Справа № 826/10118/16
Суддя: Губська Л.В.
Дата ухвалення: 2017-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

Суддів: Вівдиченко Т.Р.,

Федотова І.В.,

при секретарі: Нікітіній А.В.,

за участю:

представника апелянта ОСОБА_3,

представника позивача Тяжкороб Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 04 грудня 2017 року по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві, третя особа: ОСОБА_6, про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», звернувся до суду з даним позовом, в якому просив скасувати постанову державного виконавця від 08.06.2015 № 47769501, якою накладено арешт на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 04 грудня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_5, яка не була залучена до розгляду справи, але рішення суду зачіпає її інтереси, подала апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на неповне з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову.

В судовому засіданні представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав і просив її задовольнити, в той час, як представник позивача проти цього заперечувала, просила залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Інші учасники були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного перегляду справи, проте, до суду не прибули, що не є перешкодою для судового розгляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників судового розгляду, які з»явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 22.02.2008 між ОСОБА_7 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти, а позичальник зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором.

Крім того, в забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором між вищевказаними сторонами укладено іпотечний договір від 22.02.2008 № 77993, за умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1.

Одночасно з укладенням іпотечного договору 22.02.2008 до Державного реєстру Іпотек внесено обтяження іпотекою вказаної квартири, що підтверджується інформаційною довідкою від 19.05.2016 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна.

13.12.2012 ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» відповідно до договору факторингу №2 та договору відступлення права вимоги свої права вимоги за зобов'язаннями позичальника за вищевказаним кредитним договором.

В подальшому, 19.05.2017 при зверненні до нотаріуса позивачу стало відомо, що на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором від 22.02.2008 № 77993, накладено арешт відповідно до постанови державного виконавця Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві від 08.06.2015 № 47769501.

Вважаючи вказане рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржувана постанова щодо накладення арешту на предмет іпотеки прийнята з порушенням вимог Закону України "Про виконавче провадження" та унеможливлює реалізацію позивачем свого права іпотекодержателя.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, за змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України "Про виконавче провадження").

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку" (частина восьма статті 54 Закону України "Про виконавче провадження").

При реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку", за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України "Про іпотеку").

За змістом частини шостої статті 3 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону України "Про іпотеку" пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки.

Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 09.04.2014 року (справа 6-13цс14), а також в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 18.03.2015 року (справа №К/800/53408/14).

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, спірною постановою державного виконавця арешт на квартиру був накладений на виконання ухвали Голосіївського районного суду м.Києва від 28.05.2015 у справі №572/9072/15-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики. Ця ухвала суду підлягала негайному виконанню (а.с.34).

Водночас, постановою державного виконавця від 18 червня 2015 року виконавче провадження з примусового виконання ухвали Голосіївського районного суду м.Києва від 28 травня 2015 року було закінчено і в постанові зазначено про припинення чинності арешту майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішення (а.с.41).

Позивач звернувся до суду з позовом 04.07.2016, тобто, вже після скасування державним виконавцем спірного арешту.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 6, ч. 2 ст. 2 і ч. 1 ст. 11 КАС України (тут і надалі в редакції чинній на час звернення позивача з позовом до суду), особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину щодо фактичного порушення суб'єктом владних повноважень - відповідачем його прав, свобод чи інтересів має довести, саме, позивач належними і допустимими доказами.

В розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення, при цьому, задоволенню підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. То ж, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем в момент здійснення ним оскаржуваних дій чи рішень.

Аналогічна правова позиція підтверджується, зокрема, рішеннями Конституційного Суду України № 6-рп/1997 від 25 листопада 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України та № 9-рп/1997 від 25 грудня 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України, зі змісту яких випливає, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Так, позивач зазначає, що постановою державного виконавця від 08.06.2015 року про накладення арешту на майно боржника, порушено його права, оскільки товариство має першочергове право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна.

Однак, як було зазначено вище, постановою державного виконавця від 18 червня 2015 року припинено чинність спірного арешту.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 22 вересня 2016 року скасовано заходи забезпечення позову, вжитті ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 28 травня 2015 року. Знято арешт з квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_6 на праві приватної власності (а.с.134-135).

Отже, як на час звернення до суду з позовом, так і на час винесення оскаржуваного судового рішення відсутній предмет спору, при цьому, позивачем не доведено, яким чином скасування постанови про накладення арешту вд 18.06.2016 відновить його порушені права та інтереси.

Як зазначив Верховний Суд України в ухвалі від 12.03.2009, право, яке захищає суд, повинно існувати на день ухвалення судового рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено при неповному з»ясуванні обставин, що мають значення для справи, тому постанова суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 04 грудня 2017 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-331 КАС України.

Головуючий-суддя Л.В.Губська

Судді Т.Р.Вівдиченко

І.В.Федотов