Справа № 815/3046/17
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2017-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 грудня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/3046/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Скрипченка В.О.,

Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду, яка прийнята 25 вересня 2017 року у складі колегії суддів: головуючого судді Самойлюк Г.П., суддів: Гусева О.Г., Свиди Л.І. в місті Одесі по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в якому позивач просив: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 656-16 від 28.12.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення відносно громадянина Гвінеї ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції з прийняттям по справі нового рішення про задоволення вимог, наголошуючи на порушенні судом першої інстанції, зокрема, норм матеріального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Представником відповідача подано заперечення на апеляційну скаргу, в яких, посилаючись на правовірність прийнятого оскаржуваного податкового повідомлення рішення, останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зареєстрованої 30.05.2016 року (справа № 2016OD0074, реєстраційний № 93), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стать чоловіча, місце народження: м. Конаркі, Гвінея; громадянин Гвінеї, за національністю маленке, віросповідання мусульманин (суніт); рідна мова французька, володіє англійською, російською; неодружений; має повну середню освіту, яку здобув на території Гвінеї; позивач на території України працював різноробочим на будівництві, консультантом з продажів, оператором у трейдинг центрі «Форекс».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач покинув країну походження 04.09.2008 року авіарейсом Конакрі (Гвінея) Касабланка (Марокко) Стамбул (Туреччина) Одеса (Україна), кордон перетнув 05.09.2008 року легально на підставі паспортного документа і студентської візи.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.05.2016 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно наказу заступника начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 102 від 31.05.2016 року, відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. Траоре Мохамед ІІ Сайба Маді.

15.12.2016 року за результатами розгляду особової справи позивача (№2016OD0074) Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо гр. Траоре Мохамед ІІ Сайба Маді. Так, зокрема, аналізуючи надані матеріали разом із наявною інформацією по країні громадянського походження, посадові особи Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області дійшли висновку про підтвердження відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України № 656-16 від 28.12.2016 року, з посиланням на ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України № 656-16 від 28.12.2016 року, Траоре Мохамед ІІ Сайба Маді звернувся до суду з метою його оскарження.

Вирішуючи спірне питання та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним, а наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Однак, як у ході попереднього розгляду органом міграційної служби заяви позивача про надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, так само і в позовній заяві та в апеляційній скарзі, позивачем не зазначено та не надано ніяких аргументованих пояснень та доказів щодо загрози переслідування на батьківщині, які б послужили причиною його звернення до міграційної служби, та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати права позивача від дискримінації та переслідувань.

Натомість, як в анкеті особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також під час співбесіди щодо уточнень анкетних даних в міграційній службі, позивач зазначив, що будь-яких переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань з боку, як державних органів, так і недержавних угрупувань він не зазнав.

Позивач ніколи не перебував членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації, та не зазначив про утиски відносно нього на батьківщині за релігійною чи гендерною ознакою.

В цілому позивач не приховує, що прибув до України з метою навчання.

Так, Траоре Мохамед II Сайба Маді залишив країну громадянської належності 04.09.2008 року авіарейсом Конакрі (Гвінея) Касабланка (Марокко) Стамбул (Туреччина) Одеса (Україна), кордон перетнув 05.09.2008 року легально на підставі паспортного документа і студентської візи.

З матеріалів справи вбачається, що позивач навчався на міжнародному факультеті Запорізького державного медичного університету за спеціальністю «лікувальна справа» з 17.09.2012 року по 09.04.2015 року.

Позивача було відраховано з ДУ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» 09.04.2015 року за академічну заборгованість.

Однак, за наданням захисту в Україні позивач звернувся лише 23.05.2016 року, тобто, більш, ніж через 8 років з моменту потрапляння на територію України та через рік з моменту закінчення терміну легального перебування на території України.

При цьому, як в ході попереднього розгляду органом міграційної служби заяви позивача, так само і в позовній заяві та апеляційній скарзі, позивачем не зазначено, що йому перешкоджало раніше звернутись до міграційної служби із заявою про надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

В поданій заяві до міграційної служби позивач вказує на те, що у квітні 2014 року ним було укладено шлюб з громадянкою України, яка на той час була християнкою. Позивач вказує, що його батьки дуже негативно відреагували на укладення шлюбу з християнкою, в зв`язку з чим, почали вимагати розірвання шлюбу та повернення Траоре Мохамед ІІ Сайба Маді на Батьківщину, оскільки знайшли для нього наречену у Гвінеї. Позивач стверджує, що про цю дівчину він нічого не знає, тому не бажав з на нею одружуватись. Також позивачем зазначено, що після цього випадку батьки перестали фінансувати навчання позивача, що й спричинило його відрахування з університету. За твердженнями позивача, останній не бажає повертатись до країни громадянської належності, оскільки його стосунки з батьками погіршилися, а на території України в нього сформувалась нова сім`я.

Саме за викладених обставин позивач просив міграційну службу надати йому статус біженця або визнати його особою, що потребує додаткового захисту, про що також вказано в апеляційній скарзі, що, на думку колегії суддів, свідчить не про наявність у позивача побоювань стати жертвою переслідувань, а про спробу легалізувати своє перебування на території України.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно звернуто увагу на те, що позивач стверджував, що у квітні 2014 року ним було укладено шлюб з громадянкою України, яка на той час була християнкою.

В свою чергу, у протоколі співбесіди від 31.05.2016 року позивачем зазначено, що дружина позивача прийняла іслам у грудні 2015 року.

Крім того, колегія суддів зазначає, згідно матеріалів справи, позивачем укладено шлюб з громадянкою України у 2016 році.

Також, колегія суддів вважає, що приймаючи оскаржуване рішення відповідачем вірно враховано, що, як вказує сам позивач, він належить до релігійної групи мусульман, яка становить більшість населення Гвінеї, що спростовує можливість його переслідування з боку представників органів державної влади країни громадянської належності або недержаних агентів та свідчить про відсутність конфлікту на релігійному підґрунті з іншими громадянами.

Крім того, колегія суддів враховує, що за інформацією по країні походження, приблизно 85 відсотків населення Гвінеї складають мусульмани. Разом з цим, 8 відсотків населення є християнами. При цьому, уряд Гвінеї виділяє ефірний час не лише для мусульман, а і християн, що свідчить про сприяння урядом розвитку християнства.

Колегія суддів зазначає, що родинний конфлікт, на який посилається позивач, його непокора батькам, жодним чином не свідчить, що він зазнає переслідувань в країні походження, як конвенційній біженець. Вказані обставини не підпадають під ознаки, встановлені статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Навпаки, колегія суддів зазначає, що зазначені обставини свідчать про те, що позивач не є біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і на нього не розповсюджуються норми Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Також, колегія суддів враховує, що про обставини неприйняття родичами позивача його дівчини він дізнався ще у 2014 році. Проте, із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся лише у 2016 році.

З наведеного вбачається, що фактично підставою для звернення позивача до міграційної служби є навіть не сам факт родинного конфлікту, а необхідність отримання документів для законного перебування на території України та відповідного подальшого працевлаштування.

Водночас, бажання позивача продовжити проживати на території України не дають підстав для визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту згідно Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Також, колегія суддів враховує, що пунктами 99-100 глави ІІ Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Проте, відповідачем вірно вказано на те, що про відсутність утисків з боку представників державних органів країни громадської належності додатково свідчить обставина безперешкодного отримання позивачем паспортного документа. Позивач мав на руках національний паспорт та покинув країну громадянської належності легально, без будь-яких перешкод з боку, як державних органів, так і недержавних угрупувань.

Крім того, відповідачем вірно враховано, що під час співбесіди 31.05.2016 року позивач стверджував, що втратив свій національний паспортний документ у березні 2016 року на стадіоні під час спортивних змагань. Під час проведення наступної співбесіди 30.06.2016 року позивач зазначив, що знайшов свій паспортний документ 27 червня поточного року, зокрема вказав, що останній йому було надіслано «Новою поштою» незнайомою особою, відомості щодо вказаної особи відсутні.

Водночас, відповідачем було отримано лист управління міграційної служби України в Запорізькій області від 30.05.2016 року № 2301/03-7373 з інформацією про те, що стосовно позивача - шукача захисту прийнято рішення про примусове повернення з України із забороною в`їзду терміном на 3 роки.

Враховуючи вказану інформацію, орган міграційної служби дійшов висновку, що, оскільки штамп про примусове повернення з України та заборону в`їзду ставиться у паспортному документі, останній навмисно було не надано до органу під час звернення за міжнародним захистом, з метою приховання вищевказаного факту.

Крім того, під час співбесіди 30.06.2016 року позивач повідомив, що знайшов паспорт 27 червня 2016 року.

Разом з тим, в матеріалах справи міститься копія свідоцтвом про шлюб від 18 червня 2016 року, тобто за 9 днів до того, як знайдено (за твердженнями позивача) паспортний документ.

Враховуючи зазначені розбіжності орган міграційної служби дійшов висновку, що позивач надавав завідомо неправдиву інформацію щодо втрати свого паспортного документа з метою уникнення примусового повернення, в зв`язку з чим і звернувся до органу міграційної служби з клопотанням про надання міжнародного захисту саме в іншому регіоні, а не у регіоні проживання (м. Запоріжжя).

Таким чином, під час розгляду особової справи органом міграційної служби були виявлені протиріччя та розбіжності, які вказують на те, що позивач свідомо надає завідомо неправдиву інформацію.

На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість тверджень відповідача стосовно того, що позивачем не надано прикладів його переслідування чи ризиків погроз його життю, безпеці чи свободі, а тому його неможливо віднести до групи ризику або соціальної групи, яка переслідується чи утискається у Гвінеї. Колегія суддів погоджується з висновком відповідача та суду першої інстанції, що з пояснень позивача та матеріалів його особової справи вбачається відсутність побоювань позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, визначених в статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», адже фактично позивач не приймав участь в етнічних та політичних конфліктах.

В поданій апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги його реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни походження та посилається на те, що у разі повернення до країни походження його життю загрожуватиме небезпека.

Водночас, апелянт не зазначає, в чому саме це може проявитись, які саме він має реальні побоювання за життя, що загрожує його життю.

Апелянт посилається так само на неприйняття родичами його дружини та припинення фінансування його навчання.

Разом з цим, як встановлено судом апеляційної інстанції з огляду на вищенаведене, вказаним обставинам судом першої інстанції надано належну оцінку.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі апелянт посилається на інформацію по країні походження щодо сутичок у Гвінеї на політичному підґрунті, про що, як вважає позивач, свідчить доповідь Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини «Про положення в області прав людини у Гвінеї» від 21.01.2016 року.

Проте, вказані позивачем обставини в якості підстав для надання позивачу статусу біженця не узгоджуються із вказаними ним причинами неможливості повернення до країни походження у поданій до міграційної службі заяві, що взагалі ставить під сумнів наявність зазначених обставин.

Крім того, колегія суддів враховує, що, як вбачається з наявного в матеріалах справи висновку про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відповідачем враховувалась небезпека в країні походження позивача, водночас, на думку останнього, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, яка підлягає дослідженню та оцінюванню, не дала відповідачу підстав вважати, що позивач прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

Також, колегія суддів вказує на те, що лише інформація по країні походження не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась з такою заявою. Колегія суддів наголошує, що керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Так, цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Колегія суддів враховує аналіз матеріалів по країні походження позивача, однак, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає підстав вважати, що позивач прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

З огляду на викладене, аналізуючи зібранні докази щодо реальності побоювань позивача стосовно його переслідування та загальновідомі обставини щодо небезпечної ситуації у країні його походження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано погодився з висновком ГУ ДМС України в Одеській області та прийнятим на його підставі рішенням ДМС України про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки з боку останнього під час процедури надання такого статусу не було зазначено жодних переконливих доводів, щоб свідчили б про обґрунтовані підстави побоюватись переслідування його на батьківщині. Зазначені позивачем у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в країні свого походження, як конвенційний біженець, та не доводять загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції, та вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Також, на підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 27 грудня 2017 року.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: В.О. Скрипченко

Суддя: Ю.В. Осіпов