Справа № 337/3083/17(2-а/337/235/2017)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2017-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"20" грудня 2017 р. справа № 337/3083/17
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя

на постанову Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 03 жовтня 2017 року (суддя Нещеретна Л.М., м.Запоріжжя) у справі №337/3083/17

за позовом ОСОБА_1

до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя

про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, -

встановив:

У серпні 2017 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя та, як його правонаступника, Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо нездійснення виплати ОСОБА_1 пенсії по інвалідності III групи з 01.01.2017 року;

- зобовязати Правобережне обєднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя здійснити виплату з 01 січня 2017 року пенсію по інвалідності III групи ОСОБА_1.

Постановою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 03 жовтня 2017 року позов задоволено, а саме:

- визнано протиправними дії відповідача щодо нездійснення виплати позивачу пенсії по інвалідності III групи з 01.02.2017 року;

- зобовязано відповідача здійснити позивачу виплату пенсії по інвалідності III групи з 01 лютого 2017 року.

В іншій частині позову відмовлено.

Постанова суду в частині задоволених позовних вимог мотивована порушенням відповідачем статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, не доведеність обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що позивач перебуває на обліку у відповідача з 13.04.2016 та йому призначена пенсія по III групі

інвалідності загального захворювання.

Однак, згідно з Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 № 911-VIII, від 06.12.2016 № 1774-VIII, якими внесено зміни до ст. 47 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п.1 ст.10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне утримання не виплачуються. Вказані норми пенсійного законодавства не визнані неконституційними та є діючими.

Позивач працює з 18 грудня 2015 року на посаді заступника керівника Запорізької місцевої прокуратури № 3, тому призначена йому пенсія не виплачується.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про відмову в задоволенні позову.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що позивач перебуває на обліку у відповідача та з 13.04.2016 р. йому була призначена пенсія по інвалідності III групи загального захворювання відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Позивач працює на посаді заступника керівника Запорізької місцевої прокуратури № 3, у зв'язку з чим призначена пенсія по інвалідності протягом 2016 та відповідного періоду 2017 року не виплачується відповідно до положень ч.1 ст.47 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування (в редакції Закону України № 911-УІІІ від 24.12.2015 та Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII).

25.07.2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив обчислити та призначити пенсію у звязку із встановленням третьої групи інвалідності з 01.05.2017р.

На заяву позивача листом від 31.07.2017 року №224/К-9 відповідач повідомив, що з 13.04.2016 року позивачу призначено пенсію по інвалідності ІІІ групи загального захворювання відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Відповідно до виписки акту огляду МСЕК від 03.05.2017 року позивачу з 01.05.2017 року продовжено встановлення інвалідності ІІІ групи загального захворювання безстроково. Відповідно до ч.1 ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (із змінами, внесеними Законом України N1774-VIII від 06.12.2016 року) тимчасово, по 31 грудня 2017 року особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII "Про державну службу", а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Оскільки позивач працює на посаді заступника керівника Запорізької міської прокуратури №3, то призначена йому пенсія по інвалідності ІІІ групи загального захворювання не виплачується.

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача з 01.02.2017 року, посилаючись на принцип верховенства права, положення Конституції України, рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 року в справі №1-38/2016, практику Європейського суду з прав людини, ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. та ст. 1 Першого протоколу, ст.99 КАС України.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2 ст.99 КАС України).

Згідно з ч.1 ст.100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи (ч.2 ст.100 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Слід зазначити й про те, що практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права, свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строку для звернення до суду за захистом порушених прав.

Встановлене законом обмеження строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

За змістом процесуального закону поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Позивач звернувся до суду першої інстанції 21.08.2017 року та просив задовольнити позовні вимоги з 01.01.2017 року.

Відповідно до ч.1 ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія.

Отже, про порушення свого права позивач дізнався у січні 2017 року, тому позовні вимоги позивача за період з 01.01.2017 року по 20.02.2017 року підлягають залишенню без розгляду.

З 01.01.2017 року набрала законної сили ч.1 ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" N1774-VIII від 06.12.2016 року, відповідно до якої тимчасово, по 31 грудня 2017 року особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII "Про державну службу", а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Отже, у період з 01.01.2017 року по теперішній час положеннями ч.1 ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено обмеження щодо нарахування та виплати пенсії особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законом України "Про прокуратуру".

Сторонами у справі не заперечується, що з 13.04.2016 р. позивачу була призначена пенсія по інвалідності III групи загального захворювання відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Також у період з 01.01.2017 року та на час розгляду справи позивач працював на посаді заступника керівника Запорізької місцевої прокуратури № 3, тому нарахування та виплата пенсії відповідачем позивачу не здійснювалася.

При цьому, апеляційний суд керується положеннями ч.1 ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" N1774-VIII від 06.12.2016 року, оскільки війн прийнятий законодавчим органом (парламентом) і є обов'язковим до виконання, виходячи з позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (Заяви №29458/04 та №29465/04) вказав: "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" (п.23 рішення).

Конституційний Суд України в рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що за загально визначеним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Посилання суду першої інстанції на рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 року в справі №1-38/2016 є помилковим у зв'язку з тим, що його висновки стосуються положень другого речення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", а не пенсії по інвалідності, призначеної за Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", та не стосується спірних правовідносин у справі.

З огляду на це, колегія суддів доходить висновку, що у відповідача не було правових підстав для поновлення виплати пенсії позивачу.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні "Великода проти України" від 03.06.2014 року зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

З огляду на наведене, відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції не правильно застосував норми матеріального та порушив норми процесуального права, що є підставою для скасування постанови суду з ухваленням нового рішення відповідно до ст.317 КАС України.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя задовольнити частково.

Постанову Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 03 жовтня 2017 року у справі №337/3083/17 скасувати.

Позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання протиправними дій Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо нездійснення виплати ОСОБА_1 пенсії по інвалідності III групи та зобовязання Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя здійснити виплату пенсії по інвалідності III групи ОСОБА_1 з 01.01.2017 року по 20.02.2017 року залишити без розгляду.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: В.Є. Чередниченко