Справа № 428/8914/17
Суддя: Журавель Т. С.
Дата ухвалення: 2017-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 428/8914/17
Провадження №2-а/428/370/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 року м. Сєвєродонецьк

Суддя Сєвєродонецького міського суду Луганської області Журавель Т.С., одноособово розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ізюмського обєднаного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із адміністративним позовом до Ізюмського обєднаного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області (відповідач-1), Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (відповідач-2) про визнання протиправними дії відповідача-1 щодо призупинення виплати пенсії позивачу з 01.04.2016 року, щодо невиплати пенсії за період з 01.04.2016 року по 30.06.2016 року та щодо відмови у поновленні виплати пенсії з 01.04.2016 року, а також про визнання протиправною бездіяльність відповідача-2 щодо не нарахування та невиплати пенсії позивачу з 01.07.2016 року по теперішній час та зобовязання відповідача-2 відновити нарахування і виплату пенсії з 01.04.2016 року.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21.08.2017 року було поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з адміністративним позовом до Ізюмського обєднаного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області в частині вимог про визнання протиправними дії відповідачів щодо невиплати позивачу пенсії та зобовязання поновити нарахування і виплату пенсії за період часу з 01.04.2016 року по 31.01.2017 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебувала на обліку у відповідача-1 з серпня 2014 року. З 01.04.2016 року виплату пенсії позивачу було призупинено з причини не підтвердження місця фактичного проживання. 02.07.2016 року позивач звернулася до відповідача-2 заявою про переведення пенсійної справи з Ізюмського обєднаного УПФУ в Харківській області. 05.07.2016 року відповідачем-2 до УПСЗН Сєвєродонецької міської ради про проведення перевірки фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи. На підставі протоколу рішення комісії №19 від 23.11.2016 року позивачу відмовлено у поновленні виплати пенсії. Позивач вважає дії відповідачів щодо призупинення виплати пенсії та відмови у поновленні її виплати протиправними та такими, що порушують її конституційні права, а тому позивач звернулася з даним позовом до суду.

Сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявилися. Представник позивача надала заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідач - Ізюмського обєднаного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області причини неявки суду не повідомив.

Від відповідача - Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області надійшли письмові заперечення проти позову у яких зазначено, що 02.07.2016 року позивач звернулася до відповідача із заявою про взяття на облік. Згідно атестата Ізюмського обєднаного Управління Пенсійного фонду України у Харківській області від 14.07.2016 року пенсія позивачу виплачена по 31.03.2016 року, тому позивача взято на облік з 01.04.2016 року. Згідно витягу з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №19 від 23.11.2016 року рішенням комісії вирішено соціальні виплати позивачу не призначати. Тому, відповідачем-2 було прийнято рішення про відмову у виплаті пенсії позивачу (розпорядження від 09.12.2016 року). З огляду на вищенаведене вважає, позовні вимоги необґрунтованими та просить суд відмовити у задоволені позовних вимог.

У відповідності до ч. 4 ст. 122 КАС України, справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на даний час на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області та отримує пенсію, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії ААЄ №794618, виданого 29.08.2012 року.

З довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 919056515 від 30.06.2016 року вбачається, що ОСОБА_1 взята на облік та перебуває за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, пр-т Хіміків, 19/23.

Згідно відповіді Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради №10889/03 від 30.11.2017 року довідка №919056515, яку було видано 30.06.2016 року на імя ОСОБА_1 є чинною.

Згідно атестата Ізюмського обєднаного Управління Пенсійного фонду України у Харківській області від 14.07.2016 року пенсія позивачу виплачена по 31.03.2016 року, тому позивача взято на облік з 01.04.2016 року.

Розпорядженням УПФУ в м. Сєвєродонецьку від 09.12.2016 року припинено виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.01.2017 року.

Позивач вважає дії відповідачів щодо припинення та невиплати пенсії з 01.04.2016 року протиправними та такими, що порушують її конституційні права.

Суд погоджується з вищевказаним твердженням позивача з огляду на наступне.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до положень статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно ст. 4 вищевказаного Закону, законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Аналізуючи викладене вбачається, що припинення виплати пенсій можлива лише з підстав визначених ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Суд звертає увагу на те, що постанова Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», на яку посилається відповідач, є підзаконним нормативно-правовим актом, який не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено законами - тобто нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для неї на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні її пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, перевірка за місцем фактичного проживання, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду тощо.

У відповідності до ст. 8 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Крім того, згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, зазначив право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, суд вбачає в діях відповідачів ознаки дискримінації по відношенню до позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

Щодо посилання відповідача на рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат ВПО, суд зазначає наступне.

Як вбачається з Витягу з протоколу засідання Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщених осіб № 19 від 23.11.2016 року позивачу вирішено не призначати соціальні виплати.

Суд зазначає, що вищевказаний протокол не відповідає нормам діючого законодавства щодо його складання, оскільки, в ньому відсутнє відмітка про саме голосування колегіального органу, не вказано, які члени комісії проголосували «за», які «проти».

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про порушення комісією порядку прийняття рішення (протоколу), не дотримано умов Порядку та Порядку № 365, а тому протокол № 19 засідання Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 23.11.2016 року є неправомірним.

При цьому суд зазначає, що відповідно до п. 9 Порядку № 365 за наявності підстав для скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, визначених статтею 12 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, що підтверджується письмовою інформацією Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Національної поліції, ДМС, Мінфіну, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, громадських обєднань, волонтерських, благодійних організацій, інших юридичних і фізичних осіб, що надають допомогу внутрішньо переміщеним особам, керівник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення приймає рішення про скасування такої довідки. У день прийняття рішення про скасування довідки керівник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення припиняє призначені структурним підрозділом з питань соціального захисту населення соціальні виплати такій особі та інформує про прийняте рішення органи, що здійснюють соціальні виплати, які припиняють соціальні виплати такій особі до прийняття остаточного рішення комісією.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази щодо факту інформування позивача про прийняття Комісією рішення, який надає можливість позивачу на його оскарження.

Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

В рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року зазначається, що, виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Таким чином, суд доходить висновку, що на час припинення виплати пенсії 01.04.2016 року та 01.01.2017 року були відсутні, встановлені Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» підстави для такого припинення. На зазначений час не існувало підстав, передбачених чинним законодавством для відмови у виплаті пенсії, тому дії відповідачів щодо припинення виплати та відмови у поновленні пенсії позивачу є протиправними, доказів щодо правомірності своїх дій стосовно невиплати пенсії позивачу відповідачами не доведено.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладене, вбачається, що заперечуючи проти позову, відповідач-2 не довів правомірність не нарахування та невиплати пенсійних виплат позивачу, тоді як відповідач-1 взагалі не надав суду своїх заперечень, а тому суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дії відповідача-1 щодо призупинення виплати пенсії позивачу з 01.04.2016 року, визнання протиправними дії відповідача-2 щодо не нарахування та невиплати пенсії позивачу з 01.07.2016 року та зобовязання відповідача-2 відновити нарахування і виплату пенсії з 01.04.2016 року. Крім того, з метою повного захисту прав позивача, на підставі ч. 2 ст. 11 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним та скасувати розпорядження відповідача-2 від 09.12.2016 року про припинення виплати пенсії позивачу з 01.01.2017 року.

Разом з тим, позовні вимоги в частині визнання протиправними дії відповідача-1 щодо невиплати пенсії за період з 01.04.2016 року по 30.06.2016 року та щодо відмови у поновленні виплати пенсії з 01.04.2016 року задоволенню не підлягають, оскільки задоволення позовних вимог у вищевказаній частині, є достатнім способом захисту для відновлення порушеного права на отримання пенсії.

Згідно з ч. 1 ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Керуючись ст.ст. 71, 94, 158-163,167, 183-2, 256КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Ізюмського обєднаного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Ізюмського обєднаного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо призупинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2016 року.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області щодо не нарахування та невиплати пенсії ОСОБА_1 з 01.07.2016 року.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області відновити нарахування і виплату ОСОБА_1 пенсії з 01.04.2016 року.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 09.12.2016 року про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.01.2017 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанову звернути до негайного виконання в межах суми стягнення за один місяць.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 186 КАС України.

Суддя Т. С. Журавель