Справа № 826/13309/17
Суддя: Дегтярьова О.В.
Дата ухвалення: 2017-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 грудня 2017 року 15 год. 02 хв. № 826/13309/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії: Головуючого - судді Дегтярьової О.В., при секретарі судового засідання Артеменко Я.С., за участі: позивача - ОСОБА_1, представника відповідача - Лакомкіної Є.А. (довіреність від 13.09.2017 року № 210/26-15-110-02) розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до Головного управління ДФС у м. Києві
про скасування податкового повідомлення-рішення, -
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулася ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1) з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі також - відповідач, ГУ ДФС у м. Києві), в якому просила скасувати податкове повідомлення-рішення від 28.04.2017 року № 45545-1305.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що ОСОБА_1 є платником єдиного податку третьої групи зі ставкою 5% та зареєстрована як фізична особа-підприємець з єдиним видом господарської діяльності - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Належні ОСОБА_1 на праві приватної власності нежилі приміщення, що розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2, здаються нею в оплатну оренду на підставі відповідних договорів, тобто, використовуються виключно у підприємницькій діяльності. За наведених обставин, та відповідно до норм п. 269.2 ст. 269 Податкового кодексу України, ОСОБА_1 вважає, що, вона звільнена від сплати земельного податку за земельну ділянку, розташовану під належними їй нежилими приміщеннями, а тому нарахування контролюючим органом податкового зобов?язання з названого податку згідно податкового повідомлення-рішення від 28.04.2017 року № 45545-1305 є протиправним.

У призначених судових засіданнях у справі позивач підтримав заявлені позовні вимоги повністю, а представник відповідача заперечував проти позову з підстав, наведених у тексті його заперечень. Зокрема, заперечення відповідача мотивовані тим, що фізична особа, яка здійснює господарську діяльність на спрощеній системі оподаткування, як фізична особа-підприємець, звільняється від сплати та подання податкової звітності із земельного податку лише за наявності у неї правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Судом встановлено, що громадянці ОСОБА_1 на праві приватної власності належать нежилі приміщення з № 1 по № 12, №№ 12а, 13,14, 14а, з № 15 по № 26, № 26а, з № 27 по № 33 (групи приміщень № 15), №№ І, ІІ (літера «А») за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 459,8 кв.м, що засвідчується даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 11814393 від 29.10.2013 року та свідоцтвом про право власності індексний номер 11812494 від 29.10.2013 року.

ОСОБА_1 зареєстрована 19.11.2011 року як фізична особа-підприємець, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців був внесений запис за № 0020007.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі також - ФОП ОСОБА_1) згідно витягу з Реєстру платників єдиного податку (вих. № 6333/К/26-59-13-02-31 від 13.05.2016 року) є платником єдиного податку третьої групи; місце провадження господарської діяльності: АДРЕСА_2; за видами господарської діяльності - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (код згідно КВЕД 68.20).

Позивач перебуває на обліку, як платник податків, у ДПІ у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві та сплачує єдиний податок, що не заперечується відповідачем.

Позивач зазначає, що належні йому нежилі приміщення, розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2, - використовуються ним виключно для здійснення господарської діяльності. На підтвердження наведених обставин позивач надав суду копії договорів оренди нежилих приміщень за період з 2014 по 2017 роки з додатками до таких договорів - актами прийому-передачі нежитлових приміщень, визначення договірної вартості (договірної ціни) та інші відомості щодо орендованого майна. За умовами цих договорів ФОП ОСОБА_1 передає у платне користування юридичним та фізичним особам нерухоме майна (певні нежилі приміщення для розміщення офісу) за адресою: АДРЕСА_2.

28.04.2017 року ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення № 45545-1305, яким позивачу відповідно до п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України визначено до сплати суму податкового зобов'язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у сумі 90 101,16 грн.

Згідно письмових пояснень представника відповідача, наданих суду 13.12.2017 року, вказана сума податкового зобов'язання із земельного податку визначена позивачу за 2017 рік та у зв'язку із тим, що за ним обліковується земельна ділянка під нежитловими приміщеннями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Представник відповідача в тексті своїх додаткових пояснень зазначив, що при визначені оспорюваної суми податкового зобов?язання контролюючим органом були використані наступні матеріали: витяг з Державного реєстру речових прав від 29.10.2013 року № 11814393 щодо права власності на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; копія довідки № Н-01199/2012 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки попереднього землекористувача, видану Київським міським управлінням земельних ресурсів від 27.06.2012 року № 214; витяг з даних земельного кадастру станом на 07.04.2017 року щодо грошової оцінки землі.

Не погоджуючись з правомірністю податкового повідомлення-рішення від 28.04.2017 року № 45545-1305, позивач звернувся із цим позовом до суду.

При вирішення даного спору по суті суд виходить з наступного.

Статтею 206 Земельного кодексу України (далі за текстом - ЗК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до п. «в» ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно зі ст.ст. 125, 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до пп. 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі за текстом - ПК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень Податкового кодексу України з урахуванням критеріїв, які визначені у розділі XIII такого Кодексу.

Згідно із ст. 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Статтею 270 ПК України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, а також земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Пунктом 271.1 ст. 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (п. 274.1 ст. 274 ПК України).

Відповідно до п. 286.1 ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Статтею 289 ПК України встановлено, що для визначення розміру податку використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Пунктом 286.5 ст. 286 цього Кодексу встановлено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому він втратив право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому у нового власника виникло право власності.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Відповідно до п. 287.6 ст. 287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

За змістом норм п. 286.6 ст. 286 ПК України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

Також відповідно до п. 287.8 ст. 287 ПК України, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Поряд з цим, у ч. 1, 2 статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

За результатами аналізу вищенаведених норм у сукупності, з урахуванням пріоритету норм ПК України, можна дійти висновку про наступне. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

При цьому, власники будівель, споруд (їх частини), що розташовані на земельній ділянці, сплачують податок за земельні ділянки на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, натомість, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У судових засіданнях у справі позивач пояснив, що належні йому нежитлові приміщення знаходяться у багатоповерховому нежилому будинку, співвласниками окремих частин (приміщень) якого є також інші фізичні та юридичні особи. При цьому, право власності на земельні ділянку, на якій розташовані зазначені нежилі приміщення, позивачем не оформлено.

Суд звертає увагу на те, що обов'язок по нарахуванню сум земельного податку фізичним особам покладено саме на контролюючі органи, зокрема: органи державної фіскальної служби, яким для визначення розміру вказаного податку необхідно встановити базу оподаткування, наявність грошової оцінки землі, інші відомості для визначення суми податкового зобов'язання.

З метою повного та всебічного розгляду справи, судом було зобов'язано відповідача надати до суду розрахунок розміру земельного податку визначеного ГУ ДФС у м. Києві позивачу та показники, які при цьому були враховані.

Судом встановлено, що спірна сума земельного податку визначена відповідачем за наступною формулою: 230,15 кв.м. х 2292,78 x 2,0 x 1,5 x 1,249 x 1,433 x 1,06 x 1% = 90 101,16 грн., де: 230,15 кв.м. - площа земельної ділянки щодо якої визначається податок; 2 292,78 грн. за 1 кв.м. - грошова оцінка згідно Рішення Київської міської Ради від 03.07.2014 року № 23/23, введеного в дію з 01.07.2015 року згідно рішення Київської міської ради від 10.12.2014р. № 565/565); 2,0 - коефіцієнт на функціональне використання землі (згідно наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 року № 489 із змінами та доповненнями); 1,5 - узагальнюючий локальний коефіцієнт згідно 2.1 п. 2 Додатку 5 до рішення Київської міської ради 26.07.2007 року № 43/1877 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва та Порядку її визначення» із змінами та доповненнями; 3% ставка податку на землю відповідно до пп. 5.3.3.29 Рішення Київської міської Ради від 23.06.2011 року № 242/5629 зі змінами та доповненнями; 1,249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державного агентства земельних ресурсів України від 14.01.2015 року № 6-28-0.22-215/2-15 та ст. 289 ПК України; 1,433 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2016 року № 6-28- 0.22-201/2-16 та ст. 289 ПК України; 1,06 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2017 року № 22-28-0.22- 443/2-16 та ст. 289 ПК України.

При цьому, суд встановив, що при обчислені суми земельного податку позивачу відповідачем був використаний витяг Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації з технічної документації № Н-01199/2012 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки (обліковий код 91:178:001) (реєстр. № 214 від 27.06.2012 року), виданої не ОСОБА_1, а іншій фізичній особі - ОСОБА_3.

Витяг з даних Державного земельного кадастру станом на 07.04.2017 року щодо грошової оцінки землі, який згідно письмових пояснень представника ГУ ДФС у м. Києві, був ним також використаний при обчисленні суми земельного податку позивачу, представник відповідача до суду без поважних причин не подав.

Проаналізувавши даний розрахунок у сукупності з іншими матеріалами справи, суд дійшов висновку про неможливість встановлення правильності та достовірності визначення площі земельної ділянки, з якої проведено нарахування позивачу земельного податку в сумі 90 101,16 грн., оскільки у такому розрахунку відсутні: дані щодо площі всієї земельної ділянки, яку займає багатоповерховий нежилий будинок з урахуванням прибудинкової території, а також дані щодо площі земельної ділянки, яка розташована під нежитловими приміщеннями саме позивача, а не третьої особи; дані щодо площі приміщень зазначеного будинку з урахуванням частки позивача, та відповідно вирахуваної пропорційної частки прибудинкової території, яка припадає на позивача, що не дає можливості суду перевірити дотримання відповідачем вимог п. 286.6 ст. 286 ПК України та правильність обрахунку суми податкового зобов'язання по земельному податку.

У зв?язку з цим суд приходить до висновку, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, під час розгляду адміністративної справи не доведено правомірність нарахування позивачу грошового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у розмірі 90 101,16 грн., з огляду на відсутність в розрахунку такого податку всіх складових необхідних для визначення земельного податку.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 28.04.2017 року № 45545-1305, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб у розмірі 90 101,16 грн., таким, що є протиправним та підлягає скасуванню.

Разом з тим, при винесенні рішення по суті розгляду даної справи суд не бере до уваги як нормативно та документально обгрунтовані посилання позивача на наявність у неї пільг по сплаті земельного податку, як суб?єкта спрощеної системи оподаткування, відповідно до приписів пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України.

Так, п. 269.2 ст. 269 ПК України передбачено, що особливості справляння податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Згідно з пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України, платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільсько-господарського товаровиробництва.

Дослідивши наявні у справі матеріали та заслухавши пояснення позивача, суд встановив, що позивачем при передачі у строкову платну оренду власних нежилих приміщень частина земельної ділянки під такими приміщеннями у найм не передається, а отже така земельна ділянка позивачем для провадження господарської діяльності не використовується. Дані обставини виключають право позивача на звільнення від сплати земельного податку у межах спірних правовідносин.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих учасниками справи доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. 2, ст. 7, ст.ст. 72 - 77, ст. 139, ст. ст. 241 - 246, ст. 250, ст. 255, ст.ст. 292 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 28.04.2017 року № 45545-1305.

3. Присудити на користь ОСОБА_1 (місце проживання: 01004, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 901,01 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві (місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими в ст.ст. 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно з урахуванням положень п. 15.5 ч. 1 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Суддя О.В. Дегтярьова

Повний текст рішення виготовлений 02.01.2018 року.