Справа № 804/5347/17
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2017-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2017 р. Справа № 804/5347/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіКонєвої С.О.
при секретарі судового засіданняБурцевій Я.Е.
за участю представників сторін:
від позивача від відповідача Коваль О.В., Годованець Є.О. Донцов Є.Е.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікспак» до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №, №, № від 12.05.2017р., протоколу про адміністративне правопорушення №163 від 15.05.2017р., -

ВСТАНОВИВ:

21.08.2017р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Мікспак» звернулося з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області та, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 26.09.2017р., просить визнати протиправними та скасувати наступні податкові повідомлення-рішення відповідача, а саме:

- податкове повідомлення-рішення форми «С» № від 12.05.2017р. про застосування суми штрафних санкцій у розмірі 1 250 000,00 грн.;

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» № від 12.05.2017р. про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем з податку на додану вартість у розмірі 17063, 00 грн. та нарахованими штрафними фінансовими санкціями у розмірі 4265,75 грн.;

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» № про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у розмірі 17004,00 грн. з яких 15358,00 грн. збільшення за основним платежем та 1676,00 грн. штрафних фінансових санкцій;

- протокол про адміністративне правопорушення №163 від 15.05.2017р.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вищевказані оспорювані податкові повідомлення-рішення та протокол про адміністративне правопорушення були прийняті за результатами планової перевірки позивача на підставі висновків акту перевірки №3960/04-36-14-03/32502186 від 14.04.2017р., у якому наведені недостовірні відомості, які не відображають фактичні дані, що підтверджено первинними документами позивача. Також позивач вважає, що посадові особи позивача не порушували правил та порядку ведення податкового обліку, а тому підстав для складання протоколу про адміністративне правопорушення у відповідача не було, при цьому, представник позивача посилається і на те, що при оформленні протоколу про адміністративне правопорушення посадовою особою відповідача не були роз'яснені права та обов'язки, не було надано право надати пояснення, зауваження та інші відомості, необхідні для вирішення справи, складений протокол не було вручено посадовим особам позивача під розписку, чим були порушені відповідачем права на захист в порушення вимог ст.ст.163, 254, 256 КУпАП. Щодо оспорюваних податкових повідомлень-рішень про збільшення позивачеві податку на додану вартість та податку на прибуток внаслідок порушення п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139, п.138.2 ст.138,п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134, п.198.6 ст.198.6 ПК України, що призвело до завищення витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування та завищення податкового кредиту через те, що взаємовідносини позивача з ПП «Орім» з приводу надання маркетингових послуг (по поставках товару на ТОВ «АТБ-Маркет») є нереальними, то представники позивача, як на протиправність вказаних рішень, посилаються на те, що зазначене не відповідає дійсності та фактичній господарській діяльності позивача, витрати по вказаних маркетингових послугах згідно актів виконаних робіт були віднесені до витрат на збут, до податкового кредиту суми ПДВ були віднесені згідно отриманих податкових накладних, оформлених згідно чинного законодавства, а недоліки у оформленні актів здачі-приймання робіт, у відповідних звітах не можуть бути підставами для висновків щодо завищення витрат та податкового кредиту платником податку з урахуванням того, що жодним нормативно-правовим актом не встановлено обов'язку зазначення у актах на маркетингові послуги строків їх виконання та про здійснені певні заходи, також і не передбачено відображення у звітах ідентифікації джерела походження інформації та методики її дослідження, на чому наполягає відповідач у акті перевірки. Окрім того, представники позивача посилаються і на те, що відповідачем у акті перевірки невірно відображені суми та, відповідно, і невірно підбитий підсумок, повторюються ті самі помилки, так як податковий кредит по взаємовідносинах позивача був сформований згідно податкових накладних від ПП «Орім», які є в наявності та зареєстровані у ЄРПН належним чином, господарська діяльність позивача підтверджена первинними документами: договорами, актами виконаних робіт, податковими накладними, рахунками, звітами про виконані роботи до актів виконаних робіт, підприємство ПП «Орім» є діючим та працюючим, не перебуває у процесі припинення, що підтверджено витягом з ЄДРПОУ, а тому представники позивача вважають висновки акту перевірки та прийняті на підставі вказаних висновків оспорювані податкові повідомлення-рішення є суб'єктивними та жодними доказами не підтверджені відповідачем у акті перевірки. Позивач також посилається і на безпідставність трактування висновків посадовими особами відповідача про отримання маркетингових послуг позивачем, які не є господарською діяльністю позивача, з огляду на те, що при кожній перевірці (уже третій) посадовими особами робиться відповідний висновок, який у подальшому скасовується за судовими рішеннями, зокрема, вказані висновки були скасовані за постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2012р. у справі №2а/0470/321/11 та ухвалою Вищого адміністративного Суду України від 05.08.2015р. № К/800/26813/15. Окрім того, позивач вважає протиправним і просить скасувати і податкове повідомлення-рішення про застосування до нього штрафних санкцій в п'ятикратному розмірі - 1 250 000 грн. за порушення позивачем п.п.2.2, п.2.6 Положення про ведення касових операцій в національній валюті України» затвердженого постановою Правління НБУ від 15.12.2004р. №637,п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 ПК України, абз.3 ст.1 Указу Президента від 12.06.1995р. №436/95 «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки», а саме: не оприбуткування у касі підприємства 03.07.2014р. готівки в сумі 250 000 грн., внесеної ОСОБА_6 посилаючись на те, що вказане не відповідає дійсності, оскільки позивач жодних зазначених у акті договорів із вказаними особами у акті (ОСОБА_7) не укладав, а вказана сума грошової фінансової допомоги згідно договору №03-07/2014р. від 03.07.2014р. вносилась ОСОБА_6 на поточний рахунок позивача через банк, що підтверджено випискою банку ПАТ «Актабанк» від 03.07.2014р., що свідчить про те, що позивач і ОСОБА_8 не здійснювали розрахунки готівкою, а здійснили безготівкову операцію через банк, у касу позивача не надходила вказана готівка, а тому представники позивача вважають висновок у вказаній частині безпідставним та необґрунтованим. Додатково до зазначеного, представники позивача вказують і на те, що при виявленні факту порушення норм регулювання обігу готівки податковий орган має діяти в межах граничних строків, установлених ч.1 ст.250 ГК України, що також і підтверджується висновком Верховного Суду України у постанові від 04.11.2014р. №21-466а14, а тому вважає, що відповідний річний строк для застосування адміністративно-господарських санкцій за вказане порушення закінчився у липні 2015р. За викладеного, позивач вважає оспорювані податкові повідомлення-рішення, а також і протокол про адміністративне правопорушення є протиправними, не обґрунтованими та просить їх скасувати.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, у письмових запереченнях на позов просив у задоволенні позову відмовити повністю посилаючись на те, що відповідачем було проведено планову виїзну перевірку позивача за період з 01.01.2014р. по 31.12.2016р. у ході проведення якої було встановлено, що позивач в цей період мав взаємовідносини з ПП «Орім» на підставі укладеного договору про надання маркетингових послуг від 01.09.2014р. №265 за умовами якого - позивач - Замовник, а ПП «Орім»- Виконавець. На виконання вказаного договору відповідно до наданих документів було встановлено, що ПП «Орім» були виписані акти виконаних робіт у 2014р. на загальну суму 44689,98 грн., в т.ч. ПДВ 7448,33 грн. та у 2015р. - на загальну суму 57690,00 грн., в т.ч. ПДВ -9615,00 грн. Проте, надані до перевірки акти здачі-прийняття робіт не містять інформації про зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), акти не розкривають змісту наданих послуг, позаяк не містять деталізованої інформації про фактично надані послуги, їх обсяг та характер, строки виконання та результати здійснених заходів, що, у свою чергу, виключає можливість оцінки подальшого використання послуг у діяльності товариства. Також до перевірки надані звіти за жовтень-грудень 2014р., за лютий-березень 2015р. щодо визначення відносної динаміки продаж продукції в торгівельній мережі ТОВ «АТБ-Маркет» в кількісному виразі, приймаючих участь у дослідженні в звітний період; телефонне опитування споживачів одноразової посуди, в наданих звітах відсутня ідентифікація джерела походження інформації та методики її дослідження, що, на думку відповідача, свідчить про сумнівний факт здійснення суб'єктом господарювання господарської діяльності з урахуванням того, що у провадженні Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області знаходиться кримінальне провадження за №0000061 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.28, ч.2 ст.205 та ч.2 ст.200 КК України, за яким досудовим розслідуванням встановлено, що протягом 2014-2015р.р. невстановлені особи, діючи умисно, з метою прикриття незаконної діяльності із мінімізації податкового кредиту та заволодіння грошовими коштами в особливо великих розмірах, без мети фактичного здійснення фінансово-господарської діяльності,організували створення ПП «Орім» та інших суб'єктів господарювання, які використовуються для мінімізації ПДВ та податку на прибуток реальних платників податків, нібито здійснюючи операції по виконанню різноманітних послуг, робіт або поставки ТМЦ, але фактично вказані роботи не виконуються, послуги не надаються, а ТМЦ не реалізовується. Із наведеного, у акті перевірки зроблено висновок про те, що укладені між позивачем та ПП «Орім» документи сформовані всупереч вимогам діючого законодавства України у зв'язку з чим не має можливості підтвердити факт здійснення господарських операцій у відповідні періоди, що призвело до завищення позивачем валових витрат за 2014р. на загальну суму 37242,00 грн., завищення податкового кредиту на загальну суму 17063,00 грн. Щодо застосування до позивача штрафних санкцій за порушення норм з регулювання та обігу готівки у сумі 1250000 грн. представник відповідача посилається на те, що в ході перевірки було встановлено, що директором підприємства позивача - ОСОБА_8 03.07.2014р. на розрахунковий рахунок позивача була внесена готівка у сумі 250000,00 грн. з призначенням платежу - надання поворотної фінансової допомоги згідно договору №03-07/2014 від 03.07.2014р. від ОСОБА_6 згідно квитанції банку ПАТ «Актабанк» №117938 від 03.04.2014р. Вказана готівка внесена на розрахунковий рахунок підприємства директором позивача 03.07.2014р.без здійснення обліку готівки в повній сумі їх фактичного надходження у касовій книзі підприємства внаслідок чого порушено п.2.6 Положення №637 в частині не оприбуткування готівки в касі підприємства 03.07.2014р. на загальну суму 250000,00 грн. За вказане порушення до позивача були застосовані штрафні санкції за не оприбуткування готівки у касовій книзі підприємства у розмірі 1250000,00 грн. на підставі ст.1 Указу Президента від 12.06.1995р. №436/95 «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки». Окрім того, представник відповідача посилається і на те, що дія ст.250 ГК України не поширюється на штрафні санкції, розмір і порядок стягнення яких визначені Податковим кодексом України, Законом України «Про банки і банківську діяльність» та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на органи доходів і зборів, а тому вважає, що застосування штрафних санкцій за Указом №436/95 є правомірним, що підтверджено і правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у його постановах від 02.04.2013р. №21-77а13, від 10.09.2013р. №21-190а13, від 20.05.2014р. №21-92а14.

У судовому засіданні оголошувалася перерва до 05.10.2017р.

Судом у ході судового розгляду справи встановлені наступні обставини у даній справі.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мікспак» зареєстроване як юридична особа 21.05.2003р. за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпропетровськ, вул. Маршала Малиновського, буд. 14 кв. 178, з 23.05.2003р. перебуває на обліку у ДПІ в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпра ГУ ДФС у Дніпропетровській області, є платником обов'язкових платежів до бюджету, зокрема, платником податку на додану вартість, що підтверджується копією витягу з ЄДРПОУ від 20.08.2014р., копією довідки статистики від 27.08.2014р. та відомостями, наведеними у акті перевірки, які не оспорюються сторонами (а.с.17-73 том 1, а.с.55,58 том 4).

У період з 20.03.2017р. по 31.03.2017р. контролюючим органом була проведена документальна планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014р. по 31.12.2016р. за результатами якої був складений акт №3960/04-36-14-03/32502186 від 14.04.2017р. за висновками якого встановлені наступні порушення, а саме:

-п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134, п.138.2 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст. 139 Податкового кодексу України встановлено заниження податку на прибуток на загальну суму 15358,00 грн.;

- п. 198.3, п. 198.6 ст.198 ПК України встановлено заниження податку на додану вартість на загальну суму 17063,00 грн.;

- п.2.6 Положення «Про ведення касових операцій в національній валюті в Україні» із змінами та доповненнями, затвердженими постановою Правління НБУ України від 15.12.2004р. №637, а саме: не оприбуткування готівки в касі підприємства на загальну суму 250000,00 грн. (а.с.17-73 том 1).

На підставі вищевказаного акту перевірки, контролюючим органом 12.05.2017р. були прийняті наступні податкові повідомлення-рішення форми, а саме:

- форми «С» №, за яким застосовано штрафні (фінансові) санкції за порушення норм регулювання обігу готівки у сумі 1250000,00 грн. (а.с. 11-12 том 1);

- форми «Р» №, за яким збільшено суму грошового зобов'язання зі сплати податку на додану вартість у загальній сумі 21328,75 грн., у тому числі за податковим зобов'язанням - 17063,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 4265,75 грн. (а.с.13-14 том 1);

- форми «Р» №, за яким збільшено суму грошового зобов'язання зі сплати податку на прибуток приватних підприємств у загальній сумі 17034,00 грн.,у тому числі за податковим зобов'язанням - 15358,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 1676,00 грн. (а.с.15-16 том 1);

Окрім того, 15.05.2017р. посадовою особою відповідача також було складено протокол про адміністративне правопорушення №163 стосовно директора ТОВ «Мікспак» ОСОБА_9 про порушення ст. 163 КУпАП (а.с.126 том 1).

У подальшому, позивачем вищевказані рішення були оскаржені в адміністративному порядку шляхом подання скарги до вищих органів державної фіскальної служби за результатами розгляду якої було прийнято рішення за яким скаргу позивача було залишено без задоволення, а оспорювані податкові повідомлення-рішення без змін (а.с.116-124 том 1).

Позивач оспорює вищевказані податкові повідомлення-рішення, вказаний вище протокол про адміністративне правопорушення, просить їх визнати протиправними та скасувати посилаючись на те, що оспорювані рішення прийняті на недостовірних відомостях, які не відображають фактичні дані, а реальність господарських операцій позивача по взаємовідносинах з ПП «Орім» у перевіряємий період підтверджено первинними документами, а податкове повідомлення-рішення про застосування до позивача штрафних санкцій складено поза межами строків давності щодо їх застосування, а тому вважає, що оспорювані податкові повідомлення-рішення є протиправними та необґрунтованими і підлягають скасуванню.

Заслухавши представників позивача та відповідача, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд находить підстави достатніми для часткового задоволення позовних вимог позивача щодо визнання протиправними та скасування оспорюваних податкових повідомлень-рішень.

Щодо задоволення позовних вимог позивача про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №, № від 12.05.2017р. за яким позивачеві збільшено суми грошових зобов'язань з податку на додану вартість у загальній сумі 21328,75 грн., а також збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у загальній сумі 17034,00 грн., суд виходить з наступного.

Як вбачається зі змісту акту перевірки від 14.04.2017р. та підтверджено також і представником відповідача у судовому засіданні, підставою для нарахування вищевказаних грошових зобов'язань стало порушення позивачем пп.134.1.1 п.134.1 ст.134, п.138.2 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139, п.198.3, п.198.6 ст.198 ПК України, а саме: заниження податку на прибуток, заниження податку на додану вартість внаслідок того, що перевіркою встановлено, що між позивачем та ПП «Орім» був укладений договір про надання маркетингових послуг від 01.09.2014р. №265 за умовами якого позивачу були надані маркетингові послуги згідно яких були виписані акти виконаних робіт у 2014р. на загальну суму 44689,98 грн., в т.ч. ПДВ 7448,33 грн., та у 2015р. - на загальну суму 57690,00 грн., в т.ч. ПДВ -9615,00 грн., також були виписані рахунки та податкові накладні на загальну суму 102379,98 грн., в т.ч. ПДВ - 17063,33 грн. Надані до перевірки акти здачі-прийняття робіт не містять інформації про зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), акти не розкривають змісту наданих послуг, позаяк не містять деталізованої інформації про фактично надані послуги, їх обсяг та характер, строки виконання та результати здійснених заходів, що, у свою чергу, виключає можливість оцінки подальшого використання послуг у діяльності товариства. Також до перевірки надані звіти за жовтень-грудень 2014р., за лютий-березень 2015р. щодо визначення відносної динаміки продаж продукції в торгівельній мережі ТОВ «АТБ-Маркет» в кількісному виразі, приймаючих участь у дослідженні в звітний період; телефонне опитування споживачів одноразової посуди, в наданих звітах відсутня ідентифікація джерела походження інформації та методики її дослідження, що, на думку відповідача, свідчить про сумнівний факт здійснення суб'єктом господарювання господарської діяльності з урахуванням того, що у провадженні Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області знаходиться кримінальне провадження за №0000061 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.28, ч.2 ст.205 та ч.2 ст.200 КК України, за яким досудовим розслідуванням встановлено, що протягом 2014-2015р.р. невстановлені особи, діючи умисно, з метою прикриття незаконної діяльності із мінімізації податкового кредиту та заволодіння грошовими коштами в особливо великих розмірах, без мети фактичного здійснення фінансово-господарської діяльності,організували створення ПП «Орім» та інших суб'єктів господарювання, які використовуються для мінімізації ПДВ та податку на прибуток реальних платників податків, нібито здійснюючи операції по виконанню різноманітних послуг, робіт або поставки ТМЦ, але фактично вказані роботи не виконуються, послуги не надаються, а ТМЦ не реалізовується. Із наведеного, у акті перевірки зроблено висновок про те, що укладені між позивачем та ПП «Орім» документи сформовані всупереч вимогам діючого законодавства України у зв'язку з чим не має можливості підтвердити факт здійснення господарських операцій у відповідні періоди. Згідно з наданими первинними документами встановлено, що акти здачі-прийняття робіт не розкривають змісту наданих послуг, не містять деталізації інформації про фактично надані послуги, обсяг господарської операції та їх характер, строки виконання та результати здійснених заходів. Наданий у ході перевірки звіт про проведене маркетингове дослідження містить лише висновки щодо проведеного опитування у виді відсоткового співвідношення між відповідями на певні запитання, проте всупереч вимогам до цього виду досліджень вони не містять конкретних рекомендацій чи пропозицій, яким же чином замовнику необхідно реалізувати своє бажання на розширення асортименту чи ринку збуту свого товару. Перевіркою зроблено висновки, що вказане дослідження проведене виключно на папері, з метою формального складання документів, які нададуть ТОВ «Мікспак» можливість сформувати за рахунок цих витрат свій податковий кредит, зменшити зобов'язання з податку на додану вартість та зменшити об'єкт оподаткування податком на прибуток. Вказані акти мають знеособлений характер та не містять конкретної інформації про проведення виконавцем консультації, надані рекомендації, вивчення та аналізу ринку, проведення маркетингових досліджень тощо, а тому не можуть бути належним доказом факту реальності здійснення відповідних господарських операцій. За викладеного, посадовою особою відповідача у акті перевірки зроблено висновок про те, що задекларована господарська операція з придбання у ПП «Орім» маркетингових послуг не відбулася у дійсності та не направлена на реальне настання правових наслідків (а.с.27-30,56-57 том 1).

Між тим, із досліджених документів та встановлених обставин у даній справі, судом встановлено, що вказані вище висновки посадових осіб контролюючого органу не відповідають дійсності та спростовуються наданими доказами та нормам чинного законодавства, з урахуванням наступного.

Відповідно до п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) об'єктом оподаткування податком на прибуток підприємств, зокрема, є прибуток із джерел походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно п.п. 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються з пунктами 138.4, пунктами 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктами 138.10-138.11 цієї статті та інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5-138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11 - 138.12 цієї статті та пунктом 140.1 статті 140, статтею 141 ПК України.

У відповідності до вимог п.138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

За нормами п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України не включається до складу витрат, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до п.188.1 ст.188 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості ( у разі здійснення контрольованих операцій - не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв'язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання ля виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів корові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче їх собівартості.

Обов'язок щодо ведення в установленому порядку обліку доходів і витрат покладений на платника податку п.п.16.1.2 п.16.1 ст.16 ПК України.

При цьому, за приписами п.п.17.1.3 п.17.1 ст.17 ПК України встановлено право платника податку обирати самостійно метод ведення обліку доходів і витрат.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16 липня 1999 року №996-ХIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-ХIV).

Згідно зі статтею 1 Закону № 996-ХIV господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

У відповідності до п.2 ст. 3 Закону №996-ХІУ бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Правила податкового обліку визначаються відповідними нормативними документами, що регламентують порядок оподаткування в Україні.

Згідно ст. 9 Закону №996-ХІУ підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкуванням оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконати дії (операції) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Відповідно до вищенаведеного визначення господарська операція пов'язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом У цього Кодексу - п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій , зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг - п.198.1 ст. 198 ПКУ.

Пунктом 198.2 ст. 198 вказаного вище Кодексу, визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За приписами пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України (у редакції, на момент виникнення спірних відносин) не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10 ст.201 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З аналізу наведених норм видно, що датою виникнення у платника податку права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість є, зокрема, дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною, при цьому, передбачено, що право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду за умови реєстрації такої податкової накладної у ЄРПН у вищенаведеному порядку.

Разом з тим, ні актом перевірки, ні в ході судового розгляду справи не встановлено відсутності у позивача податкових накладних по взаємовідносинах позивача з його контрагентом - ПП «Орім» при здійсненні позивачем господарської операції за договором про надання маркетингових послуг від 01.09.2014р. №265 у перевіряємий період з 01.01.2014р. по 31.12.2016р.

Таким чином, отримання позивачем податкових накладних по господарських операціях від вищевказаного контрагента, реєстрація таких податкових накладних у ЄРПН у встановленому законом порядку є підставою для включення позивачем таких податкових накладних до податкового кредиту з податку на додану вартість протягом звітного періоду згідно до вимог ст.198 ПК України.

Так, як встановлено в судовому засіданні із матеріалів справи, а також і підтверджено змістом акту перевірки від 14.04.2017р. у перевіряємому періоді - 01.09.2014р. між ТОВ «Мікспак» (Замовником) та ПП «Орім» (Виконавцем) був укладений договір про надання маркетингових послуг №265 за умовами якого Виконавець зобов'язувався надати Замовнику послуги, а Замовник зобов'язується прийняти належно надані Виконавцем послуги та оплатити їх на умовах і в порядку, зазначеному у цьому договорі. Перелік і види послуг зазначаються у Додатку №1 до вказаного договору (а.с.142-147 том 1).

Факт реальності здійснення господарської операції за вказаним вище договором підтверджується первинними бухгалтерськими документами, а саме: копіями актів здачі-прийняття робіт (наданих послуг), копіями рахунків, копіями звітів про виконані роботи до актів виконаних робіт, копіями податкових накладних, які були зареєстровані у ЄРПН, що підтверджується відповідними квитанціями наявними у справі, копіями виписок банку про сплату за виконані роботи, що свідчать про рух активів позивача при здійсненні вказаної господарської операції (а.с.142-250 том 1, а.с. 1-250 том 2, а.с.1-259 том 3, а.с.80-87 том 4).

Також за вказаний період з 01.01.2014р. по 31.12.2016р. позивачем було задекларовано дохід від господарської діяльності усього у сумі 19 519 489 грн., що підтверджується змістом п.п.3.1.1.1 п.3.1.1 розділу 3.1 акту перевірки від 14.04.2017р., а також підтверджується і змістом копій декларацій про прибуток за 2014-2016р.р., копії яких наявні у справі (а.с.19 том 1, а.с.33-34 том 2).

Отже, з аналізу вказаних вище обставин у справі та норм чинного законодавства, суд приходить до висновку, що господарська діяльність позивача у спірний період, у тому числі і господарська операція по взаємовідносинах позивача з ПП «Орім», є реальною господарською операцією, оскільки господарська діяльність позивача у сукупності призвела до отримання доходу (прибутку) у наведений вище період.

Також, слід зазначити, що і зміст досліджених судом вищенаведених первинних бухгалтерських документів відповідають вимогам ст.ст.1,9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому є належними доказами реальності виконання господарської операції за вищевказаним договором.

При цьому, слід зазначити, що недоліки у оформленні первинних документів, на які посилається у акті посадова особа контролюючого органу( акти здачі-прийняття робіт не містять інформації про зміст та обсяг господарської операції, одиниці виміру господарської операції, не розкривають змісту наданих послуг, не містять деталізованої інформації про фактично надані послуги, їх обсяг і характер, строки виконання та результати здійснених заходів; у звітах відсутня ідентифікація джерел походження інформації та методики її дослідження у торгівельних точкам мережі ТОВ «АТБ-Маркет») не є обов'язковими для оформлення актів здачі-прийняття робіт, оскільки жодними нормативно-правовими актами обов'язкова форма актів здачі-прийняття виконання маркетингових робіт не затверджена, а тому вказані документи суб'єктами господарювання оформлюються у довільній формі, що не заборонено чинним вищенаведеним законодавством, а тому вказані доводи та припущення посадовою особи щодо сумнівів у проведенні відповідної господарської операції не можуть бути безумовною підставою для позбавлення платника податку права на формування витрат та податкового кредиту у відповідності до вимог ст. 198 ПК України.

Також і норми ст.ст.198,201 ПК України не ставлять в залежність право платника податків (покупця, отримувача послуг) на формування податкового кредиту та витрат від дотримання контрагентами позивача податкового законодавства та зазначене не може бути безумовною підставою для позбавлення платника податків на формування витрат та податкового кредиту у відповідні періоди за наявності належно оформленої податкової накладної, виданої продавцем товару покупцю та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальністю та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування витрат та податкового кредиту або відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтверджені документи щодо розміру свого податкового кредиту.

Відповідної правової позиції дотримується і Вищий адміністративний Суд України у своїх ухвалах від 09.11.2011р. № К-1837/10, від 15.09.2011р. № К-24505/10, від 08.11.2011р. № К-46076/09, від 26.11.2012р. № К/9991/54239/12, а також в постанові від 14.11.2012р. №К/9991/50772/12.

Статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, Європейський Суд з прав людини у своєму рішення від 22.01.2009р.(«Булвес «АД проти Болгарії») зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз. На думку Європейського Суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Право на податковий кредит є «власністю» у розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке повинно розглядатися як таке, що виникло у момент повного виконання нею своїх зобов'язань щодо податкової звітності з ПДВ. Визнання права на нарахування податкового кредиту було поставлено в залежність від виконання обов'язків постачальником, в той час коли це не залежало від волі одержувача поставки - застосування відповідних положень Закону «Про ПДВ» стало не передбаченим і самовільним. Платник податку не має абсолютно ніяких повноважень відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обов'язків із складення та подання декларації з ПДВ, а також обов'язку зі сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище рішення Європейського Суду).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права та свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду від 09.01.2007р. у справі «Інтерсплав проти України»).

З огляду на викладене, судом не приймаються доводи відповідача щодо покладення юридичної відповідальності на позивача за порушення податкового законодавства контрагентом позивача -ПП «Орім», оскільки у відповідності до ст. 61 Конституції України та вищенаведених норм чинного податкового законодавства позивач не може нести відповідальність за дії своїх контрагентів.

Разом з тим, судом враховується і та обставина, що відповідачем ні у акті перевірки від 14.04.2017р., ні у ході судового розгляду справи не було встановлено фактів порушення податкового законодавства і контрагентом позивача - ПП «Орім», таких фактів акт перевірки не містить.

Є неспроможними і доводи посадових осіб контролюючого органу у акті перевірки про те, що контрагенти позивача проводили лише оформлення первинних документів без здійснення господарських операцій у реальності, з огляду на те, що наведені вище доводи відповідача спростовуються дослідженими судом первинними бухгалтерськими документами, які надані позивачем та направлені на реальність здійснення господарських операцій ( зокрема, перерахування коштів за отриманні послуги, підтверджені виписками банку).

Також не можуть бути прийняті до уваги та покладені в основу даного судового рішення і посилання представника відповідача на наявність порушеного кримінального провадження за №0000061 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.28, ч.2 ст.205 та ч.2 ст.200 КК України, за яким досудовим розслідуванням встановлено, що протягом 2014-2015р.р. невстановлені особи, діючи умисно, з метою прикриття незаконної діяльності із мінімізації податкового кредиту та заволодіння грошовими коштами в особливо великих розмірах, без мети фактичного здійснення фінансово-господарської діяльності,організували створення ПП «Орім» та інших суб'єктів господарювання, які використовуються для мінімізації ПДВ та податку на прибуток реальних платників податків, з огляду на те, що порушення кримінального провадження відносно невстановлених осіб ще не може свідчити про нереальність господарської операції за вищевказаним договором про надання маркетингових послуг від 01.09.2014р. №265 за умов того, що посадові особи ні позивача, ні контрагента позивача - ПП «Орім» на момент розгляду цієї справи не визнані винними у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, вирок суду відсутній та з урахуванням того, що навіть зі змісту акту перевірки вбачається, що у межах розслідування кримінальної справи було проведено спілкування з ОСОБА_10, який є директором ПП «Орім», який не спростував факту участі у виконанні господарської операції за вказаним договором, а тому вказані посилання представника відповідача як на доказ нереальності вказаної господарської операції є припущеннями посадової особи контролюючого органу та зазначене не може бути належним та допустимим доказом у розумінні ст.69-70 Кодексу адміністративного судочинства України щодо нереальності господарських операцій по взаємовідносинах позивача з вищевказаним контрагентом та покладені в основу даного судового рішення з урахуванням вимог ст. 61 Конституції України, за якою юридична відповідальність носить індивідуальний характер та позивач не може нести відповідальності за дії своїх контрагентів.

За викладених обставин, суд приходить до висновку про безпідставність покладення відповідальності на позивача за недоліки у оформленні актів здачі-прийняття виконаних робіт та за порушення, які ґрунтуються на припущеннях та сумнівах посадової особи контролюючого органу у перевіряємому періоді на підставі податкових повідомлень-рішень №, № від 12.05.2017р.

Щодо задоволення позовних вимог позивача про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 12.05.2017р., за яким до позивача застосовано штрафні санкції у сумі 1 250000,00 грн. за не оприбуткування готівки в касі підприємства, слід зазначити наступне.

За змістом акту перевірки від 14.04.2017р. підставою для нарахування вказаних штрафних санкцій було не оприбуткування позивачем готівки в касі підприємства на суму 250000 грн. у порушення вимог Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого правлінням НБУ від 15.12.2004р. №637, яка була перерахована директором підприємства ТОВ «Мікспак» ОСОБА_6 згідно договору грошової позики №03-07/2014 від 03.07.2014р. з призначенням платежу: надання поворотної фінансової допомоги згідно квитанції банку ПАТ «Актабанк» №117938 від 03.07.2014р. та вищевказана сума готівки внесена на розрахунковий рахунок підприємства без здійснення обліку готівки в повній сумі їх фактичних надходжень у касовій книзі підприємства (а.с.70-71 том 1).

Відповідно до п.1.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого правлінням НБУ від 15.12.2004р. №637 ( далі - Положення №637) оприбуткування готівки - проведення підприємствами і підприємцями обліку готівки в касі на повну суму її фактичних надходжень у касовій книзі, книзі обліку доходів і витрат,книзі обліку розрахункових операцій.

Згідно п.2.6 вказаного Положення №637 визначено, що уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися. Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів.

Відповідно до ст.1 Указу Президента України від 12.06.1995р. №436/95 «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» у разі порушення юридичними особами всіх форм власності, які є суб'єктами підприємницької діяльності норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, що встановлюються НБУ, до них застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу, зокрема, за не оприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки - у п'ятикратному розмірі не оприбуткованої суми.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що вказані штрафні санкції у наведеному розмірі застосовуються у разі надходження від юридичних та фізичних осіб готівкових коштів до каси підприємства та не оприбуткування таких готівкових коштів у касі підприємства у касовій книзі підприємства.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи та не спростовано представником відповідача у судовому засіданні жодними доказами, вказана сума поворотної допомоги у розмірі 250000,00 грн. згідно договору грошової позики №03-07/2014 від 03.07.2014р була внесена директором ТОВ «Мікспак» ОСОБА_6 на розрахунковий рахунок підприємства через банк у безготівковому порядку, що підтверджується копією квитанції банку ПАТ «Актабанк» №117938 від 03.07.2014р. (а.с. 140 том 1).

Таким чином, факт внесення готівки у касу підприємства у вказаному розмірі судом не встановлений та спростовується вищевказаними доказами про проведення безготівкових операцій через банк згідно квитанції №117938 від 03.07.2014р., а тому суд приходить до висновку, що застосування до позивача штрафних санкцій за не оприбуткування готівки в касі підприємства на суму 250000 грн. 03.07.2014р. на підставі вищенаведеного оспорюваного податкового повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Також судом враховується і те, що строки застосування адміністративно-господарських санкцій встановлені статтею 250 ГК України, відповідно до частини першої якої адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності. Зі змісту цієї статті випливає, що законодавець встановив граничні строки застосування уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарських санкцій до суб'єктів господарювання за порушення зазначеними суб'єктами встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Аналіз приписів наведеної статті дає підстави для висновку про те, що при виявленні факту вчинення суб'єктом господарювання порушення норм з регулювання обігу готівки (не оприбуткування в касах готівки) податковий орган, приймаючи рішення про накладення штрафу, має діяти в межах граничних строків, встановлених частиною першою статті 250 ГК. Закінчення будь-якого зі встановлених зазначеною статтею строків застосування адміністративно-господарських санкцій виключає застосування таких санкцій.

Враховуючи те, що застосований згідно з оспорюваним податковим повідомленням-рішенням № від 12.05.2017р. штраф у розмірі 1250000,00 грн. є адміністративно-господарською санкцією, то він мав би бути застосований у межах строків, визначених статтею 250 ГК, а саме: до 03.07.2015р.

Вказана правова позиція також узгоджується і з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові цього суду від 04.11.2014р. №21-466а14, яка є обов'язковою для виконання судами загальної юрисдикції при застосуванні одних і тих самих норм права за нормами ст.244-2 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на викладене, посилання представника відповідача на те, що згідно ч.2 ст.250 ГК України дія цієї статті не поширюється на штрафні санкції, розмір і порядок стягнення яких визначені Податковим кодексом України, Законом України «Про банки і банківську діяльність» та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на органи доходів і зборів, не приймаються судом до уваги.

Також судом враховується і те, що судом встановлено, що кошти у розмірі 250000 грн. на розрахунковий рахунок позивача були перераховані не шляхом внесення готівки до каси підприємства, а шляхом проведення безготівкової операції про перерахування цих коштів через банк - ПАТ «Актабанк» за квитанцією №117938 від 03.07.2014р.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частиною 2 ст. 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Представником відповідача у ході судового розгляду справи не було надано суду жодних доказів та не наведено жодних підстав, які б свідчили про правомірність та обґрунтованість прийнятих контролюючим органом оспорюваних податкових повідомлень-рішень з урахуванням наведених вище встановлених судом обставин та норм чинного податкового законодавства України у відповідності до вимог ч.2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, слід зазначити, що судом не можуть бути прийняті до уваги та покладені в основу цього судового рішення доводи представника відповідача, як на докази для підтвердження правомірності прийняття податкового повідомлення-рішення про застосування штрафних санкцій за не оприбуткування готівки у касі підприємства позивачем, на правову позицію Верховного Суду України, яка викладена у його постановах від 02.04.2013р. №21-77а13, від 10.09.2013р. №21-190а13, 20.05.2014р. №21-92а14 щодо правомірності застосування штрафних санкцій згідно норм Указу Президента №436/95 з підстав того, що інші закони не діяли, які б регламентували такі відносини, з огляду на те, що проаналізований зміст вказаних постанов свідчить про те, що предметом у вказаних справах була правомірність застосування вищевказаного Указу Президента №436/95 та застосування Закону №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», тоді як предметом у даній справі обставини не є подібними до тих, які викладені у вказаних постановах, що виключає можливість їх застосування у спірних правовідносинах згідно до вимог ст.ст. 237, 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим, представниками позивача надані належні та допустимі докази, які підтверджують правомірність віднесення відповідних сум до податкових зобов'язань з ПДВ, податку на прибуток у перевіряємому періоді, які спростовують висновки контролюючого органу, наведені у акті перевірки від 14.04.2017р. з урахуванням вимог ст.ст.69-70 Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас, судом не приймається до уваги твердження представників позивача стосовно того, що взаємовідносини позивача з приводу отримання маркетингових послуг уже були предметом дослідження при прийнятті постанови Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом від 24.01.2012р. у справі №2а/0470/321/11, з огляду на те, що з аналізу змісту вказаного судового рішення вбачається, що взаємовідносини позивача та ПП «Орім» за договором про надання маркетингових послуг №265 від 01.09.2014р. не були предметом розгляду у наведеній справі, а тому вказане судове рішення не може бути застосовано у даних правовідносинах як преюдиційне, виходячи з вимог ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем прийнято оспорювані податкові повідомлення-рішення від 12.05.2017р. не у спосіб, що передбачений Конституцією та Законами України та без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), а тому зазначені вище податкові повідомлення-рішення підлягають визнанню судом протиправними та скасуванню.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про визнання протиправним та скасування протоколу про адміністративне правопорушення №163 від 15.05.2017р., виходячи з наступного.

За приписами ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності.

Отже, до адміністративного суду підлягають оскарженню рішення суб'єктів владних повноважень та їх посадових осіб, які породжують будь-які правові наслідки обов'язкові для виконання у таких суб'єктів господарювання.

В той же час, акти перевірок, протоколи про адміністративне правопорушення фіксують лише події, факти та обставини, які мають (мали) місце у часі та просторі, на конкретній території, з визначенням дати, часу тощо, такі акти та протоколи не є рішеннями суб'єктів владних повноважень, оскільки вони не містять та не породжують обов'язкових для виконання приписів суб'єкта владних повноважень, а тому не можуть бути предметом спору у адміністративній справі.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що протокол про адміністративне правопорушення №163 від 15.05.2017р. не є актом індивідуальної дії, який породжує обов'язкові для виконання приписи позивачем, а тому вказаний протокол не може бути предметом оскарження у даній адміністративній справі у зв'язку з чим у задоволенні вказаних позовних вимог про визнання протиправним та скасування протоколу про адміністративне правопорушення слід відмовити.

Окрім того, слід зазначити, що даний протокол про адміністративне правопорушення не стосується прав і обов'язків юридичної особи позивача, не зачіпає права та обов'язки позивача як юридичної особи, а тому згідно ст.6 Кодексу адміністративного судочинства позивач не наділений правом на захист інших осіб, а стосується прав та обов'язків фізичної особи - директора - ОСОБА_9, який не позбавлений права на оскарження в судовому порядку рішення суб'єкта владних повноважень прийнятого на підставі вказаного протоколу у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно платіжних доручень №8070 від 27.07.2017р., №8315 від 21.08.2017р., з урахуванням часткового задоволення позову із розрахунку (19325,00 - 1600), у сумі 17725 грн. (а.с.2а-3 том 1).

Керуючись ст.ст. 2 - 10, 11, 12, 71, 86, 94, 122, 160, 161, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікспак» до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №, №, № від 12.05.2017р., протоколу про адміністративне правопорушення №163 від 15.05.2017р. - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області №, №, № від 12.05.2017р.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, вул. Сімферопольська,17, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікспак» (49098, м. Дніпро, вул. Маршала Малиновського, 14/178, фактичне місцезнаходження офісу та складу: 49000, м. Дніпро, вул. Стартова, 11а, ) - судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 17725 грн. 00 коп. (сімнадцять тисяч сімсот двадцять п'ять грн. 00 коп.).

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови, або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2017 року

Суддя С.О. Конєва