Справа № 156/578/17
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2017-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2017 рокуЛьвів№ 876/11768/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді- Мікули О.І.,

суддів- Курильця А.Р., ОСОБА_1,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Нововолинсько - Іваничівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області на постанову Нововолинського міського суду Волинської області від 20 жовтня 2017 року у справі № 156/578/17 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Нововолинсько - Іваничівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції - Лизун Ю.В.

час ухвалення рішення 20.10.2017 року, 10:33 год.,

місце ухвалення рішення м.Нововолинськ,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до відповідача - Нововолинсько - Іваничівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області, в якому просила визнати неправомірними дії відповідача та зобов'язати Нововолинсько - Іваничівське обєднане управління Пенсійного фонду України Волинської області провести їй перерахунок та виплачувати пенсію в розмірі не нижчому ніж розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність у відповідності до ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01 травня 2016 року, стягнути з відповідача на її користь 2000 грн. витрат, понесених за надання правової допомоги іншого фахівця в галузі права, та 200 грн. витрат, пов'язаних із прибуттям позивача та її представника до суду.

Постановою Нововолинського міського суду Волинської області від 20 жовтня 2017 року позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії Нововолинсько-Іваничівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області щодо відмови у перерахунку пенсії ОСОБА_2 у зв'язку із збільшенням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Зобов'язано Нововолинсько-Іваничівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Волинської області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_2 у розмірі, не нижчому ніж розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у відповідності до ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 06 грудня 2016 року. Стягнено з бюджетних асигнувань Нововолинсько-Іваничівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області в користь ОСОБА_2 2000 (дві тисячі) грн. витрат, понесених за надання правової допомоги іншого фахівця в галузі права. Судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок) грн. віднести на рахунок держави. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що Постановою №265 від 26 березня 2008 року «Деякі питання пенсійного забезпечення громадян» передбачено, що у разі коли щомісячний розмір пенсійних виплат, державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію та інвалідам, крім осіб, зазначених у п.1 цієї Постанови (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, сум індексацій та інших доплат, встановлених законодавством, крім пенсій за особливі заслуги перед Україною та щомісячної доплати до пенсії у зв'язку з втратою годувальника членами сімей шахтарів, смерть яких настала внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання), не досягає 949 грн., таким особам надається щомісячна державна адресна допомога у сумі, що не вистачає до зазначеного розміру. Тобто, відповідно до Постанови №265 встановлення щомісячної державної адресної допомоги до розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність, для достроково призначених пенсій відповідно до п.7-2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не передбачено. Апелянт також вважає неправильним висновок суду першої інстанції про те, що положення Постанови №265 суперечать нормам Конституції України, оскільки Конституційним Судом України не прийнято рішення про скасування цих положень у звязку з тим, що вони не відповідають Конституції України. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

21 листопада 2017 року Нововолинсько-Іваничівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Волинської області подало уточнену апеляційну скаргу, в якій також акцентувало увагу на тому, що суд першої інстанції також дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення витрат, понесених за надання правової допомоги іншого фахівця в галузі права, оскільки такі не підтверджені належним чином, а у квитанціях в призначеннях платежу не зазначено того, що це кошти за договором про надання правової допомоги, а вказано лише «надходження готівки за платіжними картками», тобто це звичайні квитанції про зарахування готівки на картку. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Учасники справи в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, апелянт подав клопотання про розгляд справи у відсутності його представника, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності учасників справи в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку в Нововолинсько-Іваничівському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Волинської області та з 17 грудня 2013 року отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

28 квітня 2017 року ОСОБА_2 звернулась у Нововолинсько-Іваничівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Волинської області із заявою, в якій просила здійснити перерахунок пенсії до розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Листом №91/К-01 від 22 травня 2017 року Нововолинсько-Іваничівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Волинської області повідомило позивача про те, що зменшення за достроковий вихід ОСОБА_2 на пенсію (2 роки 6 місяців або 30 місяців) становить 15 % (30 міс.*0,5 = 15); зменшення розміру пенсії за віком застосовується протягом усього періоду отримання пенсії незалежно від її виду, тому при здійсненні доплати до прожиткового мінімуму застосовано зменшення у розмірі 15 %, таким чином перерахунок та виплату її пенсії проведено відповідно до вимог чинного законодавства.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач неправомірно відмовив позивачу в перерахунку пенсії не нижче прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, оскільки розмір одержуваної ОСОБА_2 пенсії є нижче такого прожиткового мінімуму. Тому належним способом захисту її порушеного права є зобовязання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивача у розмірі, не нижчому ніж розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у відповідності до ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». При цьому, зазначений позов підлягає залишенню без розгляду в частині вимог за період з 01 травня 2016 року по 05 грудня 2016 року, оскільки позивачем без поважних причин пропущено строк звернення до суду.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст.46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (в редакції, чинній на час призначення позивачу пенсії) мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35, а у жінок - 30 років страхового стажу встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. За наявності страхового стажу меншої тривалості, ніж передбачено частиною першою цієї статті, пенсія за віком встановлюється в розмірі, пропорційному наявному страховому стажу, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком. Мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом (ч. 3 ст. 28 Закону).

Згідно з ст.17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» до числа основних державних соціальних гарантій включаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; розміри державної соціальної допомоги та інших соціальних виплат. Основні державні соціальні гарантії, які є основним джерелом існування, не можуть бути нижчими від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» передбачає, що прожитковим мінімумом є вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Відповідно до ст.2 цього Закону прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.

Таким чином, пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з ч.3 ст.4 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2016 року - 1074 гривні, з 1 травня 2016 року - 1130 гривень, з 1 грудня 2016 року - 1247 гривень.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» передбачено, що прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, встановлено з 01 травня 2017 року - 1312 грн., з 01 грудня 2017 року - 1373 грн.

Абз.2 ч.3 ст.42 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачає, що з 1 січня 2016 року у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, обчислений відповідно до статті 28 цього Закону (крім пенсіонерів, які працюють (провадять діяльність, повязану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування). Перерахунок пенсії проводиться з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму. Пенсіонерам, які працюють (провадять діяльність, повязану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування), після звільнення з роботи або припинення такої діяльності пенсія перераховується з урахуванням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом на дату звільнення з роботи або припинення такої діяльності.

Таким чином, підставою для перерахунку пенсії є встановлення нового розміру прожиткового мінімуму, а перерахунок проводиться з дня встановлення цього мінімуму.

Судом встановлено, що позивач отримує пенсію за віком відповідно до п.7-2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», зменшення за достроковий вихід на пенсію становить 15% (30 місяців *0,5 = 15).

Як вбачається з матеріалів справи, розмір пенсії позивача становить: з 01 травня 2016 року 960,50 грн., з 01 грудня 2016 року 1059, 95 грн., з 01 травня 2017 року 1115,20 грн., що менше розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого Законами України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» та «Про Державний бюджет України на 2017 рік».

При цьому, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно не прийнято до уваги покликання відповідача на п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 26.03.2008 року № 265 «Деякі питання пенсійного забезпечення громадян», яким встановлено, що у разі, коли щомісячний розмір пенсійних виплат, державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам, крім осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, сум індексації та інших доплат, встановлених законодавством, крім пенсій за особливі заслуги перед Україною), не досягає 949 гривень, таким особам надається щомісячна державна адресна допомога у сумі, що не вистачає до зазначеного розміру, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 8 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, разом з тим, п. 2 Постанови № 265 суперечить ст.46 Конституції України, нормам Законів України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», «Про прожитковий мінімум», «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Колегія суддів звертає увагу на те, що застосування положень Постанови № 265 не може позбавляти особу її конституційного права на належний рівень життя, який не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» визначено, що оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Крім того, Конституційний суд України у рішенні від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 вказав, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Петриченко проти України» (Заява №2586/07) від 12 липня 2016 року визнав порушення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв'язку з тим, що у цій справі національні суди не розглянули доводи заявника з прямим посиланням на статтю 46 Конституції України про те, що розмір його пенсії був нижчим від встановленого у відповідний час прожиткового мінімуму. Аналогічних висновків Європейський суд з прав людини дійшов у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine) та у справі «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine) (заява № 5231/04, від 7 жовтня 2010 року).

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що оскільки нарахування та виплату позивачу пенсії за віком було проведено без дотримання гарантій передбачених, Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, висновок суду першої інстанції про неправомірність дій відповідача щодо відмови здійснити перерахунок та виплату такої пенсії в розмірі нижчому ніж прожитковий мінімум встановлений для осіб, які втратили працездатність є правильним; судом першої інстанції також обрано належний спосіб захисту шляхом зобовязання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивача у розмірі, не нижчому ніж розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у відповідності до ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Колегія суддів також погоджується з висновком суд першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивача витрат, понесених за надання правової допомоги іншого фахівця в галузі права, виходячи з наступного

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України (в редакції чинній на момент звернення з даним позовом) витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Частина третя цієї статті визначає, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Ст.134 КАС України (чинна на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції) містить аналогічні положення.

Ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", який був чинним на момент звернення з даним позовом, встановлює, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі.

Таким чином, на підтвердження цих обставин суду мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо). При цьому матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об'ємів робіт, їх кількості та видів. Крім того, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача на підтвердження факту надання правової допомоги надала суду договір про надання правової допомоги від 27 квітня 2017 року, розрахунок розміру винагороди фахівця у галузі права ОСОБА_3 за надання правової допомоги та відшкодування витрат, повязаних з її наданням, акт прийому-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги та/або довіреності, оригінали квитанцій, що підтверджують витрати на правову допомогу (а.с. 59-62).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність доказів фактичного понесення витрат на правову допомогу позивачем, оскільки такі документально підтверджені.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідача 200 грн. витрат, пов'язаних із прибуттям позивача та її представника до суду, у зв'язку з тим, що розмір та необхідність здійснення таких витрат позивач належним чином не обґрунтував.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позову про визнання дій протиправними та зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивача у розмірі, не нижчому ніж розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у відповідності до ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період з 01 травня 2016 року по 05 грудня 2016 року, хоча у мотивувальній частині судового рішення правильно зазначив про залишення без розгляду в частині позовних вимог за період з 01 травня 2016 року по 05 грудня 2016 року у звязку з пропуском позивачем строку звернення до суду, що є порушенням норм процесуального права, оскільки у випадках, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду (п.8 ч.1 ст.240 КАС України).

Тому, враховуючи те, що позивач звернулася в суд з позовом 06 червня 2017 року, колегія суддів дійшла висновку про те, що позов у частині визнання дій протиправними та зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивача у розмірі, не нижчому ніж розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у відповідності до ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період з 01 травня 2016 року по 05 грудня 2016 року необхідно залишити без розгляду.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв постанову в частині відмови з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог ст.317 КАС України є підставою для скасування постанови в цій частині.

Керуючись ст. 243, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Нововолинсько - Іваничівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області задовольнити частково.

Постанову Нововолинського міського суду Волинської області від 20 жовтня 2017 року у справі № 156/578/17 в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та в цій частині прийняти нову, якою позовні вимоги про визнання дій протиправними та зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивача у розмірі, не нижчому ніж розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у відповідності до ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період з 01 травня 2016 року по 05 грудня 2016 року залишити без розгляду.

У решті постанову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає за винятками, визначеними ст.328 КАС України та у строки, передбачені ст.329 КАС України.

ОСОБА_4Мікула

Судді: А.Р.Курилець

ОСОБА_1