Справа № 640/13488/17
Суддя: Нев'ядомський Д. В.
Дата ухвалення: 2017-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2017

Київський районний суд м. Харкова

у складі: головуючого - судді Нев'ядомського Д.В.,

при секретарі Коломойцеві М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові адміністративну справу за заявою ОСОБА_1 до Київського об»єднання управління Пенсійного фонду України м.Харкова про визнання дій протиправними та дискримінаційними, зобов»язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова із вимогами визнання дій протиправними та дискримінаційними та зобов»язання вчинити певні дії,.

В обґрунтування позову позивач вказує, що він здобув право на отримання пенсії у зв'язку з досягненням пенсійного віку. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», позивач є внутрішньо переміщеною особою та з лютого 2015 року перебуває на обліку в м. Харкові, Харківської області та звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Холодногірському районі м. Харкова з заявою про виплату пенсії. На підставі чого пенсійна справа позивача була поставлена на облік та розпочато ОСОБА_1 виплату пенсії, шляхом перерахування коштів на банківський картковий рахунок.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) від 21.12.2016 № 988 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України», наказів Пенсійного фонду України від 26.12.2016 № 177 «Про заходи у зв'язку із реорганізацією деяких територіальних органів Фонду» та від 03.01.2017 № 1 «Про заходи щодо виконання Постанови КМУ від 21 грудня 2016 року № 988» Управління Пенсійного фонду України в Холодногірському районі м. Харкова реорганізоване шляхом злиття з Управлінням Пенсійного фонду України в Київському районі м. Харкова та утворено Київське об'єднане Управління Пенсійного фонду України м. Харкова, а тому відповідачем по справі є Київське об»єднання управління Пенсійного фонду України м.Харкова.

Однак, з 01 березня 2016 року відповідач припинив виплачувати позивачу належну пенсію , з метою з»ясування підстави припинення виплати пенсії , позивач через адвоката Чернявського П.Г. направив поштою до Управління ПФУ відповідну заяву про надання інформації від 13.06.2017 року.

В листі відповідач повідомляє, що позивач перебуває на обліку в Управлінні ПФУ з 01.07.2014 року, проте з 01.03.2016 року виплату пенсії позивачу було призупинено за підсумками звірки з «Єдиною інформаційною базою даних переміщених осіб». З призупиненням позивачу виплати пенсії Управлівнням ПФУ погодись не може, вважає такі дії протиправними та дискримінаційними .

У зв'язку з цим, ОСОБА_1 просить суд про наступне:

- визнати з 01.03.2016 року дії Київського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України м. Харкова щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 протиправними та дискримінаційними.

- зобов'язати Київське об'єднане Управління Пенсійного фонду України м. Харкова, поновити виплату пенсії та виплатити виниклу заборгованість ОСОБА_1.

-встановити судовий контроль за виконанням рішення суду, шляхом зобов'язання Київського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України м. Харкова подати до суду у встановлений судом строк з моменту набрання рішенням законної сили, звіт про виконання рішення суду.

-розглянути та задовольнити клопотання про поновлення процесуальних строків.

В судове засідання позивач не з'явився, повідомлявся належним чином про місце і час розгляду справи, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, свої позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідач Київське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про місце і час розгляду справи, проте відповідач надав до суду письмові заперечення, з яких вбачається, що проти позову заперечує та просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Дослідивши та оцінивши надані позивачем, відповідачем докази, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1, з лютого 2015 року перебуває на обліку у Холодногірському відділенні Київського ОУПФУ м.Харкова на підставі макету пенсійної справи та електронної пенсійної справи, як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції та отримує пенсію за віком , призначену відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування" з 01.07.2014 року.

Відповідно до листа від 14.07.2017 року Київського об»єднання управління Пенсійного фонду України м.Харкова позивачу повідомлено, що з 01.03.2016 року виплату пенсії було призупинено за підсумками проведеної звірки з «Єдиною інформаційною базою даних переміщених осіб».

Оскільки, відповідно до пункту 5 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 року № 365. для призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщена особа, а у визначених законодавством випадках - її законний представник подає відповідну заяву до органу, і здійснює соціальні виплати на території, де зазначена особа перебуває на обліку за місцем її фактичного проживання / перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання перебування.

Відповідно до підпунктів 4 і 5 пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням. Соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання / перебування, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 року № 365, соціальні виплати припиняються у разі скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону та у разі отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Міннфіну. Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції. Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У ст. 2, 6 Закону № 1382-IV визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

У ст.ст. 1, 7, 12 Закону № 1706-VII закріплено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Разом з тим, статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

При цьому, статтею 49 Закону № 1058-IV визначено перелік підстав для припинення особі виплати пенсії, які можуть бути застосовані виключно за рішенням територіального органу ПФУ або суду.

Разом з тим, як встановлено судом та не спростовано відповідачем, жодного рішення про призупинення позивачу виплати пенсії від 01 березня 2016 року з підстав, визначених законодавством, Київським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Харкова не приймалося.

Встановлені у справі обставини дають підстави для висновку про те, що у відповідача не було законних підстав для призупинення виплати пенсії позивачу, тобто його дії щодо припинення виплати пенсії та бездіяльність у невиплати позивачу пенсії є протиправними.

Також, суд звертає увагу, що згідно із висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 07.10.2009 в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Також, згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти його права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст. 1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

За приписами ст. 6 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Суд зазначає, що закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних. З огляду на викладене, підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян на пенсійне забезпечення, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Такий висновок суду кореспондується із положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», де вказано, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, а також із положеннями ч. 2 ст. 5 цього ж Закону, де вказано, що виключно цим Законом визначаються коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

З огляду на таке, та враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, зокрема, зазначені вище рішення, суд приходить до висновку, що призупинення відповідачем виплати позивачу раніше призначеної йому пенсії є безпідставним, а тому дії відповідача, яка полягає у невиплаті позивачу пенсії є протиправними та підлягають захисту шляхом відновлення виплати позивачу пенсії та стягнення пенсійних виплат на його користь за період з 01 березня 2016 року по день поновлення йому виплати пенсії.

Статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» (із змінами від 06.12.2016 р.), від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються Пенсійний фонд України та його органи, органи Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття та Фонду соціального страхування України.

Враховуючи вищезазначене, суд не стягує з відповідача судові витрати.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2, 5,6, 9, 139, 242-243,245 , КАС України-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративну справу за заявою ОСОБА_1 до Київського об»єднання управління Пенсійного фонду України м.Харкова про визнання дій протиправними та дискримінаційними, зобов»язання вчинити певні дії- задовольнити.

Визнати -з 01.03.2016 року дії Київського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України м. Харкова щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 протиправними та дискримінаційними.

Зобов'язати Київське об'єднане Управління Пенсійного фонду України м. Харкова, поновити виплату пенсії та виплатити виниклу заборгованість ОСОБА_1( ном. за ДРФО НОМЕР_1).

Зобов'язати Київське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова подати до суду звіт про виконання судового рішення в місячний строк після набрання рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення, та в порядку ст. 295 КАС України.

Постанова суду може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня отримання повного тексту постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справ апеляційним судом.

Суддя: Д.В.Нев»ядомський