Справа № 815/5648/16
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2017-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/5648/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- ОСОБА_1

при секретарі - Філімович І.М.

за участю:

представника апелянта ОСОБА_2 (ордер від 27.07.2017 року)

представника відповідача та третьої особи ОСОБА_3 (довіреність 12.01.2017 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Туграл Озджан Хюсейн на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом Туграл Озджан Хюсейн до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення від 26.09.2016 року № 485-16, зобовязання вчинити певні дії,

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Туграл Озджан звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив суд: визнати протиправним та скасувати рішення від 26.09.2016 року № 485-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне.

У 2016 році Туграл Озджан звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

Рішенням Державної міграційної служби України від 26.09.2016 року № 485-16 Туграл Озджан було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

21.10.2016 року Туграл Озджан отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 404 від 11.10.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не погоджується з рішенням відповідача від 26.09.2016 року № 485-16, вважає його протиправним та таким, що належить до скасування.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13 липня 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

На вказану постанову Туграл Озджан подав апеляційну скаргу. Апелянт просить постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 липня 2017 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Апелянт в своїй апеляційній скарзі зазначає, що, оскільки судом Одеського окружного адміністративного суду, при винесенні спірної постанови від 13.07.2017 року, не було повно та всебічно з'ясовані всі обставини справи, не було враховано існуючу на сьогоднішній день реальну небезпеку для всіх учасників релігійного руху «Хізмет» та прихильників Ф.Гюлена на території ОСОБА_4, та не було враховано те, що апелянт є активним діячем такого руху, якому загрожує небезпека в разі повернення до ОСОБА_4, то він вважає, що постанова Одеського окружного адміністративного суду від 13.07.2017 року по справі № 815/5648/16 є незаконною, безпідставною, та такою, що має бути скасована в повному обсязі.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА :

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегією суддів встановлено, що Туграл Озджан, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживав в м. Стамбул, ОСОБА_4, є громадянином ОСОБА_4, за національністю турок, за віросповіданням іслам, мусульманин-суніт.

Країну постійного проживання позивач залишив в 2011 році на власному автомобілі легально, виїхав з ОСОБА_4 спочатку до Болгарії, а звідти до Румунії. В Болгарії знаходився певний час, відкрив текстильну компанію. Перед тим, як переїхати на постійне місце проживання до Румунії позивач декілька разів виїжджав до Болгарії та Румунії. Також, після виїзду з ОСОБА_4 позивач виїжджав до Молдови, Росії, Азербайджану, Італії, Словаччини, Польщі, Угорщини, це були поїздки повязані з бізнесом. В Румунії позивач отримав посвідку на проживання по народженню дитини. Проживав у м. Бухарест. За наданням притулку або статусу біженця позивач в інших країнах не звертався, оскільки в нього не було такої потреби.

До України позивач вїхав 19.12.2015 року легально власним автомобілем, кордон перетинав у м. Чернівці. Вїзд в Україну був повязаний з відкриттям компанії та інвестуванням. 24.12.2015 року під час повернення до Румунії позивача було затримано українськими прикордонниками. В Україні позивач перебуває під домашнім арештом у звязку екстрадицією до ОСОБА_4.

Відповідно до листа від 25.04.2017 року № 30473-0-61-17/12.1/5 Міністерством юстиції України на підставі Європейської конвенції про видачу правопорушників 1957 року та Кримінального процесуального кодексу України розглядається запит Республіканської генеральної прокуратури м. Денізлі про видачу громадянина ОСОБА_5 Республіки Туграл Озджан ІНФОРМАЦІЯ_1 для виконання вироків турецьких судів, якими він засуджений до покарання у вигляді 7 років 31 місяця позбавлення волі.

29.04.2016 року Туграл Озджан звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування поданої заяви позивач зазначив, що в ОСОБА_4 він був членом організації ОСОБА_6 Гюлена, в останні часи після приходу до влади партії під керівництвом ОСОБА_7 в ОСОБА_4 розпочались невмотивовані утиски та арешти членів цієї організації, навіть лідер ОСОБА_6 був змушений виїхати до США. Всі члени групи, з якими він зустрічався 2 рази на тиждень, були вимушені виїхати до різних країн Грузія, Америка. Влада звинуватила організацію в підготовці державного перевороту, проти лідера було порушено декілька кримінальних справ і його було визнано терористом, влада ОСОБА_4 звернулась до влади США із запитом щодо його видачі. Звичайні члени організації також переслідуються, тому він офіційно розучився із дружиною, покинув свою дружину, залишив роботу і виїхав до Румунії щоб забезпечити собі свободу та безпеку власному життю. Також, позивач зазначає, що не знав про те, що обявлений у розшук в Інтерполі, не знав про слухання справи, тому не приховувався та подорожував по країнам ЄС. Вже після арешту в Україні він зрозумів, що це політично сфабриковане та немотивоване переслідування, його позбавили права захисту у суді. Крім того, відповідно до анкети позивач вважає, що порушені проти нього справи та рішення, об'явлення в розшук в Інтерполі - це передумова видачі до ОСОБА_4, де він не знає що може статися з ним. В звязку з зазначеним позивач звернувся до компетентних органів України з проханням надати статус біженця через побоювання за своє життя у разі екстрадиції в ОСОБА_4. Також, позивач вказує, що має бажання інвестувати в економіку України та бути корисним в цій державі.

За результатами розгляду документів щодо надання позивачеві статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, проведених співбесід Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняло висновок від 19.08.2016 року по справі № 2016OD0072, яким Туграл Озджан відмовило у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмова мотивована тим, що аналізом матеріалів особової справи вбачається, що під час перебування на Батьківщині та перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, за результатами проведеного аналізу встановлено, що кримінальне переслідування заявника у ОСОБА_4 не має ніякого відношення до його особистих поглядів та не може бути повязане з тим, що він є послідовником руху Ф. Гюлена, а повязане лише з його бізнесом на Батьківщині; матеріали проведених співбесід надають обґрунтовані підстави вважати, що шукач захисту виїхав з ОСОБА_4 у 2011 році саме з метою уникнення покарання за здійснені кримінальні правопорушення, що зокрема підтверджується виявленими розбіжностями у матеріалах співбесід; звернення за міжнародним захистом на території нашої країни після затримання співробітниками правоохоронних структур України в порядку видачі до країни громадянської належності у звязку з перебуванням у міжнародному розшуку по лінії Інтерполу також вказує на спробу особи уникнути покарання на Батьківщині, використавши процедуру звернення за міжнародним захистом.

Таким чином, відповідач вважає, що повідомлені заявником факти стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до умов, що передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Державна міграційна служба України своїм рішенням від 26.09.2016 року № 485-16 підтримала висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та відмовила Туграл Озджан у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у звязку з відсутністю умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

21.10.2016 року Туграл Озджан отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 404 від 11.10.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та після цього звернувся до суду.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази на їх підтвердження, суд першої інстанції дійшов до висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що з матеріалів особової справи не вбачається, що особисті погляди на життя позивача суперечать загальноприйнятим нормам поведінки та існування суспільства, в тому числі й на території ОСОБА_4, відсутні будь-які елементи особистої дискримінації, переслідування або порушення основоположних прав і свобод позивача з боку турецької влади, в тому числі повязаних із його симпатіями до організації Ф. Гюлена.

Тобто, на думку суду першої інстанції, звернення за міжнародним захистом на території нашої країни не має під собою будь-якого політичного підґрунтя або ситуації цілком обґрунтованих переслідувань, а свідчить лише про бажання ухилитись від процедури екстрадиції до ОСОБА_4, на що також вказують наступні факти: після виїзду з ОСОБА_4 у 2011 році позивач не виявляв бажання звертатись за міжнародним захистом, зазначивши, що він не мав такої потреби; у період з 2011 по 2015 роки позивач спокійно перебував за кордоном та не турбувався про хід кримінальних справ у ОСОБА_4, що вказує на відсутність у нього обґрунтованих побоювань щодо політичних переслідувань в ОСОБА_4; звернення позивача за міжнародним захистом в Україні 29.04.2016 року відбулося за порадою адвоката через значний час після застосування арешту від 24.12.2015 року.

Як вважає суд першої інстанції, позивач виїхав з ОСОБА_4 у 2011 році з метою уникнення покарання за здійснені кримінальні правопорушення. Звернення за міжнародним захистом на території нашої країни після затримання співробітниками правоохоронних структур України в порядку видачі до країни громадянської належності у звязку з перебуванням у міжнародному розшуку по лінії Інтерполу також вказує на спробу особи уникнути покарання на Батьківщині, використавши процедуру звернення за міжнародним захистом.

Крім того, як зазначає суд першої інстанції, факт симпатії до руху Ф. Гюлена не розглядається у якості підстав для певних «особливих» поглядів або переконань, так само як і віднесення позивача до певної соціальної групи. Елемент кримінального переслідування в ОСОБА_4 не містить ознак дискримінації в сфері порушення основоположних прав і свобод людини.

Отже, суд першої інстанції прийшов до висновку, що виїзд позивача на територію України був обумовлений бажанням відкриття бізнесу, а звернення за міжнародним захистом в Україні відбулося з метою уникнення екстрадиції до ОСОБА_4 для відбування покарання за скоєні кримінальні правопорушення.

Таким чином, суд першої інстанції вважав, що під час перебування на Батьківщині та перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

На підставі наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження, а також не встановлення жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину та відсутністю в регіоні будь-яких збройних конфліктів.

Тобто, суд першої інстанції вважає, що рішення Державної міграційної служби України від 26.09.2016 року № 485-16 про відмову Туграл Озджан у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим та законним.

З такими висновками колегія суддів в повній мірі погодитися не може з огляду на наступне.

ОСОБА_8 ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно до вимог п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до вимог п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Стаття 6 вказаного вище Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 ОСОБА_9 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно до вимог ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Колегія суддів наголошує, що ДМС України було встановлено факт того, що апелянт є саме послідовником Ф.Гюлена, а не просто симпатизував до його віровчень, та активним учасником релігійного руху «Хізмет», даний факт ніким не оскаржувався та підтверджується наданими апелянтом документами, що містяться також в його особовій справі. Загальновідомо, що наразі в ОСОБА_4 наявний відкритий тиск державної влади на організації та осіб, які підозрюються у причетності до спроби державного перевороту в ОСОБА_4, який стався 15-16.08.2016 року. Президент і прем'єр ОСОБА_4 у спробі державного перевороту прямо звинуватили так званих «гюлленістів» - прихильників руху «Хізмет» на чолі з лідером Ф. ОСОБА_6. Матеріали справи містять посилання на джерела, що вказують на крайнє невдоволення офіційної влади ОСОБА_4 існуванням руху «Хізмет» на території держави. Діючий президент ОСОБА_4 констатує вплив прихильників Ф. Гюлена на державні справи та звинувачує послідовників цього руху, яким серед інших є сам апелянт, в тероризмі. Крім цього, Президент ОСОБА_4 також заявив, що він підтримуватиме рішення парламенту щодо відновлення смертної кари та, що держава буде «очищена від усіх прихильників проповідника Ф. Гюлена».

Таким чином, колегія суддів вважає, що чітко вбачаються елементи тиску на апелянта в тому числі, з боку і влади країни походження та постійні переслідування і дискримінацію усіх послідовників руху Ф.Гюлена «Хізмет», один з учасників яких є апелянт.

В матеріалах справи наявне погодження ДМС України з тим, що апелянт здійснює активну діяльність в організації «Хізмет», є прихильником Ф.Гюлена та надав правдиву інформацію щодо свого віросповідання. Також, в матеріалах справи наявні нотаріально посвідчені заяви свідків, що підтверджують обставини змушеного переїзду апелянта із ОСОБА_4 до Румунії у зв'язку з тим, що турецька влада давила на них з причин релігійних переконань. Перебуваючи на території Румунії апелянт міг вільно бути активним учасником руху «Хізмет» і був там у повній безпеці. Апелянт вільно пересувався по країні і за кордоном, міг відкрито демонструвати свої релігійні погляди та приймати участь у релігійних зборах, обрядах, відкриттях релігійних шкіл, матеріальної допомоги організації Ф. Гюлена тощо. Проте, на території ОСОБА_4 така діяльність є вкрай небезпечною. Діяльність в організації «Хізмет» та прихильництво Ф.Гюлена в ОСОБА_4 с особливо небезпечними для здоров'я та життя, оскільки такі погляди та релігійні переконання переслідуються державною владою, відбуваються репресії, воєнний стан, видворення з країни, публічні побиття на стадіонах, вбивства. Отже, відкрита діяльність організації «Хізмет», один з учасників якої є апелянт, мала б значну загрозу для життя апелянта, через що він змушений був, як і всі інші учасники «Хізмет» та послідовники Ф.Гюлена не тільки ховати свою діяльність, а й ховатися сам.

Відповідно до вимог ч.83 Керівництва по процедурі та критеріям визначення статусу біженця УВКБ ООН «Прохач, що виражає побоювання стати жертвою переслідувань за політичні переконання, не повинен доводити, що влади країни його походження знали про його переконання до того, як він покинув країну. Він міг приховувати свої політичні переконання і ніколи не страждати від якоїсь дискримінації або переслідувань. Однак простий факт відмови від захисту з боку свого уряду або відмова повернутися може виявити дійсне психологічний стан прохача і його побоювання стати жертвою переслідувань. За цих обставин перевірка наявності досить обґрунтованих побоювань буде будуватися на оцінці наслідків, з якими після повернення може зіткнутися прохач, який має певні політичні погляди».

Крім того, згідно приписів ч. 82 Керівництва по процедурі та критеріям визначення статусу біженця УВКБ ООН «Як зазначалося вище, наявність переслідувань за «політичні переконання» передбачає, що прохач має переконання, які або були виражені, або привернули увагу влади. Однак можуть бути також ситуації, коли прохач не виказував своїх переконань, проте через твердості його переконань можна резонно припустити, що ці переконання рано чи пізно будуть виражені і, як результат, прохач вступить в конфлікт з владою. Якщо це можна реально припустити, то прохач може розглядатися як особа, що відчуває побоювання переслідувань за політичні переконання.»

Колегія суддів зазначає, що загальновідомим є той факт, що у ніч на суботу, 15 липня 2016 року, у ОСОБА_4 була здійснена спроба військового перевороту з метою захоплення влади в країні. Проте, військово-морські сили ОСОБА_4, авіація та частина населення ОСОБА_4 не підтримали заколот. Після перевороту у м. Стамбулі громадяни мали намір вчинити самосуд над повстанцями. Спроба військового перевороту була придушена владою країни, президентом якої є ОСОБА_7. ОСОБА_4 у спробі державного перевороту було прямо звинувачено прихильників руху «Хізмет» на чолі з лідером Ф. ОСОБА_6. Президентом ОСОБА_4 була зроблена заява щодо відновлення смертної кари по відношенню до учасників державного перевороту. Отже, у країні свого походження апелянт став жертвою переслідувань за ознакою віросповідання, у зв'язку із чим, як зазначає апелянт, він не може повернутися у Республіку ОСОБА_4, через існуючу загрозу життю, безпеці чи свободі, свої особисті погляди та віру, що відрізняється від поглядів та віри керівництва ОСОБА_4.

Згідно з підпунктом «е» п. 5.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 року № 649 (надалі Правила), оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об'єктом переслідування чи об'єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об'єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Відповідно до пункту 1.2 Правил інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Проте, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було досліджено, який рівень небезпеки існує на даний час, не було перевірено інформацію, повідомлену апелянтом щодо ситуації у країні походження апелянта, яка є підставою обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою. Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було зазначено, що наразі відсутні елементи особистої дискримінації, але не було перевірено численних фактів дискримінації та репресій осіб, які також, як і апелянт, є учасниками руху «Хізмет», що безсумнівно надає реальні підстави побоюватися за своє життя і апелянту.

У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25.06.2009 року №1 роз'яснено, що при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій ОСОБА_7 Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях; неподання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою; при розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Колегія суддів вважає, що апелянт не намагався приховати інформацію щодо кримінального переслідування у ОСОБА_4, його арешту в Україні та екстрадиційної перевірки. Більш того, він сам добровільно надав документи, що стосуються цієї справи. Крім цього, необхідно зазначити, що апелянт звернувся за захистом в Україні саме 29.04.2016 року, у зв'язку з тим, що весь час до того він був повністю зайнятий процедурою екстрадиційного арешту. Після того як ситуація із екстрадиційним арештом була вирішена та в ОСОБА_4 загострювалась ситуація з переслідуваннями прихильників руху «Хізмет», апелянт і звернувся за захистом в Україні, адже мав побоювання щодо своїх релігійних та політичних переконань вже давно. Позивач не звертався за захистом до тих пір поки, на його думку, загроза його особистості не стала реальною.

На думку колегії суддів, апелянт не намагається отримати статус біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту в Україні через кримінальні провадження в ОСОБА_4, він звертається за захистом в Україні через реальні та обґрунтовані побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства, які наявні в ОСОБА_4 та підтверджуються багатьма наданими доказами.

Сповідання апелянтом релігії руху «Хізмет», належність до прибічників Ф.Гюлена, активна участь в цій організації, включаючи проповідництво та спонсорську поміч все це є підставами для реального побоювання апелянтом за своє здоров'я та життя. Наразі апелянт змушений ховатися на території України та просити захисту через неможливість повернення до ОСОБА_4, оскільки наявний великий ризик щодо нелюдського та такого, що принижує гідність поводження, які загрожуватимуть життю апелянта.

Таким чином, на підставі наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не повно та всебічно зясував всі обставини справи, не було враховано існуючу на сьогоднішній день реальну небезпеку для всіх учасників релігійного руху «Хізмет» та прихильників Ф.Гюлена на території ОСОБА_4, та не було враховано те, що апелянт є активним діячем такого руху, якому загрожує небезпека в разі повернення до ОСОБА_4, у звязку з чим суд першої інстанції дійшов невірного висновку щодо відмови у задоволенні позову.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано у справі «Сорінг проти Сполученого Королівства», - у рішенні від 07 липня 1989 року. Суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року «спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов'язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини. Так, Суд вперше вирішив, що на державу може бути покладена відповідальність за прийняття рішення про екстрадицію особи, що ризикує стати жертвою жорстокого поводження в запитуючої стране. У цій справі Суд постановив, що стаття 3 Конвенції буде порушена в разі екстрадиції заявника до Сполучених Штатів Америки (реальний ризик потрапляння в «камеру смертників» - звернення, жорстокість якого перевищує встановлений статтею 3 поріг). «Реальність ризику стати жертвою жорстокого поводження». Незалежно від того, є чи повинна держава учасником Конвенції чи ні, на екстрадують/висилає держава покладається відповідальність тоді, коли є серйозні підстави вважати, що заявник «реально ризикує» стати жертвою жорстокого поводження.

За таких обставин, з урахуванням принципів викладених в описаному рішенні ЄСПЛ, колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду не доказав та не обґрунтував її.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи і, крім того, судом порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, ухвалене судове рішення на підставі вимог ст. 317 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 308; 310; 315; 317; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Туграл Озджан Хюсейн задовольнити, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 липня 2017 року скасувати, ухвалити у справі №815/5648/16 нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов Туграл Озджан Хюсейн.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 26.09.2016 року № 485-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву Туграл Озджан Хюсейн про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування рішення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 29.12.2017 року.

Головуючий: О.В.Джабурія

Суддя: Н.В.Вербицька

Суддя: А.В.Крусян