Справа № 820/2927/17
Суддя: Сіренко О.І.
Дата ухвалення: 2017-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2017 р. м. ХарківСправа № 820/2927/17
Харківський апеляційний адміністративний суд

колегія суддів у складі:

головуючого судді: Сіренко О.І.

суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В.

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

представника позивача Юрченка Д.В.

представників відповідача Юсупової М.С., Губської В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2017 по справі № 820/2927/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Виробниче комерційне підприємство "К.І.Т.LTD"

до Головного управління ДФС у Харківській області

про скасування податкових повідомлень - рішень,

ВСТАНОВИЛА:

03 жовтня 2017 року постановою Харківського окружного адміністративного суду задоволено частково адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю Виробниче комерційне підприємство "K.I.T.LTD" до Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень.

Скасовано податкові повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Харківській області № від 06.07.2017 р., № від 14.04.2017 р., № від 14.04.2017 р., які винесені відносно Виробничо комерційного підприємства "K.I.T.LTD".

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з Головного управління ДФС у Харківській області (, вул. Пушкінська,46, м. Харків, 61057) за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Виробниче комерційне підприємство "K.I.T.LTD" (4) у розмірі 165447,43 (сто шістдесят п'ять тисяч чотириста сорок сім гривень 43 копійки).

Відповідач, не погодившись із вказаною постановою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недотримання судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови в частині задоволених позовних вимог вимог ст. 159 КАС України щодо законності та обгрунтованості судового рішення, просив суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено докази та неправильно встановлено обставини у справі, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Зазначає, що позивачем до перевірки не надано достатніх доказів того, що відображені ним в податковому обліку витрати дійсно мали місце за наслідками здійснення реальної господарської діяльності, що такі витрати обумовлені об'єктивними потребами здійснення господарської діяльності та спрямовані на отримання доходу, а також підтверджені належним чином оформленими документами, котрі складаються в звичайних умовах ведення такого виду діяльності. Вказує, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв'язку між необхідністю понесення спірних витрат, отриманням внаслідок цього конкретного результату та досягненням завдяки цьому певної економічної мети (ефекту).

Вважає, що оскаржуване рішення прийнято судом з порушенням п.44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, ч.1 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999р. №966-XIV, п.п.2.1 і 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704.

Позивач, в надісланих запереченнях на апеляційну скаргу, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача та пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до ст. 308 КАС України, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач - Виробниче комерційне підприємство "K.I.T.LTD", пройшов передбачену законодавством України процедуру державної реєстрації та набув статусу юридичної особи (зареєстровано в якості юридичної особи 29.01.1999 року, номер запису до ЄДР №0010221 Харківським міським управлінням юстиції); включено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та організацій України з ідентифікаційним кодом - 30290694 (т. 1 а.с. 31). Знаходиться на обліку, як платник податків, зборів (обов'язкових платежів) з 17.02.1999 року за № 122, станом на дату складання акту перебуває на обліку в Східній ОДПІ Головного управління ДФС у Харківській області. Місцезнаходження суб'єкта господарювання відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію:61044, м. Харків, вул. Новопроектна, буд. 7.

Позивач зареєстрований платником податку на додану вартість відповідно до свідоцтва від 19.02.1999 року № 29684255, індивідуальний податковий номер 72, основним видом діяльності якого є перероблення та консервування риби, рибоподібних молюсків (код згідно КВЕД 10.20). Сфера діяльності: переробка і постачання риби і рибопродуктів.

На підставі направлень від 27.02.2017 р. № 1038, №1039, № 1040, № 1041, від 10.03.2017 р. № 1199, згідно із ст.77, ст.82 Податкового кодексу України та відповідно до плану-графіка проведення планових виїзних перевірок суб'єктів господарювання, проведена документальна планова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційного підприємства "K.I.T.LTD" (далі -ВКП "K.I.T.LTD") з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року.

За висновками перевірки ТОВ ВКП "K.I.T.LTD" порушено:

1) п.п. 134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового Кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 7 893 417 гривень;

2) п.185.1 ст.185, ст.188, ст. 189, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.11 ст.201 Податкового Кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість на загальну суму 607 291 гривень;

3) п. 201.10 ст.201, п.120-1.1 ст.120-1 Податкового Кодексу України.

За результатами перевірки 28.03.2017 року було складено акт № 1701/20-40-14-02-08/30290694 (т.1. а.с. 30 -136), на підставі якого Головним управлінням ДФС у Харківській області прийнято спірні податкові повідомлення-рішення від 14.04.2017 року:

- №, згідно з яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 10381985 грн.;

- №, згідно з яким зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість;

- №, згідно з яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 759130,75 грн.;

- № , згідно з яким встановлено порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних та застосовані штрафні санкції у розмірі 6197,89 грн.;

Позивач, не погодившись с вищевказаними податковими повідомленнями-рішеннями, подав скаргу у відповідності до ст. 56 ПКУ.

Рішенням ДФСУ №13394/6/99-99-11-01-01-25 від 22.06.2017р. (т.1 а.с. 18- 29) скарга була задоволена частково, а саме: частково скасоване податкове повідомлення-рішення № від 14.04.2017р., яким збільшувалася сума грошового зобов'язання з податку на прибуток.

06.07.2017р. відповідачем, на виконання цього рішення, було винесено податкове повідомлення-рішення № , відповідно до якого збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 10198034,00 грн. (т.1 а.с.15).

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що висновки податкового органу про неправомірність формування податкового кредиту та завищення позивачем податкового кредиту з ПДВ внаслідок чого занижено суми зобов'язань з податку на додану вартість, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у перевіреному періоді не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Разом з цим суд вважає доведеним факт відповідності сформованих позивачем витрат по господарським операціям з ТОВ "Агрос-Нова" вимогам діючого законодавства України.

За таких обставин, відповідачем не доведено правомірності мотивів для винесення спірних податкових повідомлень - рішень від 14.04.2017 року №, № та від 06.07.2017р. №.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 Податкового Кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п.198.2 ст.198 Податкового Кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Разом з цим згідно п.198.3 ст.198 Податкового Кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Таким чином, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (далі ПК України) визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

У відповідності до абзацу першого пункту 201.10 статті 201 ПК України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Аналізучи вищезазначені норми права, можна дійти до висновку, що для отримання права на податковий кредит із сум податку на додану вартість, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), платник ПДВ повинен мати податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання у власній господарській діяльності.

За приписами п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Таким чином діюче законодавство з питань оподаткування не позбавляє права позивача на віднесення до складу податкового кредиту сум податку, оформленого відповідними податковими накладними, навіть якщо з боку постачальника (продавця) мають місце будь - які недоліки оформлення та складення певних товаросупроводжуючих документів або інші порушення вимог податкового законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що 08.08.2012р. між Позивачем та ТОВ «Агрос-Нова» укладений договір №57/12 П, за умовами якого ТОВ "Агрос-Нова" (Продавець) зобов'язується передати належний йому товар у власність Покупця (ТОВ ВКП «К.І.Т. LTD»), а Покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього на умовах Договору (т.1 а.с.173-174). Відповідно до п. 2.1 цього Договору, найменування, кількість, одиниця виміру визначаються згідно до накладної.

Пунктом 3 вищезазначеного Договору, сторонами визначений порядок передачі товару, а саме: Продавець зобов'язаний у повному обсязі відвантажити товар Покупцю зі складу Продавця, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Агрономічна, б. 205/4.

На виконання умов договору ТОВ «Агрос-Нова» виписувало видаткові та податкові накладні, копії яких містяться в матеріалах справи.

Факт перевезення купленого за договором №57/12 П товару підтверджується відповідними товарно-транспортними накладними, копії яких містяться в матеріалах справи (т.2 а.с. 193-205).

Розрахунок за надані роботи був проведений у повному обсязі, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями (т. 2 а.с. 191-192).

На підтвердження виконання укладеного договору, представником позивача до матеріалів справи надані копії наступних документів: ТТН з ТОВ «Агрос-Нова», карток складського обліку матеріалів, отриманих від ТОВ «Агрос-Нова»; карток переліку виробленої продукції з матеріалів, отриманих від ТОВ «Агрос-Нова»; видаткових накладних на реалізацію продукції, виробленої з матеріалів, отриманих від ТОВ «Агрос-Нова»; договору оренди №2/02012014-А від 02.01.2014р., згідно з яким Позивач орендує виробниче приміщення за адресою м.Харків, вул.Достоєвського, 5; оригінал бухгалтерської довідки щодо перебування на балансі Позивача холодильних камер; податкової декларації з ПДВ за січень 2015р. з доказами прийняття; податкової декларації з ПДВ за вересень 2015р. з доказами прийняття, а також копії актів звірки за 2012,2013,2014,2015 роки з ТОВ «Агрос-Нова»; картки рахунку 631 «Розрахунки з контрагентами» по ТОВ «Агрос-Нова» за 2015, 2016, 2017 роки; платіжних доручень на перерахування коштів по ТОВ «Агрос-Нова»; товарно-транспортних накладних по доставці ТМЦ по ТОВ «Агрос-Нова»; свідоцтв про державну реєстрацію транспортних засобів на ім'я позивача, якими здійснювалось перевезення ТМЦ від ТОВ «Агрос-Нова»; протоколів дослідження проб харчових продуктів; протоколів випробувань дослідних зразків продукції; експертних висновків ветеринарно - санітарної експертизи; ТУ «Пресерви з риби та морепродуктів»; ТУ «Риба і морепродукти холодного копчення»; Бухгалтерська довідка, що відображає надходження і списання сировини в бухгалтерському обліку на підприємстві; Оборотно-сальдові відомості по рахунку 281 за 2015 рік; Оборотно-сальдові відомості по рахунку 281 за 2016 рік; накладних-вимог на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів за 2015р; накладних-вимог на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів за 2016р.

На виконання вимог ст.201 ПК України, ТОВ "Агрос-Нова" виписало на адресу позивача податкові накладні, які були включенні останнім до податкового кредиту відповідного періоду.

Матеріалами справи підтверджено, що ТОВ «Агрос-Нова» знаходиться на податковому обліку в ДПІ у Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві, а відвантаження товару Покупцю відбувається зі складу, що знаходиться у м. Одеса. Окрім цього, при аналізі згідно АІС «Податковий блок» встановлено, що ТОВ «Агрос-Нова» не імпортувало товар, який у подальшому було реалізовано позивачу.

Жодного недоліку форми чи змісту вказаних вище первинних документів відповідачем у акті перевірки не надано.

Відповідно до статті 1 Закону України № 996 від 16.07.1999р. «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлене, що «господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства», а «первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення».

Частиною 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведенні облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми), дату і місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно п.п. 2.1, 2.2, 2.4 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. № 88 (із змінами і доповненнями) первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо».

Згідно з пунктами 2.15, 2.16 вищезазначеного Положення, забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише у разі фактичного здійснення господарської операції, визначальною ознакою якої є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Щодо доводів апеляціної скарги про нереальність вчинення господарських операцій між позивачем та ТОВ "Агрос-Нова", викладених в акті перевірки, підставою чого стала інформація про те, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва по справі №761/31933/16-к здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, яке зареєстроване 19.01.2015 в Єдиному реєстрі досудових розслідувань з № 0000031 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.209, ч.2 ст.205 КК України, по якому встановлено, що з метою прикриття незаконної діяльності, пов'язаної з наданням послуг по мінімізації податкових зобов'язань та конвертуванням грошових коштів, невстановленими особами створено та придбано ряд суб'єктів господарської діяльності з ознаками "фіктивності", колегія суддів зазначає наступне.

Належними та допустимими в розумінні ст. 124 Конституції України та ст.70 КАС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) доказами факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути або обвинувальний вирок суду по кримінальній справі (бо діяння платника податків по протиправному заволодінню майном іншої особи або ухиленню від сплати податків є об'єктивною стороною злочинів, передбачених ст. 191 КК України та ст. 212 КК України), або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином (бо наслідком вчинення платником податків нікчемного правочину відповідно до ст.ст.207, 208, 250 Господарського кодексу України є застосування конфіскаційного заходу у вигляді стягнення одержаного за нікчемним правочином), або рішення суду про визнання правочину недійсним (бо відповідно до ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України вчинення платником податків правочину, котрий суперечить інтересам держави і суспільства, є підставою для звернення до суду з вимогою про визнання такого правочину недійсним).

Між тим, в акті перевірки відповідачем не наведено доказів наявності обвинувального вироку суду, рішення суду про стягнення одержаного за нікчемним правочином або рішення суду про визнання правочину недійсним.

Крім того, судом не встановлено невідповідності даних податкових накладних фактичним обставинам правовідносин позивача з його контрагентами.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з приписами ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У відповідності до ст. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року Україна визнає джерелом права рішення Європейського суду з прав людини, а також юрисдикцію цього суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Рішення Європейського суду є частиною національного законодавства і є обов'язковими для правозастосування органами правосуддя.

Так, Європейський Суд з прав людини (далі по тексту - Суд) у своєму рішенні у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суб'єктом владних повноважень не викладено жодних належних та допустимих доводів про відсутність фактичного виконання позивачем господарських операцій за спірними правочинами, про наявність взаємопов'язаності позивача та контрагентів позивача, про несумісність предмету спірних правочинів з напрямом господарської діяльності позивача, що зумовлює необґрунтованість висновку суб'єкта владних повноважень про невідповідність закону вчинених за ним господарських операцій.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судження податкового органу про неправомірність формування податкового кредиту та завищення позивачем податкового кредиту з ПДВ внаслідок чого занижено суми зобов'язань з податку на додану вартість, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у перевіреному періоді не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду.

Щодо дефектності податкового статусу контрагента позивача і, відповідно, первинних документів, наданих для перевірки, колегія суддів зазначає наступне:

Згідно ст. 61 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Тому, якщо стосовно контрагента позивача виникли сумніви з приводу правомірного характеру діяльності, оформлення документів бухгалтерського обліку та звітності без мети реального провадження господарських операцій, відповідальність та відповідні негативні наслідки настають саме щодо цієї особи.

Несплата контрагентом ПДВ при фактичному здійсненні господарської операції не впливає на формування податкового кредиту покупця і не є підставою для позбавлення останнього права на відшкодування цього податку, якщо він виконав усі передбачені законом умови отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру заявленого податкового кредиту.

Крім того, законодавство України не зобов'язує платника податків перевіряти безпосередньо контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства та наявність в нього офісу перед тим, як відносити сплачені суми до витрат і суми ПДВ до податкового кредиту, про що чітко вказано в рішеннях ВАСУ № К/800/56444/14 від 27.01.2016 р. та К/800/30470/14 від 13.04.2016 р.

З огляду на викладене, будь-які висновки податкового органу щодо безтоварності правочинів, вчинених підприємством, мають бути доведені належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях та внутрішніх документах цього органу.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність у позивача, належним чином оформлених товарно-транспортних накладних, колегія суддів зазначає, що дана обставина не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення самої господарської операції, оскільки, товарно-транспортна накладна не є первинним бухгалтерським документом, що підтверджує факт придбання чи продажу товарів, а підтверджує лише факт перевезення вантажу.

Оформлення товарно-транспортної накладної не є обов'язковим під час здійснення перевезення придбаних товарів власним транспортом.

Вищезазначене підтверджується пунктом 2 Переліку документів № 207, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 25.02.2009 р. "Про затвердження Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні".

Факт постачання товарів підтверджується: договорами поставки, податковими та видатковими накладними, актами виконаних робіт, а також виписками по рахунку (платіжними дорученнями).

Всі вищеперелічені документи, що супроводжували господарські взаємовідносини позивача з ТОВ "Агрос-Нова", в повному обсязі були надані під час проведення перевірки податковому органу.

Водночас, Правилами перевезення вантажу автомобільним транспортом в Україні, затвердженими Наказом Мінтрансу України від 14.10.1997 р. № 363, передбачено зобов'язання наявності товарно-транспортних накладних для перевізників, вантажовіправителей та вантажоотримувачів, які є замовниками послуг з перевезення.

Таке зобов'язання не розповсюджується на підприємство (платника податків), якщо перевезення товарів виконувалась його контрагентом, тобто, підприємство не укладало договір на перевезення.

Також, відповідно до пункту 2 Положення щодо документального забезпечення для здійснення перевезення вантажів автомобільним транспортом внутрішнього повідомлення, затвердженого Постановою КМУ від 25.02.2009 р. № 207, для водія юридичної особи або фізичної особи-підприємця, що здійснює вантажні перевезення для власних потреб, необхідно мати накладну або інший документ, що підтверджує право власності на вантаж.

Таким чином, під час перевезення товарів власним транспортом суб'єктові господарювання не потрібно виписувати товарно-транспортну накладну.

Колегія суддів зауважує, що оскільки транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг по перевезенню товарів, а не факт його придбання, то при наявності документів, які свідчать про фактичне отримання товару і його використання в господарській діяльності, відсутність товарно-транспортних накладних не може слугувати підставою для визнання витрат з придбання товарно - транспортних цінностей для визнання об'єкта оподаткування з податку на прибуток.

Підставою для формування податкового кредиту з ПДВ є наявність належним чином оформленої податкової накладної, митної декларації та інших документів, що передбачені пунктом 201.11 статті 201 розділу V Податкового кодексу України.

Оцінивши перелічені первинні документи,колегія суддів не вбачає недоліків у їх складанні таких як: дефектів форми, змісту або походження тощо, котрі в силу ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", ст. 44 Податкового кодексу України, п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. № 88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за №168/704; далі за текстом - Положення № 88) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, а відтак, оглянуті документи здатні призвести до зміни в структурі і стані активів платника податків - сторони правочину, у зв'язку з цим сприймаються судом як належні та допустимі докази реальності вчинення господарських операцій.

Будь-яких фактичних даних, які б засвідчували наявність у платника податків наміру набути у спірних правовідносинах безпідставну податкову вигоду, колегією суддів в ході розгляду справи не виявлено.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачем порушено вимоги п.п.134.1.1 п.134.1 ст. 134 ПК України, чим занижено об'єкт оподаткування з податку на прибуток за 2016 рік на суму 2269022грн. та на суму 1021952 грн. у 2015 році, а також порушення вимог П(С)БО 16 «Витрати» шляхом завищення витрат, які визначені за правилами бухгалтерського обліку 902 «Собівартість реалізованих товарів» на суму 11987367 грн. в 2015р., та на суму 28573971 грн. в 2016р., а також занижено об'єкт оподаткування з податку на прибуток за 2016 р. на суму 28573971 грн., колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до п. 135.1 ст. 135 ПК України, базою оподаткування є грошове вираження об'єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

За приписами п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Порядок обчислення податку на прибуток підприємств та сплати визначений ст. 137 ПК України.

Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 року №318 вказано, що витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов'язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

До адміністративних витрат відносяться такі загальногосподарські витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством: загальні корпоративні витрати (організаційні витрати, витрати на проведення річних зборів, представницькі витрати тощо); витрати на службові відрядження і утримання апарату управління підприємством та іншого загальногосподарського персоналу; витрати на утримання основних засобів, інших матеріальних необоротних активів загальногосподарського використання (операційна оренда, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона); винагороди за професійні послуги (юридичні, аудиторські, з оцінки майна тощо); витрати на зв'язок (поштові, телеграфні, телефонні, телекс, факс тощо); амортизація нематеріальних активів загальногосподарського використання; витрати на врегулювання спорів у судових органах; податки, збори та інші передбачені законодавством обов'язкові платежі (крім податків, зборів та обов'язкових платежів, що включаються до виробничої собівартості продукції, робіт, послуг); плата за розрахунково-касове обслуговування та інші послуги банків, а також витрати, пов'язані з купівлею-продажем валюти; інші витрати загальногосподарського призначення.

Беручи до уваги вищевказане, колегія суддів доходить висновку про доведеність факту відповідності сформованих позивачем витрат по господарським операціям з ТОВ "Агрос-Нова" вимогам діючого законодавства України.

Крім того, питання завищення валових затрат, шляхом списання сировини в виробництво та подальшого віднесення її на собівартість реалізованої продукції вже було предметом спору.

Так ухвалою ВАСУ К/800/45427/13 від 13 серпня 2015р. (справа 820/1277/13-а за позовом ТОВ ВКП «К.І.Т. LTD» до ДПС України) зазначено, що норми витрат на виробництво готової продукції є основною підставою для списання товарно-матеріальних цінностей та віднесення їх до складу валових витрат підприємства (т.1 а.с. 163-164). Водночас, вимогами чинного законодавства не передбачена необхідність затвердження чи погодження таких норм будь-яким контролюючим органом.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ТОВ ВКП «К.І.Т. LTD» до перевірки та до розгляду заперечення на акт перевірки не було надано ТУУ та технологічного процесу виготовлення риби, морепродуктів та іншої рибної продукції, яка є предметом діяльності підприємства, колегія суддів зазначає наступне.

З метою приведення національної системи стандартизації до європейських норм і правил розроблено та прийнято Закон України від 05.06.2014 № 1315-VII "Про стандартизацію" (далі - Закон) (набрав чинність 03.01.2015), який передбачає удосконалення правових та організаційних засад національної стандартизації, зокрема Закон не містить положень стосовно нормативно-правового регулювання відносин, пов'язаних із розробленням стандартів підприємств, установ та організацій і технічних умов (далі - ТУ).

Статтею 16 Закону визначено, що: підприємства, установи та організації мають право у відповідних сферах діяльності та з урахуванням своїх господарських і професійних потреб організовувати та виконувати роботи із стандартизації, зокрема: розробляти, приймати, перевіряти, переглядати та скасовувати стандарти, кодекси усталеної практики, ТУ і зміни до них, установлювати процедури їх розроблення, прийняття, перевірки, перегляду, скасування та застосування; застосовувати прийняті ними стандарти, кодекси усталеної практики та ТУ; брати участь у роботі спеціалізованих міжнародних та регіональних організацій стандартизації відповідно до положень про такі організації; створювати та вести фонди нормативних документів і видавати каталоги нормативних документів для забезпечення своєї діяльності та інформаційного обміну; видавати і розповсюджувати прийняті ними стандарти, кодекси усталеної практики та ТУ, документи відповідних спеціалізованих міжнародних організацій стандартизації, членами яких вони є чи з якими співпрацюють на підставі положень про такі організації або відповідних договорів; стандарти, кодекси усталеної практики та ТУ, прийняті підприємствами, установами та організаціями, застосовуються на добровільній основі.

Також пунктом 38 розділу І Закону України від 09.04.2014 № 1193-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо скорочення кількості документів дозвільного характеру", який набрав чинності 26.04.2014, виключено статті 4-9 Декрету Кабінету Міністрів України "Про стандартизацію і сертифікацію", тобто скасовано положення Декрету, якими була передбачена державна реєстрація ТУ на продукцію та змін до них.

Отже, підприємство позивача має та застосовує в виробництві відповідні ТУ, які були затверджені та зареєстровані раніше, до набуття законною силою вищезазначеного Закону. Вся первинна бухгалтерська документація, яка обумовлює списання сировини в виробництво, ведеться на підприємстві позивача у відповідності до Наказу Мінстату України №193 від 21 червня 1996 року «Про затвердження типових форм первинних облікових документів з обліку сировини та матеріалів» та була надана для перевірки відповідачу, про що вказується в самому акті перевірки (арк. 13, 14).

Колегія суддів зазначає, що норми витрат на виробництво готової продукції є основною підставою для списання товарно-матеріальних цінностей та віднесення їх до складу валових витрат підприємства.

Водночас, вимогами чинного законодавства не передбачена необхідність затвердження чи погодження таких норм будь-яким контролюючим органом.

Разом з цим, судом береться до уваги також ухвала ВАСУ по справі К/800/45427/13 від 13 серпня 2015 року (справа № 820/1277/13-а за позовом ТОВ ВКП „К.І.Т. LTD" до Індустріальної міжрайонної державної податкової інспекції м.Харкова Державної податкової служби про скасування податкових повідомлень - рішень), в якій колегія суддів встановила, що 02.01.2010 року директором ТОВ ВКП „K.I.T.LTD" видано Наказ №1-норм "Про визначення витрат на виробництві", згідно з яким було встановлено при виробництві продукції застосовувати дослідний (пробний) метод відповідно до "Інструкції з нормування витрат сировини при виробництві продукції з риби та інших водних живих ресурсів" № 15.2-1.1-001:2008 від 25.02.2009, який заснований на проведенні дослідно-контрольних робіт у виробничих (або лабораторних) умовах одночасно з виробництвом партії продукції методом зважування та встановлення норм витрат сировини. Інструкція була розроблена ВАТ „Південрибтехцентр" 10.12.2008, погоджена начальником управління міжнародного співробітництва 18.12.2008 та затверджена Головою Державного комітету рибного господарства України 25.02.2009, встановлює порядок проведення робіт і методичних підходів з нормування витрат сировини при виробництві продукції з риби та інших водних живих ресурсів для рибопереробних підприємств усіх форм власності. Відповідно до листа ПАТ „Південрибтехцентр" Державного комітету рибного господарська України від 25.10.2012 №07/198 Інструкція станом на 25.10.2012 діє без обмеження строку дії та з моменту введення в дію (16.03.2009 року) жодних змін не вносилось.

Колегія суддів касаційної інстанції погодилась з тим, що позивачем під час виробництва готової продукції норм витрат правомірно застосовано положення Інструкції з нормування витрат сировини при виробництві продукції з риби та інших водних живих ресурсів № 15.2-1.1-001:2008 від 25.02.2009, та як наслідок правомірності віднесення їх до складу собівартості готової продукції.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З урахуваням встановлених обставин в ході судового розгляду в суді першої інстанції та підтвердження їх під час апеляційного перегляду справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про невідповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України оскаржуваних податкових повідомлень-рішень № від 06.07.2017 р., № від 14.04.2017 р., № від 14.04.2017 р. та, відповідно, часткового задоволення адіністративного позову позивача.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ч.4 ст.241, ч.3 ст.243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2017 по справі № 820/2927/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

.

Головуючий суддя О.І. Сіренко
Судді О.А. Спаскін Л.В. Любчич
Повний текст постанови складено 26.12.2017.