Справа № 826/8499/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

14 грудня 2017 року м. Київ № 826/8499/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Келеберди В.І., суддів Качура І.А., Амельохіна В.В., розглянувши у порядку письмового провадження клопотання представника Приватного акціонерного товариства «Термолайф» про залишення позовної заяви без розгляду, -

ВСТАНОВИВ:

У письмовому провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва, (також далі - суд), знаходиться адміністративна справа №826/8499/17 за позовом Публічного акціонерного товариства "Сбербанк", (далі - позивач, ПАТ "Сбербанк"), до Міністерства юстиції України, (далі - відповідач-1, Мін'юст), державного реєстратора прав на нерухоме майно філії Комунального підприємства Новопетрівської сільської ради "Результат" у місті Вінниці Шульгіної К.О., (далі - відповідач-2, державний реєстратор), треті особи: Приватне акціонерне товариство "Термолайф", (далі - ПрАТ "Термолайф"), Приватне акціонерне товариство "Харківський коксовий завод", (далі - ПрАТ "Харківський коксовий завод"), Приватне акціонерне товариство "Коксолит", (далі - ПрАТ "Коксолит"), Приватне акціонерне товариство "Терморок", (далі - ПрАТ "Терморок"), про:

- визнання протиправними дій відповідача-2 щодо вилучення та погашення записів про іпотеку та заборони в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав), що належить ПрАТ "Харківський коксовий завод" та ПрАТ "Термолайф";

- скасування п. 9 наказу Мін'юсту від 24.02.2017 р. №670/5;

- зобов'язання Мін'юсту скасувати реєстраційні дії у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, (далі - ЄДР): проведені 28.04.2016 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є.В., номер запису 0069440, про державну реєстрацію ПрАТ "Терморок" (); проведені 28.04.2016 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є.В., номер запису 0076647, про державну реєстрацію ПрАТ "Коксолит" ().

У ході судового розгляду справи представником ПрАТ "Термолайф" заявлено клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв'язку із пропуском позивачем встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, (далі - КАС України), строку звернення до суду.

В обґрунтування заявленого клопотання представником ПрАТ "Термолайф" зазначено, що позивачем використано його право на досудовий порядок вирішення спору, а тому до суду із позовною заявою останній повинен був звернутися у місячний строк як це передбачено КАС України.

При вирішенні питання про залишення позовної заяви без розгляду суд виходив з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, то для звернення до адміністративного суду встановлюється місячний строк, який обчислюється з дня, коли позивач дізнався про рішення суб'єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

З викладених норм вбачається, що строк звернення до суду обчислюється за загальним правилом з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Порушення має місце як тоді, коли негативні наслідки вже настали, так і тоді, коли вони лише можуть настати з певною вірогідністю.

Порушення інтересів особи може полягати також у невизначеності публічних правовідносин за її участю, коли у сторін існують різні уявлення щодо взаємних прав та обов'язків.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути:

- день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи;

- день отримання поштового відправлення, в якому особі надіслано рішення, яке вона оскаржує;

- день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії;

- день, коли мало бути прийняте рішення (вчинено дію), якщо таке рішення (дія) не було прийняте (не була вчинена).

Доказами, які свідчать про день, коли особа дізналася про порушення своїх прав, є розписка про одержання рішення, докази відправки та отримання кореспонденції, акт про відмову одержати документ (надати пояснення), довідки, складені особами, у випадках, передбачених законом.

Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов'язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо:

- особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені;

- рішення скероване на її адресу поштовим повідомленням, яке вона відмовилася отримати або не отримала внаслідок неповідомлення відправника про зміну місця проживання;

- про порушення її прав знали близькі їй особи.

Моментом порушення є момент прийняття рішення, яке породжує або може породити в майбутньому негативні правові наслідки для особи у вигляді виникнення, зміни чи припинення певних правовідносин за її участю. Іншими словами, таке рішення є юридичним фактом. Рішення, які безпосередньо не стосуються прав та інтересів особи, не можуть порушити її права та інтереси.

Особливий порядок обчислення строку звернення до суду встановлено для випадків попереднього оскарження. Якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, то для звернення до адміністративного суду встановлюється місячний строк, який обчислюється з дня, коли позивач дізнався про рішення суб'єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

Цей строк є спеціальним і застосовується також у випадках, коли він спливає раніше, ніж загальний шестимісячний строк.

Моментом, з якого обчислюється цей строк, є момент, коли позивач дізнався про рішення за результатами розгляду його скарги. Словосполучення "або повинен був дізнатися" тут не використовується.

У ході розгляду заявленого клопотання з'ясовано, що зі скаргою до Мін'юсту позивач звернувся 07.02.2017 р. Висновок за результатами розгляду такої скарги Комісією з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації складено 24.02.2017 р. На підставі такого висновку, у свою чергу, Мін'юстом 24.02.2017 р. видано наказ №670/5 «Про скасування рішень державних реєстраторів».

У заявленому клопотанні представник ПрАТ «Термолайф» зазначив, що про видачу вказаного наказу позивачу точно було відомо починаючи з квітня 2017 р., а саме після отримання позовних матеріалів в адміністративній справі №826/3442/17. Однак до суду із позовом позивач звернувся тільки і липні 2017 р.

З урахуванням викладеного, суд зауважує наступне.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно ч. 1 ст. 2 КАС України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

При цьому, захист прав, свобод та інтересів слід відрізняти від їх охорони. Охорона прав та інтересів має на меті запобігти їх порушенню. Охорона здійснюється шляхом встановлення відповідних норм права, правових стимулів, заборон тощо. Натомість, захист прав здійснюється у разі їх порушення.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Отже, завданням адміністративного суду, першочергово, є встановлення факту наявності порушення прав позивача. Водночас, встановити даний факт можливо тільки шляхом розгляду справи по суті. У разі ж залишення позовної заяви без розгляду такий факт встановлений не буде та, як наслідок можливо порушені права позивача не зможуть бути захищені та відновлені.

Наслідком ратифікації Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, (далі - Конвенція), є покладення на державу обов'язку неухильного додержуватися зобов'язань за цим міжнародно-правовим документом.

Необхідність визнання обов'язковості практики Європейського суду з прав людини законодавчо ґрунтується на нормах п. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 р., згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію ст. 46 Конвенції щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, а також ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р., у якій зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Під доступом до правосуддя, згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини, розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Розглядувана категорія разом із такими елементами як остаточність судового рішення та своєчасність виконання остаточних рішень є невід'ємними складовими права на суд, яке, у свою чергу, посідає одне з основних місць у системі фундаментальних цінностей будь-якого демократичного суспільства.

Водночас, у національному процесуальному законодавстві містяться певні процесуальні перешкоди у доступі до правосуддя.

Зокрема, один з таких прикладів процесуальних перешкод у доступі до правосуддя міститься у КАС України, згідно положень якого позивача може бути не допущено до судового захисту, якщо в матеріалах справи (фактично в матеріалах позовної заяви) суд не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними і це дозволяється зробити без проведення судового засідання.

Так, за приписами ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Частина друга цієї ж статті встановлює, що позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Водночас, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ilhan v. Turkey» зазначено, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи. Окрім цього, у справі «Bellet v. France» Суд зазначив, що ст. 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Пропущення строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для залишення позову без розгляду, оскільки суд може визнати причину пропуску таких строків поважною і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому КАС України.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ПАТ «Сбербанк» не може бути залишений без розгляду, оскільки, як встановлено судом, позивачем вчинялися всі можливі дії, спрямовані на доказування факту порушення його прав та, у результаті, їх відновлення. Саме на судовий захист позивачем, як допускає суд, покладено надію щодо вирішення публічно-правового спору.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 24, 25, 99, 100, 128, 155, 160, 165 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання представника Приватного акціонерного товариства «Термолайф» про залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвала окремо не оскаржується. Заперечення проти неї може бути включене до апеляційної чи касаційної скарги на постанову чи ухвалу суду, прийняту за наслідками розгляду справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту ухвалення.

Головуючий суддя В.І. Келеберда

Суддя І.А. Качур

Суддя В.В. Амельохін