Справа № 219/14561/17
Суддя: Павленко О. М.
Дата ухвалення: 2018-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 січня 2018 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

судді Павленко О.М.,

за участі секретаря Брагіної М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просить визнати неправомірною бездіяльність Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати їй пенсії з 1.03.2016 року, зобов'язати Бахмутське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області відновити нарахування та виплату належної їй пенсії. Зазначила, що вона перебуває на обліку в Бахмутському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області на підставі електронної пенсійної справи, яка надійшла з управління Пенсійного фонду України в м. Єнакієве Донецької області та отримує пенсію у разі втрати годувальника, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», шляхом зарахування коштів на банківський рахунок. На даний час пенсія для неї є єдиним джерелом існування. У жовтні 2017 року вона вирішила зняти пенсію зі свого карткового рахунку, однак кошти на ньому були відсутні. Позивач звернулася до Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на особистий прийом, на якому дізналася, що виплата пенсії їй була призупинена до з'ясування у зв'язку з перевіркою місця її фактичного проживання. Але будь-яких повідомлень або документів про зупинення виплати пенсії поштою або на телефон вона не отримувала, хоча усі її дані знаходилися у відповідача у пенсійній справі. Тому, вона змушена була звернутися до адвоката за юридичною допомогою. На письмовий адвокатський запит було отримано відповідь Бахмутського об'єднаного управління пенсійного фонду України Донецької області від 11.12.2017 року, з якої вона дізналася, що відповідач з 1.03.2016 року припинив виплату її пенсії у зв'язку з проведенням верифікації за списками СБУ до з'ясування у зв'язку з перевіркою місця її проживання. Вважає таку бездіяльність відповідача протиправною і такою, що порушує її конституційні права, у зв'язку з чим звернулася до суду з вказаною позовною заявою.

В судове засідання позивач та її представник не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, в адміністративному позові позивач зазначила, що просить розглянути справу у її відсутність.

Представник відповідача - Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Разом з тим, 26.12.2017 року відповідачем надано заперечення на адміністративний позов ОСОБА_1, відповідно до яких він просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та розглянути справу без участі представника управління. Зазначив, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку в Бахмутському ОУ ПФУ Донецької області, пенсія їй виплачувалась до 1.03.2016 року. Однак, на підставі постанови КМУ № 595 від 07.11.2014 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам, організаціям Донецької та Луганської областей», постанови КМУ №509 від 01.10.2014 «Про тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ», постанови КМУ №365 від 08.06.2016 «Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», постанови КМУ №136 від 18.02.2016 «Порядок здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації...» виплата пенсії позивачу з березня 2016 року була призупинена (згідно звірки з даними УПСЗН Бахмутської міської ради та УПСЗН Бахмутської РДА). Так, позивач у визначеному законодавством порядку не вживала заходів, спрямованих на отримання належної їй суми пенсійних виплат та у зв'язку з цим не змогла отримати вказані виплати, тобто реалізувати гарантоване Конституцією право. Позивачем не надано до суду доказів того, що вона була позбавлена права і можливості реалізувати своє право на пенсійне забезпечення, гарантоване Конституцією України в порядку, визначеному вищевказаними нормами законодавства України, зокрема Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», тобто не встановлено порушення її прав. Посилання позивача на той факт, що Управління в супереч нормам Конституції України грубо порушує її пенсійні права та рівень її соціального захисту є такими, що не ґрунтуються на Законі, а тому не можуть бути взяті до уваги судом при прийнятті даного рішення. На підставі викладеного, Управління діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, Законом України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, підзаконними нормативними актами, прийнятими постановами Кабінету Міністрів України, права позивача порушені не були, у зв'язку з чим в задоволенні позову про визнання протиправними бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії просить відмовити.

За таких підстав суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по справі та на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Крім того, позивачем було заявлене клопотання про поновлення пропущеного нею строку звернення до суду з позовом щодо відновлення нарахування та виплати належної їй пенсії з 1.03.2016 року, вказуючи, що відповідне рішення (яке має пряме відношення до її прав особи, яка приймає участь у правовідносинах, стороною якої є УПФУ) не було наділсане на її адресу працівниками УПФУ, які зобов'язані доводити до відома громадян про усі зміни, що стосуються їхніх прав на пенсійне забезпезчення, тому у неї була відсутня можливість оскаржити факти правопорушення її суб'єктивних прав неправомірними діями та бездіяльністю УПФУ своєчасно.

Частиною 2 статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.121 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залиш суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

З адміністративного позову та доданих до нього документів вбачається, що про порушення свого права на пенсійне забезпечення позивач дізналася саме у грудні 2017 року, коли отримала відповідь управління про призупинення виплати пенсії за адвокатським запитом, а з адміністративним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду 13 грудня 2017 року, тобто в межах передбаченого Законом шестимісячного строку звернення до адміністративного суду. За таких підстав, строк звернення позивача до суду за захистом своїх прав та інтересів щодо відновлення нарахування та виплати пенсії з 1.03.2016 року підлягає поновленню.

Відповідачем не надано суду доказів, які б спростовували вказані висновки суду, та не зазначено про існування вказаних доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на пенсії за віком, що підтверджується копією посвідчення НОМЕР_3, виданого 19.03.1992 року (а.с.13).

Відповідно довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України або районів проведення АТО № від 3.03.2015 року вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, постійно проживала за адресою: АДРЕСА_3, і перемістилася з тимчасово окупованої території в АДРЕСА_1 (а.с.14).

Так, ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні на підставі електронної пенсійної справи, яка надійшла до Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області з управління Пенсійного фонду України в м. Єнакієве Донецької області та отримує пенсію у разівтрати годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Оскільки, відповідно до ст. 47 Закону № 1058 пенсія виплачується за фактични місцем проживання пенсіонера в межах України, керуючись постановою Кабінету Міністрів України від 1.10.2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», постановою Кабінету Міністрів України від 5.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та у зв'язку з проведенням верифікації за списками СБУ з 1.03.2016 року виплата пенсії по пенсійній справі ОСОБА_1 призупинена до з'ясування у зв'язку з перевіркою місця фактичного проживання.

У судовому засіданні встановлено, що нарахування та виплату позивачеві пенсії припинено.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до ч.3 цієї виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління всистемі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Отже, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Вказівка у листі (а.с.9) та письмових запереченнях (а.с.20-23) на призупинення виплати пенсії не може свідчити про те, що виплата пенсії не припинялась, оскільки в частині здійснення пенсійних виплат Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не оперує поняттям «призупинення».

Установлено, що, не зважаючи на фактичне припинення нарахування та виплати пенсії, рішення територіальним органом Пенсійного фонду щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії не приймалося.

Згідно зі Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» урайоні проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Кабінетом Міністрів України 7 листопада 2014 року прийнято постанову «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» № 595. Цією постановою затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей (далі - Тимчасовий порядок).

Пунктом 8 Тимчасового порядку встановлено, що особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Представник відповідача у письмових запереченнях зазначив, що з метою забезпечення контролю за дотриманням норм законодавства при взятті на облік та виплаті пенсій внутрішньо переміщеним особам з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції», Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» змін до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або районів проведення антитерористичної операції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 року № 79, які набрали чинності 18 березня 2015 року, призначення та поновлення пенсій особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції, здійснюється тільки після обміну інформацією з Єдиною інформаційною базою даних про взятих на облік осіб, між органами соціального захисту населення та управліннями Пенсійного фонду.

Згідно довідки від 3.03.2015 року № про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України або районів проведення АТО, фактичним місцем проживання ОСОБА_1 зазначено: АДРЕСА_1 (а.с.14).

Постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509 затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (далі Постанова №509).

Відповідно до п.6 Постанови № 509 строк дії такої довідки становить шість місяців з дати її видачі.

У подальшому постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 352 (далі - Постанова № 352) «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509» внесено зміни у Постанову № 509, зокрема, пункт шостий викладено в новій редакції. Згідно з п.6 довідка, видана до 20 червня 2016 р., яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Згідно з п.6 ч.1 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються , зокрема, форми і види пенсійного забезпечення. При цьому повноваженнями приймати закони наділена лише Верховна Рада України (ст.91 Конституції України). Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ч.2 ст.8 Конституції України).

Припинення виплати пенсії на підставі положень постанов Кабінету Міністрів України без вирішення цього питання шляхом прийняття відповідного рішення територіальними органами Пенсійного фонду не сумісне з дотриманням вимог чинного Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Особливу увагу слід звернути на те, що у преамбулі до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Відтак, припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об'єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (справа Європейського суду з прав людини «Мюллер проти Австрії», 1975 рік) та пов'язане з правом мирно володіти своїм майном.

За приписами ст. 6 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення суд зазначив, що наведених вище міркувань Європейському суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 8 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністрівським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 жовтня 2015 року № 816/4505/14.

Крім того, Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

З огляду на вищевикладене, постанови Кабінету Міністрів України, на які посилається відповідач не є законами, а тому ці підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

За висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 7 жовтня 2009 року в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципівзобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Це свідчить про те, що п. 2 Порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької і Луганської області, не сприяє виконанню державою позитивного зобов'язання щодо виплати належної позивачам відповідної пенсії, інших видів соціальних виплат та допомоги на рівні не нижче від прожиткового мінімуму, встановленого законом, а навпаки, перешкоджає цьому.

Постанови Кабінету Міністрів України, на які посилається відповідач, а саме № 509 від 1 жовтня 2014 року «Про облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції»; № 637 від 5 листопада 2014 року «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції»; № 595 від 7 листопада 2014 року «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», не є законами, а тому ці підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Право на обмеження конституційних прав громадян, вказаними нормами законів Кабінету Міністрів Верховною Радою України, не надано.

Постанова, якою затверджено «Порядок здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації, поданої фізичними особами для нарахування та отримання соціальних виплат, пільг, субсидій, пенсій, заробітної плати, інших виплат, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов'язкового соціального страхування», та на яку посилається відповідач, як на підставу припинення виплати пенсії позивачу, не є законом і не може змінювати (звужувати) встановлене Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право позивача на отримання пенсії у разі втрати годувальника.

У пункті 9 цього Порядку зазначено, що у разі виявлення під час здійснення верифікації та моніторингу невідповідності інформації, на підставі якої призначено (продовжено), нараховано або здійснено державну виплату, Мінфін надсилає розпоряднику бюджетних коштів та/або іншому органу, який здійснює виплати за рахунок коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, рекомендацію щодо зупинення або припинення таких виплат відповідним реципієнтам або групі реципієнтів.

У рекомендації щодо зупинення або припинення державних виплат зазначається виявлена Мінфіном інформація, яка не узгоджується з нормативно-правовими актами, які регулюють державні виплати (пункт 10 Порядку).

Пунктом 12 Порядку верифікації та моніторингу державних виплат, передбачено, що розпорядник бюджетних коштів та/або інший орган, який здійснює виплати за рахунок коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, на підставі отриманої від Мінфіну рекомендації щодо зупинення або припинення державних виплат приймає рішення щодо зупинення або припинення, продовження виплат реципієнту, про що повідомляє Мінфін протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення.

Згідно частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-1V «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Таким чином, судом встановлено, що припинення виплати пенсії позивачу було пов'язано з не підтвердженням фактичного місця проживання позивача, як особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення АТО.

Відповідно до частини 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

В 2015-2016 роках Державним бюджетом України передбачено асигнування на відповідні соціальні виплати в межах всієї території України, в тому числі Донецької і Луганської області.

Відповідно до статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції станом на дату прийняття рішення судом пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб,єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до встановлених у справі обставин, враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, зокрема, зазначені вище рішення «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», суд приходить до висновку, що припинення відповідачем виплати позивачу раніше призначеної пенсії є безпідставним, а тому задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати,які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позивачем при поданні до суду адміністративного позову судовий збір не сплачувався, а ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14 грудня 2017 року їй відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі, суд не стягує з відповідача судові витрати, оскільки позивачем вони фактично не понесені (не надано документального підтвердження понесених ним судових витрат).

Керуючись ст.ст. 2, 6 - 9, 19, 44, 77, 139, 241 - 244, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року з наступними змінами, суд,-

у х в а л и в:

адміністративний позов ОСОБА_1 до Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України щодо невиплати з 1 березня 2016 року призначеної у разі втрати годувальника пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2.

Зобов'язати Бахмутське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 призначену їй пенсію з 1 березня 2016 року.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення суду може бути оскаржене до Донецького апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя -

О.М. Павленко