Справа № 219/5367/17
Суддя: Павленко О. М.
Дата ухвалення: 2017-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 219/5367/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2017 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

судді Павленко О.М.,

за участі секретаря Брагіної М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області адміністративний позов ОСОБА_1 до Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому просить визнати незаконними дії Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо незарахування до стажу роботи: період роботи з 13.08.1976 року по 24.11.1977 року на посаді робочої будівельного відділу структурного підрозділу «Шахта імені Леніна» Державного підприємства «Артемвугілля»; період роботи з 1.08.1984 року по 29.09.1988 року на посаді вчителя російської мови та літератури в Державному навчальному закладі «Горлівський центр професійно - технічної освіти»; період роботи з 1.09.1989 року по 13.08.1990 року на посаді вчителя російської мови та літератури в загальноосвітній школі № 50 м. Горлівка Донецької області, та зобов'язати Бахмутське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області зарахувати їй до стажу роботи вищевказані періоди роботи з дня призначення пенсії за віком.

В обґрунтування позову вказує, що у липні 2015 року вона звернулась до Бахмутського ОУ ПФУ для призначення пенсії за віком. Однак при призначені їй пенсії за віком відповідачем не був врахований до страхового стажу період роботи з 13.08.1976 року по 24.11.1977 року на посаді робочої будівельного відділу Державного підприємства «Артемвугілля», з 1.08.1984 року по 29.09.1988 року на посаді вчителя російської мови та літератури в МПТУ № 35 м. Горлівка, та з 1.09.1989 року по 13.08.1990 року на посаді вчителя російської мови та літератури в середній школі № 50 м. Горлівка з причин того, що нею було до ОУПФУ м. Бахмут надана архівна довідка № 01/757 від 11.09.2015 року Державного навчального закладу «Горлівський центр професійно - технічної освіти» та довідка № 01/121 від 21.03.2016 року державний навчальний заклад «Горлівський центр професійно - технічної освіти», а також довідка № 01/473 від 6.10.2015 року видане структурним підрозділом «Шахта ім. В.І.Леніна» ДП «Артемвугілля»; довідка № 824 від 30.09.2015 року, видана управлінням освіти м. Горлівка. Однак документи, як вказав відповідач у своїй відповіді, що підтверджують її трудовий стаж, видані закладами, які створені на тимчасово непідконтрольній території України, і як наслідок не створює юридичних наслідків що визначено п.2-3 ст.9 ЗУ «Про забезпечення прав та свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» . Також згідно до ч.1 ЗУ «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» та постанови ВРУ № 252-УП від 17.03.2015 року, яка набрала чинності 8.04.2015 року, тимчасово запроваджує особливий порядок місцевого самоврядування. Місто Горлівка віднесено до населених пунктів, у яких тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, а відтак, і до тих, які визнано тимчасово окупованими територіями. Отже отримати докази того, що позивач перебувала у трудових відносинах з вищенаведеними закладами неможливо отримати на підконтрольній території України, оскільки заклади не перемістилися на підконтрольну територію України, також не перемістився архів Донецької області, що унеможливлює надати інші докази. Також відповідач не врахував стаж роботи в ДП «Артемвугілля» на підставі того, що первинні документи знаходяться на тимчасово непідконтрольній українській владі території. Тобто вона не має можливості документально підтвердити трудовий стаж, і як наслідок при нарахуванні пенсії позивачу ПФУ не враховано наявний в неї трудовий стаж за вищевказаний період, керуючись нормами діючого законодавства в умовах проведення АТО, що впливає на розмір нарахованої пенсії. Вважає дії відповідача, стосовно відмови у зарахуванні до трудового стажу період роботи у вищенаведених закладах неправомірними та такими, що порушують її права, у зв'язку із чим звернулася з вказаним позовом до суду.

3.07.2017 року від відповідача Бахмутського ОУ ПФУ Донецької області надійшло заперечення на адміністративний позов, відповідно до яких він просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та зазначив, що відповідач з доводами ОСОБА_1 не згодне з огляду на наступні обставини. ОСОБА_1 15.07.2015 року звернулась до управління Пенсійного фонду України в м. Артемівську та Артемівському районі з заявою про призначення пенсії. Для призначення пенсії була прийнята трудова книжка, видана 22.08.1975 року, яка містить: записи № 7-8 про період роботи з 13.08.1976 по 24.11.1977, в яких відсутні дати підстав на прийом та звільнення; записи № 14-15 про період роботи з 01.08.1984 по 29.09.1988, в яких має місце виправлення в даті прийому; записи № 18-19 про період роботи з 01.09.1989 по 13.08.1990, в яких має місце виправлення в даті звільнення. Записи в трудову книжку занесено з порушенням Постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 6 вересня 1973 р. № 656 та п. 2.3, 2.4, 2.6 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженою наказом МПУ, МЮУ та МСЗНУ № 58 від 29.07.1993 р. Довідки про підтвердження періодів роботи відсутні. Враховуючи викладене, було прийнято рішення не зараховувати до страхового стажу періоди роботи з 13.08.1976 по 24.11.1977, з 1.08.1984 по 29.09.1988, з 1.09.1989 по 13.08.1990 при призначенні пенсії ОСОБА_1 Таким чином, загальний страховий стаж ОСОБА_1 складає 30 років 9 міс. 9 днів.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явився, однак надала заяву про проведення судового засідання у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача - Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Разом з тим, 18.12.2017 року надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без участі представника управління, проти позовних вимог ОСОБА_1 заперечував та просив відмовити у їх задоволенні на підставі доводів, викладених у запереченні.

За таких підстав суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по справі та на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Крім того, позивачем заявлена вимога про поновлення пропущеного нею строку звернення до суду з вказаним позовом, вказуючи, що вона зверталась до суду для захисту своїх прав, однак їй було відмовлено з підстав підсудності справи. Тому просить суд вважати строк звернення до суду пропущеним з поважних причин.

Частиною 2 статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.

З адміністративного позову та доданих до нього документів вбачається, що позивач дійсно зверталася до суду із заявами в окремому провадженні про встановлення факту перебування у трудових відносинах, однак відповідно до ухвал Артемівського міськрайонного суду від 5.04.2017, 10.04.2017, 19.04.2017 року її заяви повертали через наявність спору про право. Відповідачем не надано суду доказів, які б спростовували вказані висновки суду, та не зазначено про існування вказаних доказів. За таких підстав суд вважає за можливе визнати причину пропуску звернення до суду поважною та вважати його таким, що не пропущений.

Суд, дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази в їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи ґрунтуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. В свою чергу, за ст.19 КАС України, компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних та юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановлено цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії. Отже, необхідною умовою для звернення особи до суду з адміністративним позовом є обов'язкова наявність порушення прав, свобод чи інтересів цієї особи у сфері публічно-правових відносин.

Оскільки правовою підставою для звернення до адміністративного суду є захист порушених прав, свобод чи інтересів, то право на позов у особи виникає лише після порушення відповідачем її права, тобто захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2, відповідно до довідки № від 4.02.2016 року (а.с.10).

15.07.2015 року позивач звернулася до Бахмутського ОУ ПФУ Донецької області із заявою № 4984 про призначення їй пенсії за віком.

Як вбачається з довідки № 2695 від 22.03.2017 року (а.с.9), ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Бахмутському об'єднаному управління Пенсійного фонду України Донецької області та з 26.05.2015 року отримує пенсію за віком при повному стажі, призначену їй на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Однак, як вказує позивач, під час призначення відповідачем пенсії, ОСОБА_1 не було зараховано до страхового стажу періоди роботи:

-з 13.08.1976 року по 24.11.1977 року на посаді робочої будівельного відділу структурного підрозділу «Шахта імені Леніна» Державного підприємства «Артемвугілля» (відсутні дати в підставах на прийом та звільнення);

-з 1.08.1984 року по 29.09.1988 року на посаді вчителя російської мови та літератури в Державному навчальному закладі «Горлівський цент професійно - технічної освіти» (має місце виправлення дати прийому);

-з 1.09.1989 року по 13.08.1990 року на посаді вчителя російської мови та літератури в загальноосвітній школі №50 м. Горлівка Донецької області (має місце виправлення дати звільнення), оскільки вказані записи були зроблені з порушенням Постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 6 вересня 1973 року № 656 та п. 2.3, 2.4, 2.6 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженою наказом МПУ, МЮУ та МСЗНУ № 58 від 29.07.1993 року.

Наведене стало приводом для прийняття відповідачем спірного рішення № 141 від 20 липня 2015 року про відмову заліку вищевказаного стажу для призначення пенсії за віком (а.с.28).

Згідно зі ст.48 Кодексу законів про працю України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

В матеріалах справи містяться копії з трудової книжки на ім'я ОСОБА_1, з яких вбачається, що позивач з 13.08.1976 року по 24.11.1977 року працювала на посаді робочої будівельного відділу ДП «Артемвугілля», з 1.09.1984 року (з виправленням) по 29.09.1988 року працювала викладачем російської мови та літератури в ДНЗ «Горлівський цент професійно - технічної освіти», та з 1.09.1989 року по 13.08.1990 року (з виправленням) працювала вчителем російської мови та літератури в ЗОШ №50 м. Горлівка Донецької області (а.с.16,18).

Згідно до п.2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 110 від 17.08.1993 року, записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Згідно п.2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, при цьому, запис про звільнення, а також, відомості про нагородження та заохочення засвідчуються печаткою.

У відповідно до п2.6. цієї Інструкції у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис.

Отже, судом при вивченні наданої суду трудової книжки позивача було встановлено, що у деяких записах (щодо яких є спір) дійсно є неточності (відсутні дати в підставах на прийом та звільнення) та виправлення.

Основним документом, що підтверджує стаж роботи, визначено трудову книжку також за ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення». В свою чергу, порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою КМУ від 12.06.1993 року № 637 прийнятий Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, в якому в п. 1.2 зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затвердженого Постановою КМУ від 12.08.1993 року № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про період роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані про наявність в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Позивачем на підтвердження спірного страхового стажу за вказані періоди були надані довідки, визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затвердженого Постановою КМУ від 12.08.1993 року № 637, а саме:

згідно довідки Структурного підрозділу «Шахта ім. В.І.Леніна» ДП «Артевугілля» № 02/473 від 6.10.2015 року, ОСОБА_1 дійсно працювала в СП «Шахта ім. В.І.Леніна» ДП «Артевугілля» з 13.08.1976 року (пр. № 218/к від 13.08.1976) по 24.11.1977 року (пр. № 210/к від 24.11.1977) на посаді робочої будівельного відділу (а.с.29);

згідно архівної довідки № 01/757 від 11.09.2015 року та довідки № 01/121 від 21.03.2016 року, виданих ДНЗ «Горлівський центр професійно-технічної освіти», ОСОБА_1 була прийнята до ПТУ № 35 м. Горлівка з 1.09.1984 року на посаду викладача російської мови і літератури (наказ про прийом № 144-к від 1.09.1984), звільнена у зв'язку з переведенням в Горлівський педагогічний інститут іноземних мов ім.. Н.К.Крупської з 29.09.1988 року (наказ про звільнення № 247-к від 29.09.1988) (а.с.31-31);

згідно довідки № 824 від 30.09.2015 року, виданої начальником управління освіти адміністрації м. Горлівка, в якій вказано, що ОСОБА_1 1.09.1989 року призначено на посаду вчителя російської мови та літератури Горлівської загальноосвітньої школи № 50 (наказ Калінінського районного відділу народної освіти № 111-к § 14 від 4.09.1989), звільнена з посади 13.08.1990 року у зв'язку із переведенням до Горлівської школи-інтернат № 1 (наказ Горлівського міського відділу народної освіти № 38-к § 3 від 19.07.1990) (а.с.33).

Проте, відповідач не взяв до уваги вказані документи, що підтверджують трудовий стаж ОСОБА_1, оскільки вони видані закладами, які створені на тимчасово непідконтрольній території України, і як наслідок не створює юридичних наслідків, що визначено п.2-3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав та свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Заклади та установи, де працювала позивач, та якими надані довідки про трудовий стаж, розташована у м.Горлівка Донецької області, яке згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року №1275-р віднесено до населених пунктів, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження через окупацію території незаконними збройними формуваннями, у зв'язку з чим всі видані на зазначеній території документи юридичних наслідків на території України не створюють.

Згідно до вимог ч.1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, що мають значення для вирішення справи.

Як передбачено ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду справ необхідно враховувати і висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v Turkey». «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Таким чином, враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності.

Крім того, за відсутності ж іншої об'єктивної можливості підтвердити позивачем спірний стаж через знаходження підприємств на тимчасово неконтрольованій території, суд приходить до висновку щодо порушення відповідачем шляхом прийняття оскаржуваного рішення № 141 від 20.07.2015 року про незарахування стажу роботи "виправданих очікувань" позивача на отримання напрацьованої ним пенсії.

Зокрема, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії», «Федоренко проти України» Європейський суд з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (пункт 21 Рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України»).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме, в контексті ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 Рішення ЄСПЛ від 2 березня 2005 року у справі «Von Maltran and Others v.Germany».

Європейський суд з прав людини робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто, встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) - на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Отже, з огляду на встановлені вище обставини справи та представлені сторонами докази, за наявності заперечень проти позову, суд вважає, що правомірність незаліку ОСОБА_1 періодів роботи з 13.08.1976 року по 24.11.1977 року, з 1.09.1984 року по 29.09.1988 року, з 1.09.1989 року по 13.08.1990 року під час призначення пенсії за віком відповідачем у справі не доведена, що є правовою підставою для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.2 ч.2, 3 ст. 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У зв'язку із цим, суд, з метою повного захисту прав та інтересів позивача, відповідно до ч.2 ст. 9 КАС України вважає за можливе вийти за межі позовних вимог шляхом скасування рішення Бахмутського ОУ ПФУ Донецької області (раніше УПФУ в м. Артемівську та Артемівському районі) № 141 від 20.07.2015 року про відмову заліку стажу роботи за спірні періоди та зобов'язати відповідача зарахувати позивачу до стажу роботи періоди роботи з 13.08.1976 року по 24.11.1977 року, з 1.09.1984 року по 29.09.1988 року, з 1.09.1989 року по 13.08.1990 року з дня призначення пенсії за віком.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати,які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позивачем при поданні до суду адміністративного позову судовий збір не сплачувався, а ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 травня 2017 року їй відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі, суд не стягує з відповідача судові витрати, оскільки позивачем вони фактично не понесені (не надано документального підтвердження понесених ним судових витрат).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 19, 22, 55 Конституції України, ст.ст. 2, 5 - 9, 44, 73-77, 79, 94, 121-122, 139, 241 - 246, 255, 295 КАС України, ст.48 Кодексу законів про працю України, ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затвердженого Постановою КМУ від 12.08.1993 року № 637, суд

у х в а л и в:

адміністративний позов ОСОБА_1 до Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати незаконними дії Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо незарахування ОСОБА_1 до стажу роботи періоди з 13.08.1976 року по 24.11.1977 року, з 1.09.1984 року по 29.09.1988 року, з 1.09.1989 року по 13.08.1990 року при призначенні пенсії за віком.

Рішення Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України (раніше УПФУ в м. Артемівську та Артемівському районі) № 141 від 20.07.2015 року про відмову заліку до стажу роботи ОСОБА_1 періоди з 13.08.1976 року по 24.11.1977 року, з 1.09.1984 року по 29.09.1988 року, з 1.09.1989 року по 13.08.1990 року при призначенні пенсії за віком - скасувати.

Зобов'язати Бахмутське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, періоди роботи: з 13.08.1976 року по 24.11.1977 року на посаді робочої будівельного відділу структурного підрозділу «Шахта імені Леніна» Державного підприємства «Артемвугілля»; з 1.09.1984 року по 29.09.1988 року на посаді вчителя російської мови та літератури в Державному навчальному закладі «Горлівський центр професійно - технічної освіти»; з 1.09.1989 року по 13.08.1990 року на посаді вчителя російської мови та літератури в загальноосвітній школі № 50 м. Горлівка Донецької області, з дня призначення пенсії за віком.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення суду може бути оскаржене до Донецького апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з моменту отримання копії цього рішення.

Суддя -

О.М. Павленко