову ОСОБА_2 зазначає, що виконавчий напис вчинено виключно на звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_1, власниками якої є ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, які виступили майновими поручителями та надали вищезазначену квартиру в іпотеку ПАТ «Альфа-Банк» з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 - позичальника за кредитним договором № 800001301 від 02 серпня 2007 року, укладеним з ПАТ «Альфа-Банк».

Позивач посилається на ст. 11 Закону України «Про іпотеку», згідно якої майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції погодився з вищезазначеними доводами позивача та, крім цього зазначив, що державний виконавець при накладенні спірного арешту на все майно позивача не вказав суму боргу, яка предметом стягнення з позивача, що не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про іпотеку».

Частиною 3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV, що був чинним на час винесення постанови про накладення арешту від 05.08.2016, передбачено, що постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети.

Згідно частини першої - третьої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, у тому числі винесенням постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Проведення опису майна боржника здійснюється не пізніше ніж протягом місяця з моменту отримання інформації про місцезнаходження майна.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Відповідно до частини першої - третьої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.02.2016 №1404-VIII, що діяв на дату винесення постанови державного виконавця від 30 червня 2017 року, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

З аналізу наведених норм Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що арешт на майно боржника повинен накладатися з метою забезпечення виконання відповідного виконавчого документа з урахуванням суми боргу та витрат виконавчого провадження.

Проте, відповідачем не надано доказів того, що постанови про накладення арешту на все майно позивача прийняті з урахуванням суми такого боргу.

Крім цього, у виконавчому документі (виконавчому написі нотаріуса) суму, яка підлягає стягненню з позивача не зазначено, натомість, вказано про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_1, власниками якої є ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, які виступили майновими поручителями та надали вищезазначену квартиру в іпотеку ПАТ «Альфа-Банк» з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 - позичальника за кредитним договором № 800001301 від 02 серпня 2007 року, укладеним з ПАТ «Альфа-Банк».

У ст. 11 Закону України «Про іпотеку» міститься застереження, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Аналіз наведених положень норм матеріального права дає підстави для висновку, що реалізація заставленого майна (яке також знаходиться в реєстрі заборон на його відчуження) може бути проведена виключно органами державної виконавчої служби (ст. ст. 41, 54 ЗУ «Про іпотеку»), а поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем в межах вартості майна, переданого у заставу.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що накладення згідно зі спірними постановами державного виконавця арешту на все майно поручителя, яким виступає позивач як власник 1/3 частки квартири, переданої в іпотеку, є незаконним та необґрунтованим.

В адміністративному позові ОСОБА_4. просила зобов'язати відповідача зняти спірний арешт, посилаючись на незаконність постанов про накладення арешту.

Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Такий спосіб захисту може бути реалізований фізичною особою шляхом звернення до суду з позовом в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України, що була чинною на час звернення позивача з даним позовом до суду, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

З огляду на викладене, враховуючи, що ОСОБА_2 є стороною виконавчого провадження, належним способом захисту порушених прав позивача буде визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця про накладення арешту на майно позивача.

При вирішенні справи, колегія суддів враховує, що позивачем не пропущено строк на звернення з даним позовом до суду з огляду на те, що, як зазначено у пояснення (а.с. 171) про існування спірних постанов позивач дізналася 21.06.2017 після отримання виклику державного виконавця та ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження. Копії постанов по виконавчому провадженню їй не направлялися. Доказів зворотного відповідачем не надано, а тому строк на оскарження цих постанов підлягає поновленню.

Суд першої інстанції при вирішенні справи вірно встановив фактичні обставини справи, проте неправильно обрав спосіб захисту прав позивача.

З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанову суду першої інстанції необхідно скасувати.

Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно зі ст. 322 КАС України резолютивна частина постанови суду апеляційної інстанції має містити висновок щодо розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями ст.ст. 272, 287, 312, 317, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року скасувати.

Прийняти нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Вийти за межі позовних вимог.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Савченко Ю.Й. від 05.08.2016 ВП 50427679 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Савченко Ю.Й. від 30.07.2017 ВП 50427679 про арешт майна боржника.

Стягнути Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 704 грн. (сімсот чотири грн. 00 коп.).

Постанова набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді Я.М. Василенко
Н.М. Троян
Повний текст постанови складено 04.01.2018