Справа № 826/3992/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2017-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 грудня 2017 року № 826/3992/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду міста Києва, Державної судової адміністрації України за участю - Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 до Апеляційного суду міста Києва, Державної судової адміністрації України за участю - Державної казначейської служби України, в якому просить:

- визнати протиправними дії Апеляційного суду міста Києва, Державної судової адміністрації України про відмову у нарахуванні та виплаті їй вихідної допомоги у зв'язку з відставкою;

- зобов'язати Апеляційний суд міста Києва та Державну судову адміністрацію України нарахувати і виплатити їй вихідну допомогу у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою, що складає 287100, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працювала суддею понад 25 років з квітня 1991 року, у тому числі на посаді судді Київського міського суду (а з 2001 року - судді Апеляційного суду міста Києва) більше, ніж 20 років. Постановою Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року її було звільнено з посади судді Апеляційного суду міста Києва у відставку відповідно до п. 9 частини 5 статті 126 Конституції України (подання суддею заяви про відставку).

Після звільнення позивач звернулася до відповідачів із заявами про виплату їй вихідної допомоги відповідно до законодавства. У задоволенні вказаних заяв ОСОБА_1 було відмовлено у зв'язку з тим, що її заява про відставку подана та постанова Верховної ради України про відставку прийняті після набрання чинності Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким виключена частина 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що передбачала виплату вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою.

Таку відмову ОСОБА_1 вважає протиправною, оскільки на момент виникнення у неї права на відставку у зв'язку з досягненням 20-річного стажу роботи на посаді судді 25 квітня 2011 року стаття 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-XII діяла і передбачала пов'язане з цим право на отримання вихідної допомоги без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку, та в подальшому стаття 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI також передбачала пов'язане з цим право на отримання вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат.

Однак, на думку позивача, відповідачі в порушення вказаних норм закону відмовили їй у виплаті вихідної допомоги, тим самим порушивши вимоги статті 19 Конституції України.

Позивач надіслала клопотання, в якому просила розглядати справу за її відсутності.

Представник Державної судової адміністрації України в наданих суду запереченнях зазначив, що станом на день виходу судді Кабанченко О.А. у відставку стаття 136 Закону, що регламентувала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, втратила свою чинність. Представник відповідача стверджує, що повинні застосовуватись норми Закону, які діють на час прийняття рішення про звільнення суддів, а відтак підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги відсутні.

Крім того, представник Державної судової адміністрації України зазначив, що будь-які виплати, в тому числі і виплата вихідної допомоги, здійснюються відповідно до наказу голови суду, як розпорядника бюджетних коштів. Додатково представник зазначив, що ДСА України не наділена правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості здійснювати виплату вихідної допомоги. З урахуванням наведеного, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Апеляційний суд міста Києва та Державна казначейська служба України своїх представник у судове засідання не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції чинній на момент постановлення ухвали), якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням вимог ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції чинній на момент постановлення ухвали), суд прийшов до висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 25 квітня 1991 року призначена в.о. народного судді Московського районного народного суду міста Києва.

13 грудня 1991 року обрана народним суддею Московського районного народного суду міста Києва.

01 лютого 1996 року прийнята на посаду судді Київського міського суду.

З 05 липня 2001 року позивач працювала суддею Апеляційного суду міста Києва.

09 лютого 2006 року обрана суддею Апеляційного суду міста Києва безстроково.

08 вересня 2016 року Верховною Радою України прийнято постанову «Про звільнення суддів» №1513-VIII, якою ОСОБА_1 звільнено з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку відповідно до пункту 9 частини пятої статті 126 Конституції України.

Згідно з наказом Апеляційного суду міста Києва № 280-ОС від 21 вересня 2016 року ОСОБА_1 вважається звільненою з 08 вересня 2016 року у зв'язку із поданням заяви про відставку відповідно до постанови Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року №1513-VIII «Про звільнення суддів».

01.02.2017 року позивач звернулася до Апеляційного суду міста Києва та Державної судової адміністрації України із заявами, в яких просила виплатити їй вихідну допомогу у звязку із звільненням з посади судді Апеляційного суду міста Києва у відставку.

Листом Апеляційного суду міста Києва від 09.02.2017 року № 13/0403/16 та листом Державної судової адміністрації України від 20.02.2017 року № К149-17-162/17 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні вказаних заяв.

В листах зазначено, що чинним на момент звільнення позивача Законом України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачено нарахування та виплату вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, позивач звернулась до суду з цим позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є:

1) верховенство права;

2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом;

3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами;

4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі;

5) обов'язковість судового рішення;

6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи;

7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом;

8) розумність строків розгляду справи судом;

9) неприпустимість зловживання процесуальними правами;

10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Пунктом 9 частини пятої статті 126 Конституції України (в редакції, чинній до 30 вересня 2016 року) передбачалось, що суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Відповідно до положень статті 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (в редакції, чинній до 30 вересня 2016 року) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач працювала на посаді судді понад 25 років і скористалась своїм правом на відставку. 08 вересня 2016 року Верховною Радою України прийнято постанову, якою ОСОБА_1 звільнено з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку. Отже, 08 вересня 2016 року повноваження позивача як судді припинились.

На думку ОСОБА_1, у зв'язку з виходом у відставку вона має право на отримання вихідної допомоги у розмірі місячного заробітку за штатною посадою судді апеляційного суду за кожен повний рік відповідно до статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року №2862-XII.

Однак, на переконання суду, такі вимоги позивача є безпідставними.

Так, відповідно до частини третьої статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року №2862-XII, судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Проте, вказаний закон втратив чинність 01 січня 2012 року на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ.

Положеннями частини першої статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (у редакції Закону, що діяла до 01 квітня 2014 року) передбачалося, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Однак, пунктом 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1116-VII внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI та виключено статтю 136.

Згідно з Прикінцевими положеннями Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» вказані зміни набрали чинності з 01 квітня 2014 року.

Внесені Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні»зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в частині скасування положень статті 136 цього Закону є чинними, неконституційними не визнавались.

30 вересня 2016 року набрали чинності норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ, частиною першою статті 143 якого передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Вирішуючи питання щодо співвідношення наведених норм суд звертає увагу на положення статті 58 Конституції України, якою визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

При цьому рішенням Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, норми статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року №2862-XII, статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI, статті 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ щодо виплати судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги не мають зворотної дії в часі.

В даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді, а саме: станом на 08 вересня 2016 року.

Наведені висновки узгоджуються із правовою позицією Вищого адміністративного суду України (викладена в ухвалах від 09 березня 2017 року у справі №К/800/6865/17, від 15 березня 2016 року у справі №К/800/49608/15, від 29 березня 2017 року у справі №К/800/18735/16, від 28 лютого 2017 року у справі №К/800/18185/16, від 22 березня 2017 року у справі №К/800/23072/16, від 20 квітня 2017 року у справі №К/800/12384/17) в аналогічних правовідносинах.

Оскільки датою виходу судді у відставку є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а не дата подання заяви про відставку чи дата звільнення з посади (відрахування зі штату суду), і на момент винесення Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді у звязку із поданням заяви про відставку (08 вересня 2016 року) діяли норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI, яким не передбачалось нарахування і виплата спірної вихідної допомоги, суд приходить до висновку про відсутність у позивача права на отримання указаної допомоги. При прийнятті оскаржуваних рішень відповідачі діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суду не надав.

Натомість відповідач довів суду відсутність протиправних дій зі свого боку.

За таких обставин позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.В. Аблов