Справа № 814/702/17
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2017-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/702/17

Категорія: 6.2.1 Головуючий в 1 інстанції: Князєв В.С.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів: Зуєвої Л.Є., Федусика А.Г.,

при секретарі Жигайлової О.Е.,

за участю представника апелянта - ОСОБА_1,

представника позивачів - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2017 року позивач звернувся до суду з адміністративними позовом до відповідача, в якому просив визнати неправомірними відмови Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області у наданні дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення позивачам земельних ділянок площею 2,0 га кожна для ведення особистого селянського господарства, розташованих на території Копищанської сільської ради Олевського району Житомирської області та зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області надати позивачам дозволи на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельних ділянок площею 2,0 га кожна для ведення особистого селянського господарства, розташованих на території Копищанської сільської ради Олевського району Житомирської області.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відмова в задоволенні заяв позивачів з боку відповідача ґрунтується на припущеннях, щодо можливого подальшого нецільового використання земельних ділянок, а також необґрунтованому твердженні про те, що ці ділянки не відносяться до земель сільськогосподарського призначення.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та винести нову, про відмову у задоволенні позову. Доводами апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не вірно встановив той факт, що земельні ділянки, на отримання яких претендують позивачі відносяться до земель сільськогосподарського призначення, так як відповідно до листа від 27.01.2017 р. відділу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області в Олевському районі, зазначені земельні ділянки віднесені до земель лісогосподарського призначення. Інша частина земельних ділянок на які претендують позивачі, знаходиться в зоні розташування родовищ корисних копалин, у зв'язку з чим такі землі не можуть передаватись громадянам або юридичним особам у власність або користування у тому числі на умовах оренди. Щодо зобов'язання надати дозволи на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельних ділянок площею 2,0 га кожна, для ведення особистого селянського господарства, розташованих на території Копищанської сільської ради Олевського району Житомирської області, апелянт зазначив, що за своєю правовою природою повноваження Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, щодо надання дозволу на розробку проектів землеустрою земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, є дискреційним повноваженням даного державного органу.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги, представник позивача проти апеляційної скарги заперечував.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з метою організації селянського господарства, позивачі звернулися до відповідача із заявами від 25.01.2017 року та 26.01.2017 року, в яких просили надати їм у власність земельні ділянки - площею 2,0 га кожному, для ведення особистого селянського господарства, розташованих на території Копищанської сільської ради Олевського району Житомирської області.

До своїх заяв позивачі додали копії паспортів та документів, про присвоєння податкових номерів, а також графічні матеріали про бажане розташування земельної ділянки (т.1 а.с. 43- т.2 а.с. 120). Відповідно до кадастрових планів, що додані до заяв позивачів, експлікації земельних угідь згідно форми №6-зем код цільового використання земельних ділянок зазначено 01.03 - сільськогосподарські землі.

Судом встановлено, що вимоги щодо форми і змісту заяв, про одержання безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства позивачами було дотримано.

Позивачам ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_27, ОСОБА_32, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_17, ОСОБА_22 було відмовлено у наданні дозволу розробки проекту землеустрою з тих підстав, що вказані землі можуть використовуватися не за цільовим призначенням, оскільки на вказаних ділянках можуть знаходиться поклади бурштину, що може призвести до його незаконного видобутку. Іній частині позивачів ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_27, ОСОБА_32, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_17, ОСОБА_22 підставою для відмови у наданні дозволу розробки проекту землеустрою стало припущення відповідача про те, що вказані землі можуть використовуватися не за цільовим призначенням, оскільки на вказаних ділянках можуть знаходиться поклади бурштину, що може призвести до його незаконного видобутку.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що судом надана повна оцінка мотивам відмов позивачам суб'єктом владних повноважень у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, встановлена їх необґрунтованість та незаконність, а інших доказів та підстав для відмови у задоволенні заяв позивачів відповідач не навів до суду не надав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини 6 статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч.7 ст. 118 КАС України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Згідно з ст. 121 КАС України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району; б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Розмір земельних ділянок, що передаються безоплатно громадянину для ведення особистого селянського господарства, може бути збільшено у разі отримання в натурі (на місцевості) земельної частки (паю).

Розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв'язку з набуттям ним права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідного цільового призначення, встановлений частиною першою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є меншим).

Відповідно до ч.4 ст. 122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

З матеріалів справи вбачаться, що позивачам ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_27, ОСОБА_32, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_17, ОСОБА_22 було відмовлено у наданні дозволу розробки проекту землеустрою з тих підстав, що вказані землі можуть використовуватися не за цільовим призначенням, оскільки на вказаних ділянках можуть знаходиться поклади бурштину, що може призвести до його незаконного видобутку.

В той же час апелянтом до суду не надано будь-яких доказів наявності на вказаних земельних ділянках відповідних покладів, даних про зміну у зв'язку з цим цільового призначення земельної ділянки, та відповідного посилання на нормативний акт, чи інший документ, визначений частиною 7 статті 118 Земельного кодексу, як на належну підставу для відмови у задоволенні заяв позивачів.

Припущення, про можливість подальшого нецільового використання земельних ділянок не передбачено законодавством, як підстава для відмови у задоволенні відповідних заяв позивачів, в той же час законодавство передбачає можливість контролю за цільовим використанням відведених земель з боку відповідних державних органів після їх відведення у власність та застосування заходів у випадку їх виявлення.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за таких умов, відмови апелянта позивачам в цій частині є необґрунтованими та незаконними, і позов в цій частині належить до задоволення.

Щодо іншої частини заявників, а саме щодо ОСОБА_34, ОСОБА_33, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_31, ОСОБА_30, ОСОБА_29, ОСОБА_28, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_16, ОСОБА_15, ОСОБА_14, ОСОБА_21, ОСОБА_18 підставою для відмови стала належність цих земель, на думку відповідача, до земель лісогосподарського призначення (земель вкритих лісовою рослинністю).

Відповідно до статті 5 Лісового кодексу України, до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

При цьому апелянт у своїх відмовах та в апеляційній скарзі посилається на наявність графічних матеріалів, які містяться у "Матеріалах по інвентарізації земель Копищенської сільської ради, Олевського району, Житомирської області" та "Документації по паюванню земель, переданих у колективну власність КСП "Перемога" Копищенської сільської ради народних депутатів, Олевського району, Житомирської області".

В судовому засіданні 15.11.2017 р. протокольною ухвалою апеляційного суду вищезазначені документи витребовувались судом для дослідження, у зв'язку з чим було оголошено перерву у розгляді справи, однак вказані матеріали ні до суду першої інстанції ні до суду апеляційної інстанції для дослідження не надані.

20.12.2017 року представником апелянта було заявлено клопотання, про витребування інформації з Державної служби геології та надр України, щодо наявності корисних копалин на території Копищанської с/р Олевського району. У задоволенні зазначеного клопотання колегію суддів було відмовлено з тих підстав, що апелянт є органом владних повноважень і відповідно до норм визначених Кодексом Адміністративного Судочинства України саме на нього покладено обов'язок, щодо доказування правомірності свого рішення дії чи бездіяльності. Апелянтом не надано до суду доказів, що з моменту відмови позивачам у наданні дозволу розробки проекту землеустрою а саме з лютого 2017 року, або протягом розгляду цієї адміністративної справи, ним вчинялись дії, щодо витребування зазначеної інформації, або що у наданні такої інформації йому було відмовлено. З метою недопущення затягування строків розгляду справи, колегія суддів прийняла рішення відмови у заявленому клопотанні.

Колегія суддів зазначає, що для надання відповідних доказів у справі оголошувалась перерва, однак суб'єктом владних повноважень витребувані докази до суду не надано.

Відповідно до норм Закону №2141-V111 від 3 жовтня 2017 року, що діє з 15 грудня 2017 року, у разі неподання суб'єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин, або без повідомлення причин, суд може розглянути справу за наявними в ній доказами.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем до суду надана копія листа відділу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області у Олевському районі від 23.03.2017р. №19-6-0.30-34/109-1, згідно з яким, відповідно до експлікації земельних угідь Технічного звіту по обстеженню земельної ділянки (на предмет встановлення ґрунтового покриву та визначення особливо цінних груп ґрунтів) земельна ділянка загальною орієнтовною площею 66,0 га, розташована на території Копищенської сільської ради Олевського району Житомирської області, за межами населених пунктів, віднесена до земель сільськогосподарського призначення (сіножаті).

Аналізуючи норми статей 118, 186, 186-1 Земельного кодексу України, заява про надання дозволу на розробку проекту землеустрою повинна містити лише приблизний розмір та місце розташування бажаної земельної ділянки, остаточний розмір та місце розташування якої, можливість виділення цієї ділянки у власність, визначаються в процесі розроблення, погодження і затвердження документації із землеустрою, в порядку визначеному статтям 186, 186-1 Земельного кодексу України, в тому числі за погодженням відповідних органів у сфері лісового господарства із з'ясуванням зазначених питань у випадку їх розбіжностей.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апелянта в цій частині також є необґрунтованими, а позов позивачів у цих правовідносинах також належить до задоволення.

Щодо доводів апелянта, про втручання суду у дискреційні повноваження цього органу в даному випадку, колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997р., кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Засіб захисту за статтею 13 Конвенції, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, завданням суду є не лише суто захист прав і свобод людини, але такий захист, який би призвів до ефективного поновлення порушеного права.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980р., під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин

Конструкція ж норми статті 118 Земельного кодексу України не містить положень про наявність дискреції у діях органу, який приймає рішення про видачу дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Норма частини 7 статті 118 Земельного кодексу України визначає, що відповідний орган "розглядає клопотання і дає дозвіл" або відмовляє у видачі дозволу з підстав передбачених вказаною нормою.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в конструкції вказаної норми чітко передбачені конкретні дії суб'єкта владних повноважень у конкретній юридичній ситуації, без надання йому права дискреції (власного розсуду) у питаннях на які землі і яким особам доцільно чи недоцільно надавати дозволи на розроблення проекту землеустрою.

В той же час, відповідно до положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даній справі неможливе ефективне поновлення прав позивачів лише констатацією факту такого порушення, через визнання наданих їм відмов відповідача протиправними. Таке рішення дає можливість винесення повторних відмов, щодо них з тих самих підстав, як результат виникнення нових порушень прав заявників, що не узгоджується із вимогами щодо ефективного способу правового захисту, встановленого Європейською конвенцією з прав людини та основних свобод.

Відповідно до положень статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однак, як встановлено по цій справі, вказані вимоги відповідачем дотримано не було.

Оскільки судом надана повна оцінка мотивам відмов, які надані позивачам з боку відповідача, встановлена їх необґрунтованість та незаконність, інших підстав для відмови у задоволенні заяв позивачів апелянт не наводить, то в даному випадку ефективним способом правового захисту є визнання вказаних відмов у задоволенні заяв позивачів протиправними та зобов'язання позивача задовольнити вказані клопотання.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що постанова Миколаївського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області - залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку ст. ст. 328, 329 КАС України.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: Л.Є. Зуєва

Суддя: А.Г. Федусик