Справа № 813/2244/17
Суддя: Ланкевич Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2017-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2017 року № 813/2244/17

Львівський окружний адміністративний суд,

у складі:

головуючого-судді Ланкевича А.З.,

секретар судового засідання Олійник Ю.В.,

за участі представників:

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправними та скасування постанов, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся з позовом, в якому просить визнати протиправними та скасувати постанови відповідача від 08.06.2017 року про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №8-0469 (згідно якої на позивача накладено штраф у розмірі 3200,00 грн) та №8-0470 (згідно якої на позивача накладено штраф у розмірі 96000,00 грн).

Посилається на те, що відповідачем проведено позапланову перевірку щодо додержання позивачем законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування, за результатами якої складено акт №1 від 16.05.2017 року. Як зазначено у цьому акті, позивач допустив порушення ст.107 Кодексу Законів про працю України (щодо невиплати заробітної плати в подвійному розмірі); ч.6 ст.95 Кодексу Законів про працю України, ст.33 Закону України «Про оплату праці» (щодо непроведення індексації заробітної плати); ст.115 Кодексу Законів про працю України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці» (щодо виплати заробітної плати одним платежем); ч.1 ст.116, ч.1 ст.83 Кодексу Законів про працю України (щодо ненарахування та невиплати при звільненні коштів). На підставі цього акта перевірки відповідач виніс спірні постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами. Однак, позивач вважає, що такі не ґрунтуються на вимогах закону, винесені відповідачем за відсутності належних на те правових підстав та з грубим порушенням законодавства. Водночас, щодо невиплати заробітної плати в подвійному розмірі, вказав, що на бажання працівника, який працював у святковий або неробочий день, йому може бути надано інший день відпочинку, що й було зроблено позивачем. Підтвердженням цього є копії заяв працівників, які залучались до роботи у святкові дні та виявили бажання отримати відпустку в інший день, та видані позивачем накази. Що стосується нібито виплати заробітної плати одним платежем, пояснив, що зазначений факт спростовується поясненнями його працівника, згідно яких останній отримував заробітну плату у порядку та у спосіб, визначені законом, а саме: не менше двох разів на місяць. Окрім того, додав, що відсутність підпису у відомості про виплату заробітної плати має виключно механічний характер, що й не заперечується безпосередньо самим працівником, який отримував таку заробітну плату. Також, звернув увагу, що в силу вимог постанови Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року №295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» інспектор праці під час проведення інспекційного відвідування зобовязаний мати при собі тільки службове посвідчення, інформація про яке повинна бути внесена до реєстру посвідчень Держпраці. Проте, на момент початку проведення перевірки, інспектори праці не предявили позивачу службові посвідчення, інформація про які повинна бути внесена до згаданого реєстру, і таке, на думку позивача, свідчить про безпідставність проведення перевірки в цілому. Посилаючись на викладене, вважає, що в його діях відсутнє порушення приписів ч.1 ст.83, ч.6 ст.95, ст.107, ст.115, ч.1 ст.116 Кодексу Законів про працю України та ч.1 ст.24, ст.33 Закону України «Про оплату праці», а тому оскаржувані постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 08.06.2017 року №8-0469 та №8-0470 є неправомірними та такими, що підлягають скасуванню.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві та наданих суду поясненнях, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Від відповідача надійшли письмові заперечення проти позову, в яких посилається на те, що за результатами проведеної Головним управлінням Держпраці у Львівській області позапланової перевірки додержання ФОП ОСОБА_3 законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування виявлено порушення законодавства про працю, суть яких відображено у складеному акті перевірки №1 від 16.05.2017 року. На підставі цього акта відповідач виніс спірні рішення. Згідно постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 08.06.2017 року №8-0469, позивач допустив порушення вимог ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці» та ч.1 ст.115, ч.1 ст.116, ч.1 ст.83 Кодексу Законів про працю України. А саме, заробітна плата за квітень 2017 року виплачена працівникам одним платежем 05.05.2017 року, підтвердженням чого є платіжна відомість №4/17 за квітень 2017 року. Окрім того, працівників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було звільнено з роботи 31.01.2017 року та 10.05.2016 року відповідно, однак станом на день перевірки їм не були нараховані та виплачені належні при звільненні кошти (компенсація за невикористану відпустку, індексація та оплата за роботу у святкові дні). Згідно постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 08.06.2017 року №8-0470, позивач допустив порушення ст.107, ч.6 ст.95 Кодексу Законів про працю України та ст.33 Закону України «Про оплату праці». Зокрема, працівник ОСОБА_4 залучалась до роботи 07.01.2017 року, ОСОБА_6 07.01.2017 року та 08.03.2017 року, ОСОБА_7 16.04.2017 року, однак оплату у подвійному розмірі за роботу у ці дні проведено не було. Водночас, помилковим є твердження позивача про те, що робота працівників у святковий день могла бути компенсована наданням вихідного дня без оплати у подвійному розмірі. А долучені позивачем в якості доказів заяви працівників про надання їм іншого дня відпочинку та видані на їх підставі накази не можуть мати доказового значення у справі, з огляду на обєктивні сумніви щодо їхньої достовірності. Окрім того, у позивача не було проведено індексацію заробітних плат працівникам ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за наявності індексу споживчих цін у грудні 2016 року. Щодо посилань позивача на постанову Червоноградського міського суду Львівської області від 10.08.2017 року у справі №459/1385/17, то такою, як пояснив представник відповідача, встановлено преюдиційну обставину, що має абсолютний характер, а саме вирішено питання про те, що ОСОБА_3 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.41 Кодексом України про адміністративні правопорушення України. Стосовно фактичних обставин справи, встановлених у рішенні Червоноградського міського суду, в частині висновків суду про відсутність порушення ст.107 Кодексу Законів про працю України, то Управління не погоджується із зазначеним висновком, у звязку із його невідповідністю нормам матеріального права та позиції Верховного Суду України. А тому, покликаючись на правомірність оскаржуваних рішень, наявність підстав для їх прийняття, вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у письмовому запереченні та додаткових поясненнях, просить відмовити в його задоволенні.

Ухвалами судді від 26.06.2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 06.07.2017 року.

06.07.2017 року за клопотанням позивача (а.с.33) суд ухвалив відкласти розгляд справи на 12.07.2017 року.

12.07.2017 року суд зупинив провадження у справі до терміну, встановленого судом, а саме до 19.09.2017 року.

Ухвалою суду від 20.09.2017 року провадження у справі поновлено та призначено судове засідання на 04.10.2017 року.

04.10.2017 року судове засідання не відбулось, у звязку із неприбуттям позивача, а тому розгляд справи відкладено на 11.10.2017 року.

11.10.2017 року в судовому засіданні оголошено перерву до 02.11.2017 року для долучення сторонами додаткових доказів.

02.11.2017 року в судовому засіданні оголошено перерву до 09.11.2017 року для надання представнику позивача можливості ознайомитись з поданими представником відповідача додатковими поясненнями.

09.11.2017 року в судовому засіданні оголошено перерву до 22.11.2017 року для підготування додаткових пояснень представником позивача.

22.11.2017 року за клопотанням представника позивача (а.с.41) суд ухвалив відкласти розгляд справи на 30.11.2017 року.

30.11.2017 року судове засідання не відбулось, у звязку із неприбуттям представника позивача, а тому розгляд справи відкладено на 20.12.2017 року.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

ОСОБА_3 зареєстрований, як фізична особа-підприємець, 28.12.2015 року (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1; РНОКПП: НОМЕР_1); основним видом економічної діяльності підприємця є роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами.

25.04.2017 року на адресу Головного управління Держпраці у Львівській області надійшла скарга гр.ОСОБА_8, в якій йдеться про порушення ФОП ОСОБА_3 трудового законодавства, зокрема використання найманої праці без належного оформлення трудових відносин.

05.05.2017 року ГУ Держпраці у Львівській області звернулось з письмовим листом №5087/1/11-28 до Держпраці України, в якому просило надати згоду на проведення позапланової перевірки, серед інших, у ФОП ОСОБА_3 У відповідь на такий, отримало згоду, що викладена у листі від 10.05.2017 року за №5361/4/4.2-ДП-17.

15.05.2017 року відповідач видав наказ №1052-П, згідно якого наказано в термін з 16.05.2017 року по 17.05.2017 року здійснити позапланову перевірку на предмет додержання вимог законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування у ФОП ОСОБА_3: пр.Шевченка,3/53, м.Червоноград, Львівська область, 80100.

16.05.2017 року посадовими особами ГУ Держпраці у Львівській області, на підставі наказу від 15.05.2017 року №1052-П та направлення на перевірку від 15.05.2017 року №1027, проведено позапланову перевірку додержання ФОП ОСОБА_3 законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, за результатами якої складено акт №1 (далі акт перевірки від 16.05.2017 року).

У висновках цього акта перевірки відповідач зазначив про порушення позивачем:

1) ст.107 Кодексу Законів про працю України оплата за роботу у святкові і неробочі дні не проводиться у подвійному розмірі при огляді табелів обліку робочого часу за 2017 рік встановлено, що ОСОБА_4 залучалася до роботи 01.01.2017 року, ОСОБА_6 07.01.2017 року та 08.03.2017 року, ОСОБА_7 16.04.2017 року, тобто у святкові дні, однак оплату за них у подвійному розмірі не проведено;

2) ч.ч.1, 2 ст.115 Кодексу Законів про працю України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці» виплата заробітної плати не проводиться не менше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, а саме: виплата заробітної плати за квітень 2017 року виплачена один раз в місяць 05.05.2017 року, підтвердженням чого є платіжна відомість №4/17 від 05.05.2017 року;

3) ч.6 ст.95 Кодексу Законів про працю України, ст.33 Закону України «Про оплату праці», а саме у підприємця не проводиться індексація заробітної плати працівникам, а саме за наявності індексу споживчих цін у грудні 2016 року не проведено індексацію ОСОБА_4 та ОСОБА_6;

4) ст.116 Кодексу Законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, не проводиться в день звільнення, а саме, відповідно до наказу №1-17Ф від 30.01.2017 року, звільнено з роботи ОСОБА_4 з 31.01.2017 року; відповідно до наказу №7-16Ф від 10.05.2016 року, звільнено з роботи ОСОБА_5 з 10.05.2016 року, однак станом на день перевірки їм не нараховані та не виплачені належні при звільненні кошти (компенсація за невикористану відпустку, індексація та оплата за роботу у святкові дні);

5) ст.83 Кодексу Законів про працю України при звільненні працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, а саме відповідно до наказу №1-17Ф від 30.01.2017 року, звільнено з роботи з 31.01.2017 року; відповідно до наказу №7-16Ф від 10.05.2016 року, звільнено з роботи з 10.05.2016 року, однак станом на день перевірки їм не нарахована та не виплачена компенсація за невикористану відпустку.

Розглянувши акт перевірки від 16.05.2017 року, ГУ Держпраці у Львівській області, керуючись підп.54 п.4 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2017 року №96, та на підставі абз.абз.4, 8 ч.2 ст.265 Кодексу Законів про працю України, вирішено накласти на ФОП ОСОБА_3 штрафи у розмірі 96000,00 грн та 3200,00 грн, про що прийнято оскаржувані у даній справі постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 08.06.2017 року №8-0470 та №8-0469 відповідно.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем спірних рішень, вважаючи їх незаконним, необґрунтованими та такими, що винесені з грубим порушенням законодавства, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне.

Відповідно до ч.1 ст.259 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП України), державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Таким органом, згідно з Положенням про Державну інспекцію з питань праці України, затвердженим Указом Президента України від 06.04.2011 року №386/2011, є Державна інспекція з питань праці України, яка здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Процедуру проведення Державною інспекцією України з питань праці та її територіальними органами перевірок додержання законодавства з питань праці встановлено Порядком проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затвердженим наказом Міністерства соціальної політики України від 02 липня 2012 року №390 (далі Порядок №390).

Відповідно до п.2 Порядку №390, право проведення перевірок мають посадові особи Держпраці України та її територіальних органів, які відповідно до своїх посадових обов'язків мають повноваження державного інспектора з питань праці (далі - Інспектор).

Пунктом 3 Порядку №390 передбачено, що Інспектор може проводити планові та позапланові перевірки, які можуть здійснюватися за місцем провадження господарської діяльності суб'єкта господарювання або його відокремлених підрозділів або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності». Позапланові перевірки за зверненнями фізичних та юридичних осіб про порушення суб'єктами господарювання вимог законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування здійснюються за наявності згоди Держпраці України на їх проведення.

Згідно з п.7 Порядку №390, за результатами перевірки складається акт перевірки. У разі виявлення порушень законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування вносяться приписи про усунення виявлених порушень, вживаються заходи щодо притягнення до відповідальності винних осіб згідно із вимогами чинного законодавства.

Як видно з наказу ГУ Держпраці у Львівській області від 15.05.2017 року №1052-П та направлення на проведення перевірки від 15.05.2017 року №1027, перевірка проведена на підставі скарги гр.ОСОБА_8 від 20.04.2017 року про порушення ФОП ОСОБА_3 вимог законодавства про працю та за згодою Держпраці України від 10.05.2017 року за №5361/4/4.2-ДП-17, що свідчить про підставність її проведення відповідачем.

Щодо виявлених при проведенні перевірки фактів порушень, суд враховує наступне.

Спірною постановою від 08.06.2017 року №8-0469 встановлено порушення вимог ч.1 ст.115 КЗпП України та ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці», а також ч.1 ст.83 та ч.1 ст.116 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Вказане кореспондується з положеннями ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці».

Однак, всупереч наведеним імперативним приписам, заробітна плата за квітень 2017 року була виплачена працівникам ОСОБА_7 та ОСОБА_6 одним платежем 05.05.2017 року, підтвердженням чого є підписана та скріплена печаткою ФОП ОСОБА_3 платіжна відомість №4/17 за квітень 2017 року (а.с.39).

Долучена позивачем в якості доказу «Пояснююча» ОСОБА_7 (а.с.27) не спростовує виявленого порушення, тому що її твердження, що вона начебто отримувала заробітну плату за квітень 2017 року двічі на місяць, суперечать вищезгаданій платіжній відомості, в якій працівники власноручно підписалися 05.05.2017 року про отримання на руки заробітної плати у розмірі 2576,00 грн. Суд також звертає увагу, що своїми поясненнями ОСОБА_7 підтверджує лише ту обставину, що вона отримувала кошти за платіжною відомістю, однак не підписала її через свою неуважність.

Згідно ч.2 ст.74 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Окрім того, за правилами ч.1 ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Дана правова норма перебуває у імперативному взаємозвязку з ч.1 ст.116 КЗпП України, в якій передбачено обовязок роботодавця провести повний розрахунок з працівником у день звільнення.

Проте, як видно з матеріалів справи, гр.гр.Зіньків О.Я. та ОСОБА_4 звільнено з роботи 10.05.2016 року та 31.01.2017 року відповідно, однак станом на день перевірки їм не були нараховані та виплачені належні при звільненні кошти (компенсація за невикористану відпустку, індексація та оплата за роботу у святкові дні).

При цьому, жодних пояснень (доказів) у спростування цього порушення представник позивача в судовому засіданні не навів, а суд не встановив.

Статтею 265 КЗпП України передбачено відповідальність за порушення законодавства про працю, зокрема, в абз.8 ч.2 цієї статті передбачено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.

За таких обставин, враховуючи законодавчо закріплені обовязки роботодавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, а також проводити повний розрахунок з працівником у день звільнення, з огляду на права працівників на своєчасне одержання винагороди за працю, суд приходить висновку, що відповідачем правомірно, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, винесено постанову від 08.06.2017 року про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №8-0469. А тому, правові підстави для її скасування у суду відсутні.

Щодо оспорюваної постанови відповідача від 08.06.2017 року про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №8-0470, якою встановлено порушення вимог ст.107 КЗпП України, ч.6 ст.95 КЗпП України та ст.33 Закону України «Про оплату праці», суд враховує таке.

Матеріалами справи підтверджено, що, окрім спірних постанов, Головним управлінням Держпраці у Львівській області складено матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ч.ч.1, 3 ст.41 Кодексу України про адміністративні правопорушення (як за порушення вимог законодавства про працю та про охорону праці).

Так, постановою Червоноградського міського суду Львівської області, яка набрала законної сили, від 10.08.2017 року у справі №459/1385/17 встановлено, що в діях ОСОБА_3 відсутнє порушення вимог ст.107 КЗпП України, так як працівники за власним бажанням брали собі додаткові вихідні за роботу у святкові дні, що підтверджується їх письмовими заявами, а тому оплата у подвійному розмірі не проводилась.

Таким чином, зазначені обставини не підлягають доказуванню, адже, згідно з ч.6 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З огляду на викладене, при прийнятті рішення у цій справі суд не враховує обставини та мотиви, на які посилається відповідач, як на підставу правомірності спірного рішення від 08.06.2017 року №8-0470.

Доводи відповідача стосовно незгоди Управління Держпраці з вищевказаним рішенням Червоноградського міського суду, оскільки таке, на його думку, не відповідає нормам матеріального права та позиції Верховного Суду України, суд не бере до уваги, так як наведене є підставою (правом) для подання апеляційної скарги. Втім, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення ніким не оскаржувалась та набрала законної сили.

Посилання представника відповідача на лист Вищого адміністративного суду України від 14.11.2012 року №2379/12/13-12 «Щодо застосуванням статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України», суд не враховує, з огляду на те, що правове значення преюдиційних обставин, які передбачені ч.1 ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла до 15.12.2017 року), відрізняється від такого для обставин, що визначені частиною 4 цієї ж статті (або ж ч.6 ст.78, згідно редакції, що діє з 15.12.2107 року).

Суд звертає увагу, що особливістю преюдиційних обставин, передбачених ч.4 ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла до 15.12.2017 року), є їх обов'язковість для суду, що розглядає справу. Диспозиція наведеної правової норми, на відміну від норми ч.1 цієї статті, прямо вказує на те, що обов'язковими для суду, який розглядає справу, є вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок. Разом із тим, розглядувана норма встановлює межі обов'язковості зазначених різновидів судових рішень для адміністративного суду, що розглядає конкретну адміністративну справу, і поширюється лише на те питання, чи мало місце певне діяння та чи вчинене воно особою, щодо якої постановлено відповідний вирок або прийнято постанову.

З урахуванням цього, обов'язковим для суду є висновок про те, що в діях ОСОБА_3 відсутнє порушення вимог ст.107 КЗпП України.

При цьому, суд, у даному випадку, не ототожнює види юридичної відповідальності фінансової та адміністративної, а лише враховує чи відбулось порушення вимог ст.107 КЗпП України та чи вчинене воно позивачем.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наслідком встановлення судом невідповідності частини рішення суб'єкта владних повноважень вимогам законодавства є визнання такого акта частково протиправним, при умові, якщо цю частину може бути ідентифіковано (виокремлено, названо) та без неї вказаний акт в іншій частині не втрачає свою цілісність, значення. Зокрема, частково протиправним можна визнати якусь частину, пункт, речення рішення. Вказана позиція узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеній у постанові від 05.12.2006 року (справа №21-527во06).

Разом з тим, суд, надаючи правову оцінку встановленим відповідачем порушенням вимог законодавства про працю, не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

Суд виключно досліджує прийняті рішення суб'єкта владних повноважень на предмет їх відповідності закону. Така позиція суду узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеною в постанові Пленуму Верховного суду України №13 від 24.10.2008 року.

За таких обставин, суд приходить висновку, що постанова відповідача від 08.06.2017 року про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №8-0470 є протиправною та підлягає скасуванню повністю. Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами порушення позивачем, як субєктом господарювання, вимог ст.107 КЗпП України, а отже і наявності підстав, передбачених абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України, для прийняття оспорюваного рішення, згідно якого на позивача накладено штраф у розмірі 96000,00 грн.

Щодо посилань представника позивача на безпідставність проведення перевірки, оскільки інспекторами праці на початку її проведення не предявлено службових посвідчень, інформація про які, на думку представника, мала бути внесена до реєстру посвідчень Держпраці, суд враховує таке.

У разі неодержання повідомлення про здійснення планового заходу або непред'явлення посадовими особами органу нагляду документів, визначених ст.7 Закону України №877-V від 05.04.2007 року «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», передбачено право суб'єкта господарювання не допускати посадових осіб органу державного нагляду до здійснення такого заходу (абз.4 ч.4 ст.5, абз.3 ч.5 ст.7). Положення цих норм кореспондуються зі ст.10 зазначеного Закону, яка визначає право суб'єкта господарювання не допускати посадових осіб органу державного нагляду (контролю) до здійснення заходів нагляду, зокрема, внаслідок ненадання ними копій документів, передбачених цим Законом, або якщо надані документи не відповідають вимогам цього Закону.

Наведене дає підстави вважати, що порушення органом державного нагляду (контролю) вимог Закону України №877-V щодо оформлення та надання суб'єкту господарювання повідомлення (направлення) про перевірку та посвідчення на здійснення перевірки, є підставою для недопущення останнім посадових осіб органу до здійснення заходів державного нагляду (контролю). У разі невикористання суб'єктом господарювання цього права не можна визнати такі порушення безумовною підставою для скасування рішення органу державного нагляду (контролю), прийнятого за наслідками проведених заходів. Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена у постанові Верховного суду України від 19.09.2011 року у справі №21-130а11.

Суд зауважує, що позивач правом щодо недопуску до проведення зазначеної перевірки не скористався, чим фактично визнав наявність відповідних документів для її проведення, а тому такі доводи на підтвердження протиправності рішень відповідача є необґрунтованими та, відповідно, не враховуються судом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

На підставі досліджених в судовому засіданні доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, суд прийшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною та скасування постанови Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 08.06.2017 року №8-0470. Інша позовна вимога до задоволення не підлягає.

Щодо судового збору, то відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10,13, 14, 72-77, 139, 241-247, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в:

позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 08.06.2017 року №8-0470.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Львівській області (пл.Міцкевича,8, м.Львів, 79005; ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (вул.Шевченка,3/53, м.Червоноград, Львівська область, 80100; РНОКПП: НОМЕР_1) судовий збір у сумі 960 (девятсот шістдесят) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Повне рішення суду буде складено до 29.12.2017 року.

Суддя Ланкевич А.З.

Оригінал повного судового рішення складено в одному примірнику 28.12.2017 року.