Справа № 303/3416/17
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2017-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 рокуЛьвів№ 876/10950/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Іщук Л.П.,

суддів Обрізка І.М., Онишкевича Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Джули В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області на постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області, винесену 03 жовтня 2017 року головуючим суддею Морозовою Н.Л. у м.Мукачево, повний текст складений 03.10.2017 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про оскарження дій,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про скасування постанови державного виконавця Вудмаска М.Ф. про закінчення виконавчого провадження при примусовому виконанні виконавчого листа №2а/303/316/13, виданого 15.01.2015 року Мукачівським міськрайонним судом щодо зобовязання Лалівської сільської ради Мукачівського району надати повну інформацію на запит ОСОБА_1 від 25.03.2013 року.

Постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 жовтня 2017 року адміністративний позов задоволений.

Відповідач - відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, не погодившись із постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу . Вважає, що судом першої інстанції обставини, що мають значення для справи, зясовані неповно, висновки суду не відповідають встановленим обставинам та порушені норми матеріального та процесуального права права. Просить її скасувати і прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що позивач пропустив десятиденний строк звернення до суду з позовом про оскарження рішення державного виконавця. Крім того, апелянт зазначає, що відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області є неналежним відповідачем у справі, оскільки Інструкція з організації примусового виконання рішень містить вичерпний перелік органів державної виконавчої служби, які можуть бути відповідачами у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Суд першої інстанції повинен був здійснити заміну неналежного відповідача на належного, або, у разі заперечень позивача, залучити належний орган як другого співвідповідача.

В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді Львівського апеляційного адміністративного суду, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Як встановлено судом першої інстанції, 22.02.2016 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_2 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у виконавчому провадженні ВП №49470895 при примусовому виконанні виконавчого листа №2а/303/316/13.

Постанова винесена на підставі п.11 ч.1 ст.49 та ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час існування спірних правовідносин): повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону (у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав).

Суд першої інстанції, задовольняючи адміністративний позов, виходив з того, що Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року) чітко регламентовано послідовність дій державного виконавця, після вчинення яких державний виконавець вправі приймати постанову про закінчення виконавчого провадження, але таку послідовність державним виконавцем не дотримано.

Апеляційний суд, не вдаючись до аналізу висновків суду першої інстанції щодо суті спору, зазначає, що судом першої інстанції порушені при вирішенні справи норми процесуального права, що призвело до неправильного її вирішення, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 181 КАС України ( в редакції, чинній на час розгляду справи) передбачено, що учасники виконавчого провадження мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси.

Частиною 3 ст. 181 КАС України ( в редакції, чинній на час розгляду справи) встановлено, що відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно - правові акти, прийняті на їх виконання.

Органами державної виконавчої служби відповідно до п. 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2832/5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 року за № 489/20802, є: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень; управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - управління державної виконавчої служби), до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних територіальних управлінь юстиції (далі - відділи державної виконавчої служби).

Таким чином, структурні підрозділи органів державної виконавчої служби (відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, підрозділи примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції в АРК, головні управління юстиції в областях, містах Києві та Севастополі) не є самостійними органами державної виконавчої служби, що виключає можливість їхньої участі як сторони в адміністративному процесі.

Як розяснено Пленумом Вищого адміністративного суду у постанові «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» від 13.12.2010 року №3, судам варто враховувати, що структурні підрозділи органів державної виконавчої служби не визначені Законом як самостійні органи державної виконавчої служби, що виключає можливість їхньої участі як сторони в адміністративному процесі.

Апеляційний суд звертає увагу, що, наведений перелік органів державної виконавчої служби є вичерпним, а тому у разі подання позовної заяви до підрозділу примусового виконання рішень необхідно за правилами статті 52 КАС України ( в редакції, чинній на час розгляду справи) здійснювати заміну первинного відповідача на належного управління державної виконавчої служби або, у разі наявності заперечень позивача, залучати зазначений орган як другого відповідача.

При цьому підстави та порядок заміни неналежної сторони у адміністративному процесі встановлені статтею 52 КАС України ( в редакції, чинній на час розгляду справи).

Згідно з частиною. 1 статті 52 КАС України ( в редакції, чинній на час розгляду справи) суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

Відтак, допустити заміну належної сторони у справі може виключно суд першої інстанції за умови згоди позивача та незмінності підсудності адміністративної справи, а можливості заміни неналежної сторони судом апеляційної інстанції Кодексом адміністративного судочинства України не передбачено.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, який є неналежним відповідачем у даному спорі, задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права.

З врахуванням того, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової, якою в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. 229, 243, 246, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області задовольнити.

Постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 жовтня 2017 року у справі № 303/3416/17 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5
Повне судове рішення складене 26.12.2017 року