Справа № 229/4165/17
Суддя: Петров Є. В.
Дата ухвалення: 2017-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Номер провадження 2-а/229/162/2017

ЄУН 229/4165/17

18 грудня 2017 року Дружківський міський суд Донецької області

у складі:

головуючого судді Петрова Є.В.,

при секретарі Білик О.А.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в м.Дружківці Донецької області про зобов'язання провести поновлення пенсії, шляхом іі призначення знову,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 через представника на підставі довіреності ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Дружківці (далі-відповідач або УПФУ), в якому просила зобов'язати відповідача провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_3 з 07.10.2009 року шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України "Про загальнобов'язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилався на те, що позивач є громадянкою України, має паспорт громадянина України для виїзду за кордон № КС 342826. На даний час проживає на території держави Ізраїль. 13.05.1994 року, по досягненні пенсійного віку та наявності 39 років страхового стажу, позивачці була призначена пенсія за віком, яка виплачувалась їй Кіровським райсобезом м.Макіївка Донецької області до виїзду за кордон. Перед виїздом позивачка мешкала за адресою: АДРЕСА_1 13.11.1996 року позивачка виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольсьва України в Державі Ізраїль.

Відповідно до листа Пенсійного фонду України №5359/З-11 від 12.05.2017 року УПФУ в м.Дружківці Донецької області визначене уповноваженим для розгляду особистої заяви позивачки про поновлення пенсії та направлено до УПФУ в м. Дружківці заяву позивача про поновлення пенсії з доданими необхідними документами для розгляду по суті та прийняття рішення.

26.05.2017 року відповідач розглянув по суті заяву позивачки про поновлення пенсії та виніс рішення про відмову у поновленні пенсії з наступних підстав: позивачкою не була дотримана вимога особистого звернення про поновлення пенсії; представники позивачки, які двють на підставі нотаріально посвідченої та апостильної довіреності, не мають законних повноважень передати до УПФУ особисту заяву про поновлення пенсії; відсутність міжнародної пенсійної угоди між Україною та Ізраїлем не дозволяє поновити пенсію позивачці; м.Макіївка Донецької області, де проживала позивачка до свого виїзду за кордон 20 років назад не підконтрольне Україні.

Рішення відповідача про відмову про поновлення пенсії було отримано представником позивачки 06.06.2017 року.

20.07.2017 року представник позивачки по довіреності особисто прибула до УПФУ разом з усіма необхідними оригіналами документів, які необхідні для огляду та засвідчення копій та оригіналом особистої заяви позивачки про поновлення пенсії нотаріально посвідченим та апостильованим. Проте начальник УПФУ повідомила, що заява позивачки про поновлення пенсії по суті вже розглянута та винесено відповідне рішення, всі необхідні для цього документи відповідач має, оригінали оглянуті, а тому відмовляється приймати привезені документи.

21.08.2017 року представниками позивачки Укрпоштою було надіслано до УПФУ оригінал заяви позивачки про поновлення пенсії апостильованої та підписаної особисто ОСОБА_3 разом з усіма копіями документів необхідних для поновлення пенсії. Натомість 07.09.2017 року листом №10812/03 відповідач вдруге відмовив у поновленні пенсії позивачці з перелічених вище підстав.

Такі дії відповідача представник позивачки вважає неправомірними та з огляду на положення Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 просить суд поновити ОСОБА_3 виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року, шляхом призначення її знову, в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів. Представник позивача позов підтримав, просив вимоги задовольнити.

Представник відповідача позову не визнала, заперечує проти позову.

В своїх запереченнях УПФУ у м.Дружківці Донецької області посилається на те, що відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом; іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах. Однак позивач ОСОБА_3 в діючій та архівній базах УПФУ у м. Макіївка Донецької області не значиться. З огляду на вказане, а також з урахуванням пропуску строку звернення з позовом до суду, відповідач просить суд в позові ОСОБА_3 відмовити. Представник відповідача звернув увагу, щр рішення не виносилось, на адресу позивача було надано лист, а не рішення.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та відповідні правовідносини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України, згідно копії довідки ГУ ДФС у Запорізькій області має ідентифікаційний номер НОМЕР_1; згідно копії ветерана праці, з копії трудової книжки вбачаються відомості про трудовий стаж ОСОБА_3, з 13.05.1994 року їй призначена пенсія за віком (а.с.32,49, 19-42, 50-59).

13.11.1996 року ОСОБА_3 виїхала з України на постійне проживання до Ізраїлю, де була узята на облік у консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль (а.с.34). Починаючи з 1997 року та до цього часу призначена пенсія ОСОБА_3 не виплачувалася.

Відповідно до листа ПФУ №5359/З-11 від 12.05.2017 року, УПФУ в м.Дружківці Донецької області визначене уповноваженим для розгляду особистої заяви позивачки ОСОБА_3 про поновлення пенсії (а.с.65).

Листом від 26.05.2017 року №5943/08 УПФУ у м.Дружківці відмовило представнику позивачки про розгляду її заяви у поновленні виплати пенсії з огляду на те, що заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсій. Згідно інформації з Центральної бази даних одержувачів пенсії ОСОБА_3 не перебуває на обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України, електронна та паперова пенсійна справа відсутня. Крім того постановою правління Пенсійного фонду України від 12.05.2015 року №9-1 «Про здійснення повноважень з обслуговування страхувальників» (в редакції постанови правління Пенмійного фонду України 16.08.2016 №19-1) затверджено перелік управлінь ПФУ, які здійснюють обслуговування страхувальників на період проведення АТО. Згідно вказаного переліку, управління здійснює обслуговування страхувальників управлінь ПФУ в Кіровському районі м.Макіївки. Червоногвардійському районі м.Макіївки та Калінінському районі м.Донецька. Статтею 1 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» страхувальники це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону, а пенсіонер особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію. Вважає, що відсутні законодавчі підстави для розгляду заяви про поновлення пенсії ОСОБА_3 (66-67).

Представник позивача повторно 20.07.2017 року подав відповідачу особисту заяву ОСОБА_3 про поновлення виплати пенсії разом з оригіналами документів про його особу та трудової книжки.

Проте УПФУ у м.Дружківка Донецької області листом № 10812/03 від 07.09.2017 року знову відмовив представнику позивачки у розгляді питання щодо поновлення позивачці пенсії з аналогічних обґрунтувань (а.с.73-74).

Суд, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, приходить до наступного -

У відповідності до положень ч.1 ст.69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі,та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно положень ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виключно законами України визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту (п.п.1, 6 ч.1 ст.92 Конституції України).

Рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання (ст.69 Закону України «Про Конституційний Суд України»).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»(Закон №1058-ІV) виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно із ст.51 цього Законув разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року визнані такими, що не відповідають Конституції України, є неконституційними, положення п.2 ч.1 ст.49, друге речення ст.51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону №1058-ІVдержава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (п.51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою -статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених закономі загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до ст.46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до ст.17 Закону України від 23.02.2006 року №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

На підставі наведеного колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51Закону №1058-ІVвиникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Таким чином, позивач ОСОБА_3, проживаючи в державі Ізраїль, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України і пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Таким чином, після прийняття рішення Конституційним Судом України, Управління Пенсійного фонду зобов'язано поновити виплату пенсій особам, яким така виплата була незаконно припинена, у відповідності до ч.2 ст.49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Згідно наведеної норми Закону №1058-ІV виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому ч.3 ст.35 та ст.46 цього Закону.

Положення ч.3 ст.35 Закону №1058-ІV і встановлений нею порядок відносно поновлення пенсії за правилами аналогії закону розповсюджується не тільки на поновлення виплати пенсії по інвалідності, але і на всі випадки поновлення виплати пенсії, що відповідає загальноприйнятним принципам рівності та відсутності дискримінації між громадянами, виключаючи таким чином дискримінацію за ознакою місця проживання.

У відповідності до положень ч.3 ст.35 Закону №1058-ІV встановлено, що якщо минуло більше пяти років з тієї дати, коли виплата пенсії була припинена, пенсія призначається знову на загальних підставах.

Враховуючи те, що виплата пенсії ОСОБА_3 припинена більше ніж 20 років тому, то поновлення її виплати повинно відбуватися у порядку ч.3 ст.35 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», а саме шляхом її призначення знову на загальних підставах, але виходячи з документів, що містяться в його пенсійній справі. Позивач може надати до управління додаткові документи, наприклад додану ним до заяви засвідчену копію трудової книжки.

Необґрунтованим на думку суду є також посилання відповідача на відповідні положення Порядку подання і оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління ПФУ №22-1 від 25.11.2005 року.

Позивач звернувся не за призначенням (перерахунком) пенсії, а за поновленням вже призначеної пенсії, виплата якої була зупинена.

Частина 1 ст.44 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» надає право звертатись до органів пенсійного фонду з відповідними заявами, як безпосередньо пенсіонерам, так і їхнім представникам на підставі виданої довіреності, посвідченої нотаріально.

У судовому засіданні досліджені документи, які підтверджують повноваження представника, належним чином посвідчену та апостильовану довіреність від ОСОБА_3 (а.с.68-70, 139-143).

Таким чином, відмова УПФУ у м.Дружківці в поновленні виплати пенсії ОСОБА_3 з огляду на звернення до управління представника пенсіонера, а не останнього особисто, є протиправною.

Необґрунтованими є заперечення відповідача стосовно того, що за даними баз УПФУ у м.Макіївка не значиться, оскільки це спростовується наданими позивачем документами, а саме копією трудової книжки, з якої вбачаються відомості про трудовий стаж ОСОБА_3, зокрема останній запис про звільнення у звязку з виходом на пенсію, копією посвідчення ветерана праці (а.с.22-23, 24-42)

Щодо доводів відповідача стосовно віднесення міста Макіївка Донецької області, де раніше проживала ОСОБА_3, до населених пунктів, на території яких органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження; можливості поновити виплату пенсії тільки в управлінні, в якому було призначено пенсію; того факту, що УПФУ у м.Дружківка Донецької області не є правонаступником УПФУ у м.Макіївка Донецької області, слід зазначити - що згідно листа Пенсійного фонду України №5359/З-11 від 12.05.2017 року, УПФУ в м. Дружківці Донецької області було визначене уповноваженим для розгляду особистої заяви позивачки про поновлення пенсії

Також , проведення соціальних виплат особам в районах проведення антитерористичної операції здійснюється з урахуванням постанов КМУ від 01.10.2014 року №509 «Про облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованій території України та районів проведення антитерористичної операції», від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції» та від 07.11.2014 року №595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей».

Даними підзаконними нормативно-правовими актами передбачено припинення фінансування з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування органів державної влади на тимчасово неконтрольованій території Донецької та Луганської областей, переміщення осіб з району проведення антитерористичної операції, взяття їх на облік та проведення всіх соціальних виплат на контрольованій території за фактичним місцем проживання (перебування).

Однак, вищенаведені акти не регулюють питання відносно виплати пенсій громадянам України, які постійно проживають за кордоном та яким пенсія виплачувалась за місцем останнього проживання в Україні на тимчасово окупованій території України або району проведення антитерористичної операції.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Пічкур проти України» №10441/06 від 07.02.2014 року (пункти 48-49) зазначив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява №36042/97, n.48, ECHR 2002-IV).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення ( рішення від 21.02.1997 року у справі «ОСОБА_4 проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), п. 39, Reports 1997-I).

Отже, врегулювання питання на законодавчому рівні щодо виплати пенсій громадянам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції та відсутність вирішення даного питання щодо громадянам України, які постійно проживають за кордоном та яким пенсія виплачувалась за місцем останнього проживання в Україні на тимчасово окупованій території України або району проведення антитерористичної операції, за практикою Європейського Суду з прав людини породжує дискримінацію громадян .

Окрім того, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009передбачалось, що Верховна Рада України повинна привести у відповідність до Конституції Україниположення інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), №17767/08, п.72, від 19.06.2012 року). Бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені ст.1 Першого протоколу (рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України" (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine), №68385/10 та 71378/10), від 26.09.2014 року).

Таким чином, суд вважає неправомірною позицію відповідача про те, що відсутність правових механізмів для здійснення даних виплат є підставою для припинення виплати раніше призначених, оскільки такі дії породжують дискримінацію громадян України які постійно проживають за кордоном та яким пенсія виплачувалась за місцем останнього проживання в Україні на тимчасово окупованій території України або району проведення антитерористичної операції. Право же позивача на отримання пенсії за віком є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

Щодо вимог про індексацію пенсії та виплату компенсації частини доходів слід зазначити

Згідно ч.1ст.42 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсії, призначені за цим Законом, індексуються відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення.

Згідно ст.ст.2, 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103%, пенсія підлягає обовязковій індексації.

Згідно ст.ст.1, 2, 6 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів (у тому числі й пенсій) у випадку порушення строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого органу, які виплачуються за рахунок коштів Пенсійного Фонду України, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

З огляду на вказане, враховуючи неправомірність дій відповідача по невідновленню виплати позивачу пенсії з 07.10.2009 року до цього часу, відповідні пенсійні виплати мають бути проведені ОСОБА_3 з індексацією та компенсацією втрат частини доходів.

Стосовно строків звернення з позовом до суду, то суд зазначає, що виниклий між сторонами спір має вирішуватися з урахуванням норм процесуального права статей 99,100 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Згідно з ч.2 ст.99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений судом за наявності поважних причин його пропуску (ч.1 ст.102 КАС України).

Суд, на підставі позовної заяви ОСОБА_3 та доданих до неї матеріалів вважає, що маються підстави для поновлення строку звернення до суду, оскільки позивач постійно проживає за межами України, що ускладнює спостереження за змінами в законодавстві України, є особою похилого віку, не має юридичної освіти, позов стосується поновлення його соціальних прав. Також суд виходить з того, що відмова в поновленні строку на звернення до суду з адміністративним позовом може бути розцінена, як перешкода у доступі до правосуддя позивачеві з боку суду, а також з того, що право на пенсію особа має по досягненню нею певного віку, якого позивач досяг, в тому, що право на отримання пенсії можна вважати порушеним щомісячно, тому строк на звернення до суду підлягає поновленню.

Таким чином поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_3 повинно відбуватися з 07.10.2009 року в розмірах відповідно до чинного законодавства, оскільки після прийняття рішення №25-рп/2009 Конституційним Судом України, Управління Пенсійного фонду зобов'язано поновити виплату пенсій особам, яким така виплата була незаконно припинена.

Керуючись ст.ст. 2, 241-246, 250 КАС України,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в м.Дружківці Донецької області про зобов'язання провести поновлення пенсії, шляхом її призначення знову задовольнити в повному обсязі.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м.Дружківці Донецької області провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_3 з 07.10.2009 року шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України "Про загальнобов'язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня її проголошення, якщо продовж цього строку не подана апеляційна скарга; або після розгляду апеляційним судом у разі подання апеляційної скарги.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Донецького апеляційного адміністративного суду через Дружківський міський суд протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Є. В. Петров