Справа № 804/5388/17
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2017-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 р. Справа № 804/5388/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіКонєвої С.О.
при секретарі судового засіданняКарімовій Ю.Р.
за участю представників сторін:
від позивача: від відповідача: Трегубова О.С., Кольга Т.О. Коваль В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 30.06.2017р., -

ВСТАНОВИВ:

23.08.2017р. Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг» звернулося з адміністративним позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби та просить визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення № від 30.06.2017р.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що посадовими особами відповідача була проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства при формуванні податкового кредиту з податку на додану вартість по задекларованим фінансово-господарським операціям з 132-ма контрагентами у визначених періодах за результатами якої був складений акт №60/28-10-54-02/24432974 від 15.06.2017р. за висновками якого встановлені порушення п.44.1 ст.44, п.п. «а» п.198.1 та абзаців першого і другого п.п.198.3 ст.198 п.200.1,п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України, п.п.1 п.4 розділу У Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом МФУ від 28.01.2016р. за №21, що призвело до завищення суми податкового кредиту на загальну суму ПДВ у розмірі 220307612,72 грн.; завищення суми податку на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку на загальну суму 220307612,72 грн.,у тому числі в розрізі податкових (звітних) періодів з січня 2015 по лютий 2017р. На підставі вказаного вище акту перевірки відповідачем 30.06.2017р. було прийнято податкове повідомлення-рішення № за яким було зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на загальну суму 220307612,72 грн. (із них на суму уже відшкодованих позивачу 11910430,37 грн.) та застосовано штрафні (фінансові) санкції на суму 110153806,39 грн. Позивач вважає, що вказане податкове повідомлення-рішення винесене відповідачем без достатніх правових підстав, а тому є протиправним і підлягає скасуванню, оскільки висновки про те, що операції між позивачем та його 132-ма контрагентами не мали реального характеру не відповідають дійсності та спростовуються наданими до перевірки документами згідно до яких за господарськими операціями контрагенти постачали позивачеві товари, виконували роботи та надавали послуги безпосередньо пов'язані із господарською діяльністю позивача. При цьому, представники позивача вказують на те, що висновки відповідача щодо нереального характеру господарських операцій між позивачем та його відповідними контрагентами ґрунтуються на не встановленні відповідачем повного ланцюгу постачання того чи іншого товару або виробників, або зауваження окремих компаній, їх податкового обліку по ланцюгу постачання товару; претензії відповідача щодо заповнення окремих граф наданих до перевірки документів; не надання позивачем ряду додаткових документів. Проте, вказані зауваження відповідача позивач вважає безпідставними, оскільки висновки акту не містять жодних обґрунтувань щодо наявності певних порушень податкового законодавства у діях самого позивача при здійсненні операцій з контрагентами та у такий спосіб, на думку позивача, відповідач намагається покласти на позивача відповідальність за негативні наслідки ймовірного недотримання податкової дисципліни іншими особами, що є прямим грубим порушенням законодавства України, яке не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншими особами. Якщо контрагент позивача чи будь-яка інша особа допустили у своїй діяльності ті чи інші порушення податкового законодавства, то це може тягти відповідальність і негативні наслідки саме для такого порушника, а не для позивача, і вказане не може бути підставою для позбавлення позивача права на податковий кредит, що неодноразово підтверджувалося судовою практикою, викладеною у інформаційних листах Вищого адміністративного Суду України, у постановах Верховного Суду України, а також і підтверджено рішенням Європейського Суду з прав людини від 09.01.2007р. у справі «Інтерсплав проти України». За викладеного, представники позивача вважають, що усі висновки відповідача щодо завищення позивачем свого податкового кредиту з ПДВ, які ґрунтуються на претензіях до тих чи інших платників податків по ланцюгу постачання товарів, не мають під собою жодного законодавчого підґрунтя і не можуть бути підставою для зменшення суми податкового кредиту (та бюджетного відшкодування) позивача з ПДВ. Також, у додаткових поясненнях представник позивача від 20.09.2017р. та від 13.10.2017р. наводить докази реальності господарських операцій по кожному із 132-х контрагентів позивача з посиланнями на первинні бухгалтерські документи, зокрема, укладені договори, рахунки на оплату, рахунки-фактури, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, акти виконаних робіт та звіти до акту та розрахунки наданих послуг, які були надані також позивачем і до перевірки та досліджувалися податковими інспекторами при проведенні перевірки, а також позивач зазначає і про наявність доказів оплати за отримані товари, надані послуги та виконані роботи, що також і підтверджується наведеними у поясненнях номерами аркушів акту перевірки зі змісту яких вбачається наявність первинних бухгалтерських документів про здійснення позивачем оплати за вказаними господарськими операціями, що на думку позивача свідчить про рух активів позивача. Окрім того, позивач посилається і на те, що факт реальності господарських операцій з 132-ма контрагентами підтверджується і тим, що позивачем у вказаний період було отримано прибуток від здійснення господарської діяльності, що підтверджено відповідними копіями податкових декларацій про отримання прибутку за 2016р., 2017р.

Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, у письмових запереченнях просив у задоволенні адміністративного позову позивача відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що доводи позивача не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та суперечать обставинам у справі з підстав того, що у період з 17.03.2017р. по 08.06.2017р. була проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача за результатами якої було встановлено порушення п.44.1 ст.44, п. 198, п. 198.3 ст.198, п.200.1, п.200.4 ст.200 ПК України, що призвело до завищення суми податкового кредиту на загальну суму ПДВ у розмірі 220307612,72 грн.; завищення суми податку на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку на загальну суму 220307612,72 грн. При цьому, підставою для висновків перевірки про нереальність господарських операцій між позивачем та його 132 контрагентами були обставини щодо не надання позивачем до перевірки будь-яких документів, що підтверджують транспортування (товарно-транспортні накладні, шляхові листи, та інші) чим порушено Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту та зв'язку від 14.10.1997р. № 363, також до перевірки не було надано позивачем сертифікати якості (відповідності). За відсутності факту надання послуг, придбання товару відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту з податку на додану вартість за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплату грошових коштів. Таким чином, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, акти виконаних робіт, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. Так, аналізом досліджених документів встановлено, що роботи (послуги) здійснювалися на території підприємства позивача та для функціонального доступу до находження автотранспорту на території підприємства позивача мають бути оформлені відповідні перепустки, дозволи на прохід працівників та в'їзд/виїзд автотранспорту й ввезення/вивезення продукції, матеріалів та обладнання через контрольно-пропускні пункти, проте до перевірки позивачем не було надано проходження через вказані контрольно-пропускні пункти працівників та техніки контрагентів-позивача на територію підприємства позивача. Таким чином первинні документи, які складені суб'єктами господарювання на операції, що суперечить законодавчим актам та такі що не відповідають сутності і не несуть доказовості відносно змісту здійсненої операції, не є документами, які можуть бути підставою для відображення в облікових регістрах бухгалтерського та податкового обліку. Також, представник відповідача зазначає, що враховуючи наявність податкової інформації по контрагентам-постачальникам, що свідчить про залучення суб'єктів до схеми формування штучного податкового кредиту, первинні документи, а саме: акти здачі-приймання робіт, видаткові накладні, податкові накладні, не мають юридичної сили первинних документів у зв'язку з зазначенням у них господарських операцій, які фактично не відбулись. А відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів не дозволяє формувати дані податкового обліку. Відсутність необхідних умов для здійснення фінансово-господарської діяльності, а саме: відсутність трудових, виробничих ресурсів, неможливість ведення бухгалтерського та податкового обліку та фіксацією господарських операцій у первинних документах покупцями фактично не здійснювало операції з купівлі/продажу товарів (робіт, послуг). За таких обставин, представник відповідача вважає, що висновки стосовно фактів порушення позивачем п.44.1 ст.44, п.п. «а» п.198.1 та абзаців першого і другого п.п.198.3 ст.198 п.200.1,п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України, п.п.1 п.4 розділу У Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом МФУ від 28.01.2016р. за №21, що призвело до завищення суми податкового кредиту на загальну суму ПДВ у розмірі 220307612,72 грн.; завищення суми податку на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку на загальну суму 220307612,72 грн. відповідають нормам чинного законодавства та є правомірними.

У судовому засіданні оголошувалася перерва до 17.10.2017р.

Судом у ході судового розгляду справи встановлені наступні обставини у справі.

Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг» 08.04.2004р. зареєстровано як юридична особа за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Орджонікідзе, буд.1, перебуває на обліку у Дніпропетровському управлінні Офісу великих платників податків ДФС, є платником ПДВ, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами та відомостями, наведеними в акті перевірки від 15.06.2017р. (а.с. 29-33 том 1).

У період з 17.03.2017р. по 08.06.2017р. контролюючим органом була проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового при формуванні податкового кредиту з податку на додану вартість по задекларованим фінансово-господарським операціям з 132 контрагентами позивача, наведеними у акті перевірки, за період з листопада 2016р. по грудень 2016р. за результатами якої складено акт №60/28-10-54-02/24432974 від 15.06.2017р. за висновками якого було встановлено порушення позивачем п.44.1 ст.44, п.п. «а» п.198.1 та абзаців першого і другого п.п.198.3 ст.198 п.200.1,п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України, п.п.1 п.4 розділу У Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом МФУ від 28.01.2016р. за №21, що призвело до завищення суми податкового кредиту на загальну суму ПДВ у розмірі 220307612,72 грн.; завищення суми податку на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку на загальну суму 220307612,72 грн.,у тому числі в розрізі податкових (звітних) періодів з січня 2015 по лютий 2017р., що підтверджується копією відповідного акту, наявного у справі (а.с.29-250 том 1, а.с.1-130 том 2).

На підставі вищевказаного акту перевірки, контролюючим органом 30.06.2017р. було прийнято податкове повідомлення-рішення форми «В1»№ за яким позивачеві було зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість усього на суму 220307612,72 грн., у тому числі відшкодовано на дату складання цього податкового повідомлення-рішення на суму 11910430,37 грн., штрафні (фінансові) санкції - 110153806,39 грн., що підтверджується копією відповідного податкового повідомлення-рішення (а.с.26 том 1).

Позивач оспорює вищевказане податкове повідомлення-рішення та просить визнати його протиправним і скасувати посилаючись на те, що контролюючим органом безпідставно зроблені висновки про нереальність господарських операцій позивача з його контрагентами, так як всі первинні бухгалтерські документи позивачем відповідачу надавалися у ході проведення перевірки, які підтверджують реальність господарських операцій із 132 контрагентами позивача, рух активів, отримання доходу позивачем від вказаних господарських операцій, що підтверджено відповідними податковими деклараціями з податку на прибуток позивача за спірний період, а тому позивач вважає висновки акту перевірки про нереальність господарських операцій позивача є протиправними та прийняте на підставі вказаних висновків оспорюване податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню.

Заслухавши представників позивача та відповідача, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту акту перевірки від 15.06.2017р. підставами для висновків контролюючого органу про порушення позивачем вимог п.44.1 ст.44, п.п. «а» п.198.1 та абзаців першого і другого п.п.198.3 ст.198 п.200.1,п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України, п.п.1 п.4 розділу У Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом МФУ від 28.01.2016р. за №21, що призвело до завищення суми податкового кредиту на загальну суму ПДВ у розмірі 220307612,72 грн.; завищення суми податку на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку на загальну суму 220307612,72 грн.,у тому числі в розрізі податкових (звітних) періодів з січня 2015 по лютий 2017р.,були обставини встановлення посадовими особами контролюючого органу нереальності господарських операцій позивача із 132-ма контрагентами позивача що стосуються постачання товарів, надання послуг виконання робіт за укладеними із вказаними контрагентами договорами, а саме:

- не встановлення відповідачем повного ланцюгу постачання того чи іншого товару, аж до виробників або зауваження до окремих компаній щодо їх податкового обліку по ланцюгу постачання, зокрема, встановлення із Інтернет-ресурсу Єдиного державного реєстру судових рішень фактів проведення по ТОВ «ТБ «Брянківська вугільна компанія» кримінальних проваджень за №0000061, №0000167, яке є «транзитером» по реалізації незаконно видобутого на непідконтрольній території вугілля на металургійне підприємство, а саме: ПАТ «АрселорМітал Кривий Ріг» через ряд підприємств Донецької області, які використовували підроблені документи про проходження вугільної продукції з 2015р. по теперішній час, які здійснюють поставку незаконно видобутого вугілля через підприємства «транзитери»(ТОВ «Антрацитпром», ТОВ «Аскадо») та яке поставляється на ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» у зв'язку з чим зроблено висновки про відсутність факту придбання вугільного концентрату, встановлено відсутність економічної суті проведення операцій та проведення безтоварних операцій з метою формування вигоди підприємствам покупцям;

- виявлено недоліки щодо заповнення окремих граф у первинних бухгалтерських документах, зокрема, недоліки у заповненні залізничних транспортних накладних(відсутня дата прибуття та відвантаження вантажу, позначка довіреність на залізнично-транспортній накладній; в акті приймання-передачі вугільної продукції відсутні печатка та підпис представника покупця; у актах приймання-передавання вугільної продукції та залізнично-транспортних накладних мають місце розбіжності у зазначенні номерів вагонів), у актах виконаних робіт відсутність розшифровки вартості охоронних послуг, відсутності розрахунку загальновиробничих витрат, відсутності печаток того чи іншого департаменту АрселорМіттал, печаток підприємства на прибуткових ордерах та інше;

- не надання позивачем до перевірки ряду додаткових документів, зокрема, товарно-транспортних накладних, шляхових листів, тощо, що підтверджують транспортування товарів; не надано сертифікатів якості (відповідності) товару; не надано відповідних дозволів контрагентів позивача; не надано документів щодо проходження через контрольно-пропускні пункти працівників контрагентів та техніки контрагентів-постачальників на територію ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг»; документального обґрунтування причин доцільності залучення позивачем сторонніх організацій для проведення ремонтних робіт; актів, протоколів, інших документів, на підставі яких було прийняте рішення про придбання (замовлення) ремонтних робіт; ліцензій, дозвільних документів контрагентів позивача; документів, які підтверджують подальше (вже після отримання від контрагента) оприбуткування позивачем отриманих послуг, тощо.

Проте, у ході дослідження судом у судовому засіданні обставин у справі щодо реальності/нереальності господарських операцій здійснених позивачем та його 132 контрагентами у спірний період у сукупності із нормами чинного законодавства, було встановлено, що наведені вище висновки не відповідають дійсності та спростовуються наданими позивачем копіями первинних бухгалтерських документів, які підтверджують факти реальності вищенаведених господарських операцій, виходячи з наступного.

У відповідності до п.2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Правила податкового обліку визначаються відповідними нормативними документами, що регламентують порядок оподаткування в Україні.

Згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкуванням оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконати дії (операції) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Відповідно до вищенаведеного визначення господарська операція пов'язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом У цього Кодексу - п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій , зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг - п.198.1 ст. 198 ПКУ.

Пунктом 198.2 ст. 198 вказаного вище Кодексу, визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За приписами пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПКУ не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.4, 201.6 статті 201 ПКУ податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Також і за приписами п.201.10 ст.201 наведеного вище Кодексу, встановлено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Таким чином, з аналізу наведених норм видно, що датою виникнення у платника податку права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість є, зокрема, дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною, при цьому, передбачено, що право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Також, за вищезгаданими нормами передбачено, що підставами для формування податкового кредиту та податкових зобов'язань, витрат і доходів є наявність у платника податків належним чином оформлених первинних бухгалтерських документів, що підтверджують реальність здійснення господарський операцій, зокрема і реєстрація податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних продавцем товарів та послуг, що дає право покупцю на віднесення вказаних сум до податкового кредиту.

Разом з тим, ні актом перевірки, ні в ході судового розгляду справи судом не встановлено відсутності у позивача податкових накладних по взаємовідносинах позивача з його контрагентами у спірний період при здійсненні фінансово-господарських операцій за наведеними у акті перевірки господарськими операціями.

Таким чином, отримання позивачем податкових накладних від його 132 контрагентів, які були зареєстровані контролюючим органом у Єдиному реєстрі податкових накладних є підставами для включення їх до податкового кредиту з податку на додану вартість протягом звітного періоду згідно до вимог ст.198 ПК України.

Так, як свідчать матеріали справи, у спірний перевіряємий період між позивачем - ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» та його 132 контрагентами, а саме: ТОВ «Індустріальні технології», ТОВ «ТБМ-Строймонтаж», ТОВ «Укрросазія», ТОВ «Електротехнічна компанія «ПРОМФАКТОР-ЕЛЕКТРИК», ТОВ «ФОСБЕЛ-УКРАЇНА», Підприємство матеріально-технічного забезпечення «СТАНДАРТ», ТОВ «ЕНЕРГОАТІС», ТОВ «УКРІНСПЕЦМАШ 2004», ТОВ «ТПО «АРІСТА», ТОВ «МОНТАЖСПЕЦКОНСТРУКЦІЯ», ТОВ «ЕНЕРГОТЕХБУД», ТОВ «СЛАВІЯ ЛТД», ТОВ НВП БАРАБАН», ТОВ «ЄВРОМОНТАЖ», ТОВ «ПРОМХІМТЕХ ЛТД», ТОВ «МЕТИЗ-УНІВЕРСАЛ», ТОВ «СІЕСТЕЛ», ТОВ НВФ «ОСТ», ТОВ «ІНЖІНІРІНГ КОМПАНІ», ТОВ «КЛАС-ТЕХНО», ТОВ «КОМПАНІЯ «ІНТЕРВІТ», ТОВ «ГОРПОЛФАРМ», ТОВ «ДНІПРОТЕХКОНТАКТ», ТОВ «ПРОММАШРЕДУКТОР», ПП «КРИВБАССПЕЦПОСТАЧ», ТОВ «НВФ «ПРОМСЕРВІС-ЮГ», ТОВ «ТПГ «АЛВІС», ІП «ЛОГІН», ТОВ «ТБ «АЗОВСЬКЕ РЕЛЕ», ТОВ «КРИВБАСРЕМОНТ», ТОВ «СТРОЙТЕХНОЛОГІЯ», ПРАТ «УКРПРОМОБЛАДНАННЯ», ПРАТ «НВДЦ», ТОВ «РУДПРОМГЕОФІЗИКА», ТОВ «ВЗАЄМОДІЯ», УНІВЕРСАЛ СЕРВІС УКРАЇНА», ПАТ «СВІТЛОТЕХНІКА», ТОВ «ПРОМЕТЕЙ, Приватне підприємство «ПАККАС», ТОВ «ХІМЛАБОРРЕАКТИВ», ТОВ «ПРОМФАКТОР», ТОВ НПП «УКРГАЗГЕОАВТОМАТИКА», ПП «АГРОМЕД», ТОВ ФІРМА «КИСЕНЬМОНТАЖ», ТОВ «БЕЛ-ПАК», Приватне підприємство «РАЙС», ТОВ «ЄВРОКЛІМАТ», ТОВ «КОМПАНІЯ «УКРПРОМСНАБ», ТОВ «СТРОЙІНДУСТРІЯ», ТОВ «ЕЛЕКТРО ЛЮКС МОНТАЖ», ТОВ «ПОЛІМЕРТЕХНОЛОГІЯ», ТОВ «ПРОМТЕХДІАГНОСТИКА», ТОВ «БІМЕТ», ТОВ «КОМПАНІЯ «АЛЕКСАНДР», ТОВ ВП «ХАРКІВЕНЕРГОРЕММОНТАЖ», ТОВ «ТЕПЛОБУДМОНТАЖ», ТОВ «РИТМ», ТОВ «ВІЛКОМ ЛТД», ТОВ «ЗАВОД БУРОВОЇ ТЕХНІКИ ДСД», ТОВ «КРИВБАСАКАДЕМІНВЕСТ», СНВП «ІЗВЄСТА», ТЗОВ «КОЛОР», Дочірнє підприємство «ТОРГІВЕЛЬНИЙ КОМПЛЕКС «К-ПЕМЗ» ТОВАРИСТВА З ДОДАТКОВОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КАМЯНЕЦЬ-ПОДІЛЬСЬКИЙ ЕЛЕКТРОМЕХАНІЧНИЙ ЗАВОД», Приватне науково-виробниче підприємство «АРБАС», ТОВ «ЕНЕРГІЯ», ПП «ТРІАЛІНВЕСТ», АТ «ГАЗЕНЕРНОКОМПЛЕКТ», ПП «ХОЛОДНА БАЛКА», ТОВ «НОВІ ЕЛЕКТРО СИСТЕМИ», ТОВ «РЕМПРОМБУД-КР», ТОВ «ЛГРУП», ТОВ «Л-ТРЕЙД», Криворізький завод «УНІВЕРСАЛ», ПАТ «КЕРАМЕТ», ТОВ «БУДІВЕЛЬНО-ІНЖЕНИРІНГОВЕ ПІДПРИЄМСТВО «ІНВЕСТИТОР», ТОВ ФІРМА «ЕЛЕКТРОПОСТАЧБУД», ТОВ «ВЕРНА», ТОВ «ЕСК», ТОВ «ІНКОРПОРАЦІЯ», ПП «ЮВІКС», «ЦЕППЕЛІН УКРАЇНА ТОВ», ПП «СІГМА», ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ТУРБОГАЗТЕХНОЛОГІЯ», ПП «ВИРОБНИЧЕ ОБЄДНАННЯ «УКРПРОМСЕРВІС», ТОВ «АРСЕНАЛ», ТОВ «НПП «КРАМТЕХЦЕНТР», ТОВ «ТРЕІ-УКРАЇНА», ТОВ «НВК «СОЮЗЦВЕТМЕТАВТОМАТИКА», ТОВ «ІНВАРІАНТ», ТОВ «СТРОЙБЕТОН», ТОВ «РЕММАРКБУД», ТОВ «МЖК ГРУП», КОНЦЕРН «СТАЛЬПРОМБУД», ТОВ «ТЕХНОПЛАЗА УКРАЇНА», ТОВ «БАЛКЕР», ТОВ «МАСТЕР ГРУП», ТОВ «НВП «Ексіммаш», ТОВ «ЕТАЛОНБУДСЕРВІС», ТОВ «ПРОМЛІГА», ТОВ «ПОЛІМЕРТЕХНОЛОГІЯ», ТОВ «УКР МЕТ», ТОВ «ОН ЛАЙН ЕІР», ТОВ «ТОРГОВО-ПРОМИСЛОВА КОМПАНІЯ «ОМЕГА-АВТОПОСТАВКА», ТОВ «ТОРГІВЕЛЬНО-ПРОМИСЛОВЕ ОБЄДНАННЯ «АРІСТА», ТОВ «ДНІПРОГУМА», ТОВ «МК-МОНТАЖ», ТОВ «КРИВОРІЖСПЕЦРЕМОНТ», ТОВ «ДАНІЕЛІ ХЕВІ МАШІНЕРІ ІНЖИНІРІНГ», ТОВ «КРИВБАСМЕТАЛСТІЛ», ТОВ «ЧАЛЕКС», ТОВ «Голметресурс», ТОВ «ТАТЕЛЕКТРОМАШ-СЕРВІС», ТОВ «МОНОЛІТ ЛЮКС», ТОВ «АЛМАТЕТ УКРАЇНА», ТОВ «ДОРВОДГАЗБУД», ТОВ «УКРРОСАЗІЯ», ТОВ «НВП «АДАМАНТ», ТОВ «НВП «ЕЛЕКТРОПРИВІД -ЛТД», ПП «ГЕФЕСТ ПЛЮС», ТОВ «ПРАЙД -КОМПАНІ», ТОВ «НВО «Перспектіва», Приватне підприємство «ТЕХ-МАШ», ТОВ «АЛЬТЕРНАТИВА ТЕХНОПЛЮС», ТОВ «НДП «ПРОМБУДПРОЕТ», ТОВ «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «МЕТКОМ ІНВЕСТ», ТОВ «ВТОРМЕТ КОНСАЛТІНГ», ТОВ «БУДІВЕЛЬНО-МОТНАЖНЕ УПРАВЛІННЯ №30, ТОВ «АЛЬЯНС-МЕТ-РЕСУРС», ПП «ЄВРО-МЕТ-РЕСУРС», ТОВ «ІНТЕР ІНВЕСТ ГРУП», ТОВ «КВОЛІТІБУД», ТОВ «ІНТЕРКОАЛТРЕЙДІНГ», ТОВ «МАРІУПОЛЬСЬКИЙ ДОСЛІДНО-ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНИЙ ЗАВОД», ТОВ «МАРКЕТ ІНВЕСТ», ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «АРСЕНАЛ-УКРАЇНА», ТОВ «ТОРГІВЕЛЬНИЙ БУДИНОК «БРЯНКІВСЬКА ВУГІЛЬНА КОМПАНІЯ», ТОВ «НІКОПОЛЬСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ ЗАВОД», ТОВ «УКР МЕТ АЛЬЯНС», ТОВ «ЛОМ ТРЕЙД», ТОВ «ВО «ЕНЕРГОМАШКОМПЛЕКТ», ПП «КРИВБАССПЕЦПОСТАЧ», ПП «ПРОМРЕСУРС КР», ТОВ «СТАЛЬМОНТАЖРЕМОНТ», ТОВ «КЛАС ТЕХНО» були укладені ряд договорів на постачання товарів, надання послуг та виконання робіт, пов'язаних із господарською діяльністю позивача.

Факт реального здійснення господарських операцій між позивачем та вищевказаними підприємствами-контрагентами позивача за наведеними у акті та у письмових поясненнях договорами на постачання товарів, виконання робіт та надання послуг підтверджується зокрема, як наданими до перевірки, так і дослідженими у судовому засіданні копіями укладених договорів, копіями первинних бухгалтерських документів, доказами руху активів позивача, які також і наведені у акті перевірки та факти їх надання були підтверджені і представником відповідача у ході судового розгляду справи, зокрема, копіями договорів, копіями рахунків з актами та довідками про вартість виконаних робіт, копіями актів приймання-передавання вугільної продукції, копіями рахунків на оплату, копіями рахунків-фактур з прибутковими ордерами, видатковими накладними та податковими накладними, копіями листів на приймання та вивантаження товару, копіями рахунків з довідкою, договірною ціною, розрахунками, актами, відомостями ресурсів та реєстром виконаних робіт, копіями актів приймання поставленого обладнання, специфікацією прийому-передачі обладнання, реєстром обладнання поставки Підрядника та охоронною запискою прийому-передачі обладнання, копіями рахунків з актами приймання-здачі виконаних робіт, копіями рахунків-фактур з накладними, копіями товарно-транспортних накладних та копіями паспортів і сертифікатів якості,копіями рахунків з актами, а також і накладними вимогами та відомостями дефектів, копіями рахунків з довідками, специфікаціями та актами, які наявні в матеріалах справи та досліджені судом (а.с.1-250 том 1 - том 88).

Також, факти здійснення реальності господарських операцій позивачем із вказаними вище контрагентами підтверджується і рухом активів позивача щодо сплати за придбані товари, виконані роботи і послуги, проведеної у безготівковому порядку на розрахункові рахунки вищевказаних контрагентів, про що також свідчать і дані акту перевірки від 15.06.2017р. та підтверджені і представником відповідача у ході судового розгляду справи.

Окрім того, реальність господарських операцій підтверджується і тим, що у перевіряємому періоді позивач за даними податкових декларацій з податку на прибуток внаслідок реального вчинення господарських операцій з такою значною кількістю контрагентів отримав прибуток за результатами своєї діяльності та вказаний податок на прибуток сплатив до Державного бюджету України, що не оспорювалося представником відповідача у судовому засіданні.

При цьому, судом встановлено, що позивачем за вказаними господарськими операціями були отримані податкові накладні, що підтверджується також і даними акту перевірки, оскільки акт перевірки від 15.06.2017р. не містить будь-яких посилань на відсутність належним чином оформлених податкових накладних та не отримання їх позивачем, вказане не спростовано у ході судового розгляду справи представником відповідача будь-якими належними та допустимими доказами.

Отже, з огляду на наведене, висновки контролюючого органу про порушення вимог вищенаведених норм податкового законодавства позивачем є безпідставними, зробленими на припущеннях посадових осіб контролюючого органу в порушення вищенаведених норм податкового законодавства та спростовуються вище дослідженими доказами, зокрема, первинними бухгалтерськими документами, податковими накладними, які були податковим органом зареєстровані у ЄРПН, тобто зазначене свідчить про дотримання вимог позивачем чинного законодавства, оскільки підстав для не реєстрації податкових накладних за вказаними господарськими операціями контролюючим органом не доведено.

Таким чином, аналіз вищенаведених документів та алгоритм дій як позивача, так і його вищенаведених 132-х контрагентів свідчить про те, що позивач діяв у повній відповідності до вимог чинного податкового законодавства та після виконання умов договору по постачанню (отриманню) товару, виконаних робіт та наданих послуг отримав від вказаних контрагентів вищенаведені первинні бухгалтерські документи (рахунки на оплату, акти виконаних робіт та інші первинні бухгалтерські документи), а також і податкові накладні від продавців товару, робіт/послуг, які були зареєстровані у ЄРПН у встановленому законодавством порядку, що давало позивачеві як покупцю право на віднесення вказаних сум податку на додану вартість до податкового кредиту у своїй податковій звітності з урахуванням того, що порушення вимог законодавства при їх складанні під час проведення перевірки посадовими особами контролюючого органу не встановлено, про що в акті не зазначено, а тому за викладених обставин та досліджених судом первинних бухгалтерських документів, які фіксують реальність здійснення господарської операції, суд приходить до висновку про відсутність порушення позивачем вимог п.44.1 ст.44, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6, п.201.1 ст.201 ПК України.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Представником відповідача у ході судового розгляду справи не доведено належними і допустимими доказами правомірність прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення з урахуванням обставин встановлених судом та доказів наданих позивачем, які представником відповідача не спростовані жодними доводами.

Судом критично надається оцінка посиланням відповідача на недоліки у оформленні бухгалтерських документів, зокрема, недоліки у заповненні залізничних транспортних накладних(відсутня дата прибуття та відвантаження вантажу, позначка довіреність на залізнично-транспортній накладній; в акті приймання-передачі вугільної продукції відсутні печатка та підпис представника покупця; у актах приймання-передавання вугільної продукції та залізнично-транспортних накладних мають місце розбіжності у зазначенні номерів вагонів), у актах виконаних робіт відсутність розшифровки вартості охоронних послуг, відсутності розрахунку загальновиробничих витрат, відсутності печаток того чи іншого департаменту АрселорМітал, печаток підприємства на прибуткових ордерах та інше, з огляду на те, що подібного роду неточності не роблять документи автоматично «дефектними» та не можуть свідчити про нереальність господарських операцій, оскільки перевага надається змісту документу, порівняно з його зовнішньою формою, а також судом було досліджено і інші документи у їх сукупності, які підтверджують реальність вчинених господарських операцій, зокрема, наявність у позивача вказаного поставленого товару та результатів виконаних робіт, що не досліджувалось відповідачем при перевірці взагалі. Окрім того, сама по собі відсутність тих чи інших документів, так само як і помилки у них, не є підставами для висновків про відсутність господарської операції.

Щодо зауважень посадових осіб контролюючого органу про відсутність печаток на прибуткових ордерах, то слід зазначити, що у відповідності до вимог чинного законодавства наявність печатки юридичної особи на вищевказаних документах є не обов'язковою, а тому зазначення вказаної обставини як порушення норм податкового законодавства позивачем є безпідставним та неспроможним, оскільки відповідачем не доведено яким саме нормативно-правовим актом передбачено обов'язковість посвідчення вказаних документів печаткою підприємства, з урахуванням того, що зміст наказу Міністерства статистики України від 21.06.1996р. №193 «Про затвердження типових форм первинних облікових документів з обліку сировини та матеріалів» не містить посилань на обов'язковість посвідчення прибуткового ордера з боку продавця та засвідчення його печаткою підприємства.

Також судом критично надається оцінка доводам відповідача щодо відсутності в окремих документах штемпелів тих чи інших організацій, позначок, тих чи інших відміток проставлених посадовими особами, зокрема розбіжностей з даними актів приймання-передачі вугільної продукції з ТОВ «ТБ «Брянківська вугільна компанія» та транспортно-залізничних накладних, де зазначено не всі вагони, які були вказані у таких накладних, оскільки вказані недоліки у оформленні вищевказаних документів не можуть свідчити про нереальність самої господарської операції за умови аналізу інших первинних бухгалтерських документів, які підлягають обов'язковому податковому обліку.

З аналогічних підстав не приймаються судом до уваги і посилання посадових осіб контролюючого органу на нереальність господарських операцій через те, що у ряді залізничних накладних не співпадає вид брухту сталі із номенклатурою в рахунках.

Судом не приймаються і до уваги посилання представника відповідача на те, що підставою для висновків про нереальність господарських операцій було не надання позивачем до перевірки ряду додаткових документів, зокрема, товарно-транспортних накладних, шляхових листів, тощо, що підтверджують транспортування товарів, сертифікатів якості (відповідності) товару, відповідних дозволів контрагентів позивача; документів щодо проходження через контрольно-пропускні пункти працівників контрагентів та техніки контрагентів-постачальників на територію ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг»; документального обґрунтування причин доцільності залучення позивачем сторонніх організацій для проведення ремонтних робіт; актів, протоколів, інших документів, на підставі яких було прийняте рішення про придбання (замовлення) ремонтних робіт; ліцензій, дозвільних документів контрагентів позивача; документів, які підтверджують подальше (вже після отримання від контрагента) оприбуткування позивачем отриманих послуг, оскільки товарно-транспортні накладні, шляхові листи, сертифікати якості товару, відповідні дозволи контрагентів позивача на здійснення певного виду діяльності, перепустки і інші вказані документи не є первинними документами бухгалтерського обліку, які обов'язкові для ведення бухгалтерського обліку, а тому відсутність вказаних документів не може свідчити про нереальність вчинення позивачем господарських операцій з 132 своїми контрагентами, а дозволи на здійснення певного виду діяльності контрагентів позивача не можуть бути надані саме позивачем, оскільки вказані документи є документами контрагента позивача та жодні норм чинного законодавства не дозволяють позивачеві вимагати вказані дозволи у своїх контрагентів, а тому такі вимоги податкових інспекторів про надання таких дозволів саме позивачем суперечить податковому законодавству. При цьому, слід зазначити, що вказані ТТН можуть підтверджувати лише транспортування товару, сертифікати відповідності товару їх якість та вказані документи не віднесені до первинних документів бухгалтерського обліку.

Окрім того, є неспроможними і доводи посадових осіб контролюючих органів на порушення позивачем Наказу від 19.11.1998р. №460 «Про затвердження бланків перевізних документів» щодо не надання позивачем накладних на маршрут або групу вагонів, в яких відображаються тарифні відмітки, оскільки наведений наказ втрати чинність ще у 2013р. згідно з наказом Міністерства інфраструктури України від 25.04.2013р. №259(сторінка акту перевірки 41,59,487). Також і Інструкція про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затверджена наказом Міністерства Фінансів України від 16.05.1996р. №99 втратила чинність у 2014р. згідно з наказом Міністерства Фінансів України від 30.09.2014р. №987 (сторінка акту перевірки 37).

Також, слід зазначити, що судом не можуть бути покладені в основу даного судового рішення доводи відповідача у акті перевірки про порушення саме позивачем вимог податкового законодавства внаслідок встановлених обставин щодо наявності у Єдиному Державному реєстрі судових рішень кримінальних проваджень стосовно дій посадових осіб ТОВ «ТБ «Брянківська вугільна компанія» за ознаками правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364-1 КК України за яким встановлено, що останній був «транзитером» по реалізації незаконно видобутого на непідконтрольній території вугілля на металургійне підприємство позивача через підприємства транзитери внаслідок використання підроблених документів про проходження вугільної продукції з 2015 року, оскільки вказані відомості, отримані із Єдиного Державного реєстру судових рішень ще не можуть бути доказом визнання вини саме позивача у вчиненні ним порушень податкового законодавства без надання суду відповідних доказів або письмових пояснень посадових осіб вказаних підприємств-контрагентів або будь-яких свідків, які були причетні до вчинення будь-яких протиправних дій контрагентів позивача - ТОВ «ТБ «Брянківська вугільна компанія», ТОВ «АНТРАЦИТПРОМ», ТОВ «АСКАДО»(транзитерів), а також і щодо відкриття кримінальних проваджень стосовно ТОВ «ПРАЙД-КОМПАНІ», щодо «Укрметгруп», що є контрагентом ТОВ «Балкер» з урахуванням того, що у відповідності до вимог ст.61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України у його постанові від 03.03.2016р. №5-347кс15 неприпустимим є встановлення преюдиціальних фактів щодо осіб, які не є учасниками конкретного кримінального провадження. Верховний Суд зазначає, що встановлення такої преюдиції суперечить загальним засадам кримінального провадження, зокрема верховенству права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Разом з тим, у ході судового розгляду справи, представником відповідача не було суду надано жодних доказів, які б свідчили про причетність посадових осіб позивача до вчинення вищенаведених дій посадовими особами - ТОВ «ТБ «Брянківська вугільна компанія», зокрема будь-яких пояснень посадових осіб або інших осіб, які б підтверджували непричетність до постачання вугільної продукції вказаних контрагентів посадових осіб позивача.

Окрім того, і відповідно до норм Податкового кодексу України ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. Такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом, не впливають на права та обов'язки іншого платника податків.

Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту або відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документально підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Вказана правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом України у його постановах від 13.01.2009р., у постанові від 01.06.2010р., а також і у постановах від 26.12.2006р. №21-262, від 06.09.2008р., від 09.09.2008р. № 21-500во08, від 11.10.2006р. №21-593во06, від 31.01.2011р. №21-47а10.

Також неодноразово зазначалася вказана правова позиція і у Інформаційних листах Вищого адміністративного Суду України від 20.07.2010р. №1112/11/13-10, від 02.06.2011р. № 742/11/13-11 стосовно того, що не є підставою для відмови у праві на податковий кредит та бюджетне відшкодування з податку на додану вартість порушення податкової дисципліни, вчинені контрагентом платника податку та при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Отже, доводи представника відповідача про те,що контролюючий орган при проведенні перевірки не може встановити повного ланцюгу постачання того чи іншого товару аж до виробників, не може бути покладено в основу притягнення до відповідальності саме позивача як кінцевого споживача товарів, робіт та послуг.

Також представником відповідача у ході судового розгляду справи не було надано жодних доказів на підтвердження того, яким чином дії третіх осіб можуть впливати на дані податкового обліку позивача, а також і не наведено жодних підстав на підтвердження того, що позивач, як платник податків, діяв без належної обачності і обережності та позивачу було відомо про можливі порушення, які допускали його контрагенти та/або контрагенти його контрагентів, аж до виробників продукції.

При цьому, слід зазначити, що висновки контролюючого органу не можуть ґрунтуватися на припущеннях посадових осіб контролюючого органу не підтверджених будь-якими належними та допустимими доказами.

За викладеного, суд приходить до висновку, що із аналізу наданих первинних бухгалтерських документів у ході проведення перевірки у відповідача були відсутні будь-які правові підстави для висновків про нереальність вищевказаних господарських операцій позивача із його 132 контрагентами, з урахуванням обставин та норм чинного податкового законодавства досліджених судом у ході судового розгляду справи.

Статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, Європейський Суд з прав людини у своєму рішення від 22.01.2009р.(«Булвес «АД проти Болгарії») зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз. На думку Європейського Суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Право на податковий кредит є «власністю» у розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке повинно розглядатися як таке, що виникло у момент повного виконання нею своїх зобов'язань щодо податкової звітності з ПДВ. Визнання права на нарахування податкового кредиту було поставлено в залежність від виконання обов'язків постачальником, в той час коли це не залежало від волі одержувача поставки - застосування відповідних положень Закону «Про ПДВ» стало не передбаченим і самовільним. Платник податку не має абсолютно ніяких повноважень відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обов'язків із складення та подання декларації з ПДВ, а також обов'язку зі сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище рішення Європейського Суду).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права та свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду від 09.01.2007р. у справі «Інтерсплав проти України»).

З огляду на викладене, судом не приймаються доводи відповідача щодо покладення юридичної відповідальності на позивача за порушення, вчинені контрагентами позивача, які викладені в акті перевірки від 15.06.2017р., оскільки у відповідності до ст. 61 Конституції України та вищенаведених норм чинного податкового законодавства позивач не може нести відповідальність за дії своїх контрагентів.

При цьому, судом враховується і те, що наведений акт перевірки взагалі не містить жодних посилань на порушення саме позивачем вимог податкового законодавства, які перешкоджали або забороняли позивачеві віднести суми податку на додану вартість по вищенаведених правовідносинах з наведеними вище 132 контрагентами до податкового кредиту, з урахуванням того, що як свідчать матеріали справи контролюючим органом було здійснено уже перевірку щодо правомірності віднесення відповідних сум ПДВ до податкового кредиту у частині податкового кредиту в сумі 11910430,47 грн., який навіть уже був відшкодований позивачеві у встановленому законодавством порядку згідно до вимог Податкового Кодексу України, що підтверджується змістом оспорюваного податкового повідомлення-рішення (а.с. 26 том 1).

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що викладені в акті перевірки від 15.06.2017р. обставини, що слугували прийняттю оспорюваного податкового повідомлення-рішення є неправомірними та не обгрунтованими, спростовуються вищенаведеними доказами, а тому є такими, що прийняті не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), у зв'язку з чим позовні вимоги позивача про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення рішення № від 30.06.2017р., прийнятого на підставі вищевказаних висновків, підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно платіжного доручення № від 14.08.2017р. у розмірі 4956921 грн. 29 коп. (а.с.3 том 1).

Керуючись ст.ст. 2 - 10, 11, 12, 71, 86, 94, 122, 160, 161, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 30.06.2017р. - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби № від 30.06.2017р.

Стягнути з бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (04119, м. Київ, вул. Дігтярівська, 11-Г) на користь Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» (50095, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Орджонікідзе (вул. Криворіжсталі), буд. 1, ) - судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4956921 грн. 29 коп. (чотири мільйони дев'ятсот п'ятдесят шість тисяч дев'ятсот двадцять одна грн. 29 коп.).

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови, або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений - 23.10.2017р.

Суддя С.О. Конєва