Справа № 814/2021/17
Суддя: Устинов І. А.
Дата ухвалення: 2017-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2017 року Справа № 814/2021/17

м. Миколаїв.

Суддя Миколаївського окружного адміністративного суду Устинов І.А., розглянувши за участю секретаря судового засідання Мирко О.С.,

представників позивача: Колодяжна Ю.А., Сивак О.П.

представників відповідача: Горнецька М.В., Долина Ю.О.,

у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомПублічне акціонерне товариство "Миколаївобленерго", вул. Громадянська, 40,Миколаїв,54017

доУправління Держпраці у Миколаївській області, вул. Маршала Василевського, 40/1,Миколаїв,54003

провизнання протиправним та скасування припису від 19.09.2017р. № 14-01-133/0142-0111,
ВСТАНОВИВ:

03.10.2017 року Публічне акціонерне товариство «Миколаївобленерго» (далі - позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Миколаївській області (далі - відповідач), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати припис Управління Держпраці у Миколаївській області щодо дотримання вимог законодавства України про працю ПАТ "Миколаївобленерго"від 19.09.2017 року № 14-01-133/0142-0111. Ухвалою від 04.10.2017 року провадження у справі « 814/2021/17 було відкрито та призначено справу до розгляду.

24.10.2017 року Публічне акціонерне товариство «Миколаївобленерго» звернулося до суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 06.10.2017 року № 74КП. Ухвалою від 26.10.2017 року провадження у справі № 814/2201/17 було відкрито та призначено справу до розгляду.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.10.2017 року справу № 814/2021/17 та справу № 814/2201/17 об'єднано в одне провадження відповідно до ст. 116 КАС України та присвоєно номер справи № 814/2021/17.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що винесені відповідачем припис і постанова є протиправними, оскільки аналізуючи діючі на території України закони та Акт перевірки, можна зробити висновок про те, що для застосування гарантій, визначених статтею 119 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), необхідна наявність зазначених у статті умов, а саме - особливого періоду, який на час проведення перевірки на території України не був офіційно оголошений відповідно до Закону України «Про оборону України», тому припис та постанова відповідача підлягають скасуванню.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав суду письмові заперечення проти позову, зазначивши, що припис та постанова винесені відповідачем відповідають вимогам статті 119 КЗпП України та іншим законам України, тому є правомірними та обгрунтованими.

В судовому засіданні представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши всі матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Управлінням Держпраці у Миколаївській області відповідно до Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295 (далі- Порядок), який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами та фізичними особами, які використовують найману працю, було проведено позапланову перевірку додержання суб'єктом господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове соціальне страхування ПАТ «Миколаївобленерго» з 06.09.2017р. по 13.09.2017р. За результатами позапланової перевірки складено Акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про правцю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 14-01-133/0142. В Акті перевірки зафіксовані порушення вимог законодавства та як наслідок, проведено інспекційне відвідування ПАТ «Миколаївобленерго» щодо дотримання вимог законодавства України про працю, за результатами якого 19.09.2017р. винесено припис від 19.09.2017 року № 14-01-133/0142-0111 (далі - припис). Згідно зазначеного припису, на підставі п.50 п.4 Положення про державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015р. № 96, позивача було зобов'язано забезпечити виконання вимог ст. 119 Кодексу законів про працю України.

За невиконання припису від 19.09.2017 року № 14-01-133/0142-0111 відповідачем винесена постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 06.10.2017 року № 74КП.

Позивач не погоджується з винесеними відповідачем приписом та постановою, виходячи з наступного.

Cуд, аналізуючи норми діючого законодавства України вважає, що для застосування гарантій, визначених ст. 119 КЗпП України, необхідна наявність зазначених у статті умов, а саме - особливого періоду, який на час проведення перевірки на території України не був офіційно оголошений відповідно до Закону України «Про оборону України».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Більш ширше визначення особливого періоду міститься в ст.1 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку»: особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до цієї ж статті демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Таким чином, у разі мобілізації особливий період настає з моменту її (мобілізації) оголошення або доведення його (оголошення) до виконавців стосовно прихованої мобілізації і охоплює час мобілізації. Тобто мобілізація має визначений у часі початок, час дії і, відповідно, кінець. На підставі п.5 ст.4 Закону України «Про мобілізацію» вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Відповідно і особливий період, що виникає завдяки оголошенню мобілізації, має визначений у часі початок, час дії і кінець.

Особливий період, початок якого визначається введенням воєнного стану, охоплює воєнний час і частково відбудовний період. Терміни і порядок введення воєнного стану регламентується розділом II Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Початок і закінчення воєнного часу регламентуються ст.4 Закону України «Про оборону України», відповідно до якої з моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни. Очевидно, що для країни стан війни закінчується демобілізацією. Це підтверджується визначенням терміну «демобілізація», що наведене вище, і змістом ст.9 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», яким строки служби військовозобов'язаних під час особливого періоду обмежуються демобілізацією тільки після введення воєнного стану, а в інших випадках - до термінів, визначених рішенням Президента України, і в усіх інших випадках виникнення особливого періоду демобілізація не передбачається і вони закінчуються строком дії відповідних заходів.

Таким чином особливий період діє під час: мобілізації, охоплює її час; воєнного стану, охоплює його час; воєнний час і частково відбудовний період, починається з оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій і закінчується демобілізацією; на протязі вищезазначених періодів у разі, якщо вони перекриваються у часі. Починається із першої події, що настала, і закінчується терміном останньої події.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України в редакції, що діяла з 05.10.2016, передбачалось, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня Фактичної демобілізації зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Таким чином, для надання гарантій, передбачених ч. З ст.119 КЗпП України, громадянам України, які проходять перелічені в статті види військової служби, необхідна наявність особливого періоду. Останній особливий період закінчився із закінченням часу дії шостої хвилі мобілізації, оголошеної Указом Президента України від 14.01.2015.

Аналізуючи Акт перевірки, припис та постанову винесені відповідачем, суд дійшов висновку про те, що відповідач в жодному складеному ним документі не зазначає ніякого нормативного акту, чи норми права, якими передбачено, що на території України діяв особливий період. Відповідач лише в приписі та постанові посилається на ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» та ст. 119 КЗпП України, які не визначають особливий період. Тому суд вважає, що позивач правомірно звільнив вказаних в приписі військовослужбовців відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України.

Аналізуючи норми чинного законодавства та докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що ознаками особливого періоду є:

- функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій в тому числі і судів (органів судової влади) в умовах особливого періоду;

- виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України в умовах особливого періоду.

Але, Управлінням Держпраці в Миколаївській області на наведено жодних заперечень щодо цього.

Позивачем здійснено запит до Державної служби України з надзвичайних ситуацій України стосовно питання, чи переведена Державна служба з надзвичайних ситуацій України на організацію і штати воєнного часу. Тому як воєнний час оголошується в період мобілізації, особливий період виникає з моменту оголошення рішення про мобілізацію і охоплює період (час) мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнного часу. В такому випадку видається Указ Президента України про демобілізацію.

Посилаючись знову на ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» якою визначено, що демобілізація - це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно - рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Тобто, з самого визначення вказаного поняття вбачається, що термін «демобілізація» сам по собі має на увазі перехід з воєнного на мирний час. Таким чином, прийняття Президентом України Указу про демобілізацію необхідно лише після закінчення воєнного часу в країні.

На сьогодні в Україні воєнний час не вводився (відсутні жодні нормативно-правові акти такого введення), отже і демобілізація військовослужбовців, які мобілізовані для проходження військової служби у відповідності до вищевказаних Указів Президента України, не передбачена нормативно-правовими актами.

Таким чином за відсутності Указу Президента про переведення національної економіки, органів державної влади, інших державний органів, в тому числі і судових органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умови воєнного часу, «особливий період» визначається строком мобілізації, тобто, особливий період в Україні діяв: з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.

Доказом того, що особливий період діяв під час мобілізації, підтверджується тим, що під час закінчення першої хвилі мобілізації, Указами Президента України, оголошувалась друга хвиля часткової мобілізації, третя, четверта, п'ята та шоста. Отже, було оголошено шість хвиль часткової мобілізації з проміжком часу між собою. Тобто, особливий період діяв саме на той час, коли діяла часткова мобілізація, в протилежному випадку, не було б необхідності постійно (до 20.01.2015р.) оголошувати наступні хвилі часткової мобілізації.

Відповідно до Указів Президента України існувало шість хвиль мобілізації. Президент видавав Укази «Про часткову мобілізацію на час особливого періоду» та «Про звільнення у запас військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації на особливий період». Тобто у своїх Указах Президент ототожнював поняття «демобілізація» та поняття «звільнення у запас».

Відповідно до акту перевірки усіх працівників, окрім Кучеренко А.Д., були призвані на військову службу, або уклали контракт вже після закінчення особливого періоду.

Представники відповідача не заперечували у судовому засіданні цього факту.

Стосовно працівника Кучеренко А.Д., судом встановлено наступне. Дійсно, ним під час дії особливого періоду, а саме, 11.03.2015 року був укладений короткостроковий контракт на проходження військової служби. Відповідно до п. 3 вищезазначеного контракту, він є короткостроковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на особливий період, але не менше одного місяця - до оголошення демобілізації та етапів звільнення у ході демобілізації.

Відтак, дія цього контракту закінчується 22.08.2015 року, але може бути продовжена за погодженням сторін, після закінчення особливого періоду.

Тобто, на Кучеренка А.Д. як і на інших працівників в даному випадку не розповсюджуються норми ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

Відповідно до ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб'єкта покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Але, Управлінням Держпраці в Миколаївській області не надано жодних обґрунтувань того, що позивач зобов'язаний був надати гарантії звільненим працівникам (зазначеним в приписі від 19.09.2017р. № 14-01-133/0142), а тільки посилається на ст. 119 КЗпП України. Також, Управлінням Держпраці в Миколаївській області не було досліджено, в який період був звільнений кожний із працівників.

Отже, виходячи з вищевикладеного, можна зробити висновок про те, що умовою застосування ч. 3 ст.119 КЗпП України необхідна наявність особливого періоду на території України. Але в Україні не було оголошено воєнного стану, відсутній нормативно-правовий акт, який би зазначав, що діє особливий період в країні, відсутні ознаки особливого періоду, тому відсутні підстави для застосування роботодавцем ч. 3 ст. 119 КЗпП України стосовно надання гарантій працівникам призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичної демобілізації, за якими зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Таким чином, ПАТ «Миколаївобленерго» не порушувало ч. 3 ст. 119 КЗпП України та не мало підстав для надання гарантій, визначених вказаною статтею.

Відповідно до ст. 3 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів та у доведенні перед судом їх переконливості.

За таких обставин суд, оцінивши в сукупності надані докази, вважає необхідним задовольнити позовні вимоги повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Керуючись статтями 2, 11, 71, 94, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов Публічного акціонерного товариства "Миколаївобленерго" задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати припис Управління Держпраці у Миколаївській області щодо дотримання вимог законодавства України про працю ПАТ "Миколаївобленерго"від 19.09.2017 року № 14-01-133/0142-0111.

3.Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 06.10.2017 року № 74КП.

4. Присудити на користь Публічного акціонерного товариства "Миколаївобленерго" () судовий збір в сумі 1600,00 грн., сплачений квитанцією № 5145 від 27.09.2017 року та судовий збір в сумі 4960,00 грн. сплачений квитанцією № 5632 від 23.10.2017 року за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Миколаївській області.

Постанова набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня проголошення/отримання постанови, якщо протягом цього часу не буде подано апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили постанови за наслідками апеляційного провадження.

Порядок та строки апеляційного оскарження визначені ст. 186 КАС України.

Апеляційна скарга подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга, подана після закінчення встановлених строків залишається без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку.

Суддя І. А. Устинов