Справа № 826/14996/17
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2017-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 грудня 2017 року № 826/14996/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.

суддів Пащенка К.С.

Чудак О.М.

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_2
до Державної міграційної служби України
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії

В С ТА Н О В И В:

Громадянин Таджикістану ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України № 388-17 від 13.10.2017 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що рішення відповідача про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправним, прийнято без урахування обставин, що вказують на політичне переслідування позивача та існування в Таджикістані ризиків поводження, що суперечить ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, просить зобов'язати відповідача прийняти рішення про надання йому статусу біженця, оскільки у випадку повернення до країни громадянської належності його життю, здоров'ю та свободі буде загрожувати небезпека, через його політичні переконання.

У судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача заперечував проти позову, в подальшому надав письмові заперечення та просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

За згодою сторін суд подальший розгляд справи здійснив у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення осіб, що брали участь у справі, з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 є громадянином Таджикістану, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року в селі Саро Аштського району Согдійської області Республіки Таджикістан, за національністю - таджик, сповідує сунітський напрям ісламу, за словами позивача, що міститься в його справі, одружений на громадянці Таджикістану ОСОБА_1, а також перебуває в релігійному шлюбі з громадянкою Російської Федерації ОСОБА_5.

До України позивач прибув легально 06.02.2017 року, літаком через аеропорт Бориспіль прямим авіарейсом із Стамбулу.

Позивач звернувся до міграційного органу з заявою - анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 04.05.2017, в якій зазначив, що покинув країну походження через побоювання переслідувань, за його політичні переконання, оскільки з 1994 року він є членом єдиної опозиційної партії в країні - Партія Ісламського Відродження Таджикістану (ПІВТ). У протоколі співбесіди від 16.08.2017 позивач висловив іншу думку і зазначив, що його переслідували в основному не через членство в партії, а через громадську діяльність, а саме через його публікації та критику влади.

За результатами розгляду особової справи громадянина Таджикістану ОСОБА_2 та поданої заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Управлінням ДМС України в Київській області 25.08.2017 р. оформлено висновок із рекомендацією відмовити громадянину Таджикістану ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який підтримано рішенням Державної міграційної служби України № 388-17 від 13.10.2017, отже позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Управлінням ДМС України в Київській області на адресу позивача відправлено повідомлення від 24.10.2017 № 29 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 № 3671-VI (далі по тексту - Закон № 3671-VI).

Згідно зі ст. 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 та 6 ст. 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 9 Закону № 3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону № 3671-VI).

Частиною 7 ст. 7 Закону України № 3671-VI передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

В своїй заяві та додаткових поясненнях позивач зазначив, що не вбачає можливим повернення до країни походження, у зв'язку з побоюванням переслідування за політичні переконання та за публікацію на своєму сайті та у фейсбуці статей про переслідування лідерів ПІВТ, а також навів витяги зі своїх статей. Крім того зауважив, що він отримав інформацію про порушення щодо нього кримінальної справи за ч. 3 ст. 307 Кримінального кодексу Таджикістану та отримав фото з інформацією про його розшук в Таджикістані. Відтак, в разі його спроби покинути Україну він був би затриманий та екстрадований до Таджикістану, де на нього чекало політичне переслідування та катування.

Однак, жодних доказів на підтвердження факту переслідування або отримання погроз з боку органів влади Таджикістану саме щодо нього, позивач суду не надав. Крім того, порушення кримінального провадження і оголошення в розшук не передбачає в будь-якому випадку як наслідок катування особи.

При цьому, з матеріалів особової справи позивача вбачається, зокрема з власних свідчень, що в Таджикістані він займався авіа-бізнесом, був директором компаній «Рашод», «Континент-Сервіс», «Мєхан». 05.05.2015 року покинув країну походження і через свій бізнес їздив до Російської Федерації, там знаходився близько місяця, потім вилетів до ОАЕ, там пробув близько трьох місяців. Оскільки в ОАЕ жити дуже дорого, позивач поїхав до Туреччини і перебував там з вересня 2015 року по лютий 2017 року. В цей же період вилітав на тиждень до Російської Федерації.

До України прибув 06.02.2017 року літаком в аеропорт Бориспіль. На запитання службової особи міграційного органу щодо того, чи їхав до України цілеспрямовано щоб отримати статус біженця, - відповів, що не планував отримувати статус біженця. Звернувся до міграційної служби у зв'язку з тим, що до Туреччини йому заборонили в'їзд, а хотів проживати легально.

Крім того, на запитання службової особи міграційного органу чи звертався позивач в інші країни за отримання статусу біженця, останній відповів: «А навіщо? Не було потреби…»

Відповідно до ч.22 ст.1 № 3671-VI передбачено, що третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_2 не звертався до органів влади Російської Федерації, ОАЄ, Туреччини з приводу отримання відповідного статусу.

Крім того, як вірно зауважив представник відповідача у своїх письмових запереченнях проти позову, до Управління ДМС України в Київській області заявник звернувся 04.05.2017, тобто аж через три місяці після прибуття в Україну, однак шукач захисту, який дійсно має побоювання стати жертвою переслідувань і змушений покинути країну громадянської належності якнайшвидше «…звертається за захистом у першій безпечній країні, а не змінює місце перебування кожний місяць, перевіряючи стан бізнесу».

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2 має всі ознаки економічного мігранта.

З огляду на викладене, суд погоджується з висновком Управління ДМС України в Київській області про те, що позивачем не доведено обґрунтованості побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці, чи свободі, в країні походження.

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача № 388-17 від 13.10.2017 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні також, оскільки вказана вимога є похідною позовною вимогою.

До того ж, відповідно до ч.4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. В даній справі приймати рішення щодо відмови у визнанні особи біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, або ж задоволення заяви - є дискреційними повноваженнями Державної міграційної служби України. Відтак зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти конкретне рішення буде втручанням у дискреційні повноваження цього органу.

Враховуючи наведене та виходячи із встановлених судом під час розгляду справи обставин, суд приходить до висновку про правомірність рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 388-17 від 13.10.2017, з огляду на що позовні вимоги громадянина Таджикістану ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог громадянина Таджикістану ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України ) про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України № 388-17 від 13.10.2017 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Шейко Т.І.

Судді Пащенко К.С.

Чудак О.М.