Справа № 646/6989/17
Суддя: Теслікова І. І.
Дата ухвалення: 2017-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 646/6989/17
№ провадження 2-а/646/195/2017
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.11.2017 року м. Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Теслікової І.І.,

при секретарі Біляєві М.О.,

розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом адміністративний позов ОСОБА_1 до Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

6 жовтня 2017 року позивач ОСОБА_1. звернувся до суду з позовною заявою до Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинення певних дій, в якій просить: Визнати протиправною відмову Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова в поновленні пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1); зобов'язати Слобожанське об'єднане управління Пенсійного фонду України міста Харкова поновити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1, згідно ЗУ «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991№1788-ХІІ в розмірах згідно ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІУ, починаючи з 07 жовтня 2009 року. В обґрунтування позовних вимог зазначає, в жовтні 1998 року виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, проте, по сьогодні позивач залишається громадянином України. У зв'язку з виїздом за кордон виплату пенсії Позивачу було припинено. До моменту виїзду Позивач, починаючи з 01.09.1993, був пенсіонером (підтверджується пенсійним посвідченням №16366/68 виданим відділом соціального забезпеченням Комінтернівського району м. Харкова.) ОСОБА_1 звернувся до Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова з заявою про поновлення пенсії. Рішенням від 03.08.2017 Відповідач повідомив, що Позивач немає права на пенсію за віком відповідно до законодавства України, посилаючись на підзаконний нормативний акт, а саме Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №22-1 від 25.11.2005 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/1 1846), яким встановлена необхідність надати паспорт громадянина України або довідку відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.Позивач вважає таку відмову неправомірною та просить суд зобов'язати відповідача відновити виплату пенсії за віком та здійснити перерахування пенсії.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.10.2017 відкрито скорочене провадження за позовом ОСОБА_1 до Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії.

Представником відповідача надані письмові заперечення на позов, відповідно до яких останній заперечує проти задоволення позову, мотивуючи тим, що згідно ст.92 Закону України "Про Пенсійне забезпечення" (який діяв з 01.01.1992 року по 01.01.2004 року) громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, пенсії не призначаються. Пенсії призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед виїздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. З 01.01.2004 року набрав чинності Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (надалі Закон). Пунктом 2 ч.1 ст.49 вказаного Закону було передбачено, що виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Договір між Україною та Ізраїлем в галузі пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, відсутній. Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25- рп/2009 хоч і визнано, що положення пункту 2 ч. 1 ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не відповідають Конституції України, проте на даний час триває робота спільно з Міністерством праці та соціальної політики України щодо підготовки нормативно-правових актів, спрямованих на виконання рішення Конституційного суду України, якими будуть передбачені умови, норми та механізм виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення. Але жодного порядку чи механізму спрямованих на виконання рішення Конституційного Суду України, прийнято не було. Згідно статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" в редакції на сьогоднішній день, у разі виїзду пенсіонера за кордон на постійне місце проживання пенсія, призначена в Україні за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Згідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за № 1566/11846, заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації) або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника. До заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про місце проживання (реєстрації) заявника. За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймається: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання. Просить відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджено паспортом громадянина України для виїзду за кордон, ідентифікаційним кодом, копії яких наявні у матеріалах справи, проживав та працював на території України, що підтверджується записами в трудовій книжці, пенсійним посвідченням № НОМЕР_2, виданим відділом соціального забезпечення Комінтернівського району м.Харкова.

Встановлено, що жовтні 1998 року ОСОБА_1 виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України.

Рішенням відповідача від 03.08.2017 р. позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв'язку з тим, що відповідно до пункту 2 статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Згідно до Порядку подання та оформлення. документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за № 1566/11846, заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації) або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника. До заяви про призначення пенсії за віком не були додані документи про місце проживання (реєстрації) особи. За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймається: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (рестрацїї), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання. З урахуванням викладеного позивачем зроблено висновок, щоОСОБА_1 права на пенсію за віком відповідно до діючого законодавства України не має.

Вказане рішення відповідача суд вважає безпідставним, виходячи з наступного.

Так, відповідно до частини 2статті 19 Конституції Україниоргани державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України.

За змістом частини 1статті 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Зазначений закон не містить обмежень на подачу заяви про поновлення пенсії представником пенсіонера - заявника.

Враховуючи, що право на пенсію включає: право на призначення, право на перерахунок та право на поновлення, та за своєю правовою природою право на призначення пенсії і його реалізація є більш широким поняттям ніж поновлення виплати пенсії, та враховуючи, що законодавство не містить прямих обмежень щодо можливості представництва у вказаних правовідносинах, суд приходить до висновку, що заява про поновлення пенсії може подаватися представником, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

На підставі статті 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються. Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед виїздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачується тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

Згідно пункту 2 частини 1статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалося.

Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року по справі № 1-32/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого реченн ястатті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV.

На підставістатті 152 частини 2 Конституції Українизакони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

З огляду на зазначене, положення пункту 2 частини 1 статті 49 та другого речення статті 51 Закону втрачають чинність з 7 жовтня 2009 року, тобто від дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009.

Отже, позивач, проживаючи в державі Ізраїль, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так якКонституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Такої позиції притримується Вищий адміністративний суд України в своїй ухвалі від 25.06.2015 (К/800/18966/15).

З дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009, тобто з 07.10.2009 року, у відповідача виникли підстави для поновлення виплат пенсії громадянам України, які проживають за її межами.

У своєму рішенні Конституційний Суд України зазначив, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Згідно з частиною другою статті 152 Конституції Українизакони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, з 7 жовтня 2009 року відсутні норми, які унеможливлювали виплату позивачу пенсії.

У відповідності з ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За таких обставин, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

В ч. 3ст. 22 Конституції України проголошено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Таким чином, позивач, проживаючи в державі Ізраїль, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так якКонституція Українита пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного Суду України від 01.12.2011 року (справа № К/9991/45723/11).

Стосовно громадян, які виїхали на постійне місце проживання за кордон визначено особливий порядок виплати пенсій, який викладено у статтях 49, 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом. Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Згідно ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року №25-рп/2009 положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У відповідності до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму призначення пенсії у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та ст. 46 цього Закону.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку), поновлення пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» врегульовані Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, слід враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З огляду на викладене, слід дійти висновку, що позивач, хоч на даний час проживає постійно за кордоном, однак є громадянином України, а тому має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

До такого ж висновку дійшов Вищий адміністративний суд у рішенні К/800/14055/13 від 13 грудня 2016 року. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19.05.2015р. (справа №21-168а15) та від 08.12.2015р. (справа №21-5440а15).

Згідно ч. 1 ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до п.4.3. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління ПФУ №22-1 від 25.11.2005, відповідно до якої - не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Безпідставні є твердження відповідача стосовно того, що пенсія призначається за заявою, до якої додаються паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування, та що на підставі наданих ОСОБА_1 документів поновити та виплачувати пенсію правових підстав немає. Такі твердження не ґрунтуються та суперечать приписами чинного законодавства.

За таких обставин, суд вважає, що позивач, хоч на даний час проживає постійно за кордоном, однак є громадянином України, а тому має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Судом встановлено, що позивачем дотримано визначений законодавством порядок звернення за призначенням/перерахунок пенсії. Відповідно до ст. 44 ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» - заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. П.1.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління ПФУ №22-1 від 25.11.2005р., також встановлює, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Матеріалами справи підтверджується, що трудовий стаж позивача, який було враховано при первинному призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 (35 років років 11 місяців 10 днів), означений стаж додатково підтверджується довідками, що підтверджують пільгові умови роботи на ДП «Завод ім. В.О. Малишева», які Позивач отримав повторно: довідкою від 11.08.2017 №1392, №1394 від 11.08.2017,№1393 від 11.08.2017, завіреною копією опису, довідкою №106 від 17.08.2017, випискою з наказу генерального директора №62 від 07.03.1996, завіреною копією представлення.

У відповідності до статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі пенсії.

Приписами статті 42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачена індексація та перерахунок пенсій у зв'язку із збільшенням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, прожиткового мінімуму та страхового стажу.

Отже, позивач має право на перерахунок його пенсії відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням індексу інфляції та усіх доплат та надбавок відповідно до приписів чинного законодавства.

При цьому, суд наголошує на тому, що до спірних правовідносин не застосовуються положення ч.2 ст.46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", з огляду на те, що вказана норма стосується виплати лише сум пенсії, що були нараховані, а в даному випадку цих сум не було нараховано.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і Законами України.

Частиною 1 ст. 71 КАС України визначено, обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Тому, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частинні визнання протиправним рішення від 03.08.2017 р. Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова про відмову у поновленні пенсі та зобов'язання Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова поновити виплату пенсії на пільгових умовах за Списком №1, з 06.04.2017 в розмірі, передбаченому діючим законодавством є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В частині позовних вимог щодо зобов'язання Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова поновити виплату пенсії на пільгових умовах за Списком №1, починаючи з 7 жовтня 2009 року до 06.04.2017 задовленню не підлягають, оскільки позивачем пропущеношестимісячний строк на звернення до суду.

Керуючись 9-11, 69 -71, 158-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинення певних дій - задовольнити частково.

Визнати протиправним рішення від 03.08.2017 р. Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова про відмову у поновленні пенсії.

Зобов'язати Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_4 на пільгових умовах за списком № 1, згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ в розмірах, згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV, починаючи з 06.04.2017 року.

В інший частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя: І.І.Теслікова