Справа № 802/2188/17-а
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2017-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

28 грудня 2017 р. Справа № 802/2188/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни, розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління державної судової адміністрації України у Вінницькій області про визнання дій протиправними, стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Територіального управління державної судової адміністрації України у Вінницькій області, в якому просить суд: визнати протиправними дії (бездіяльність) відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті одноразової вихідної допомоги у зв'язком з виходом у відставку відповідно до , передбачену ст. 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIІІ від 02.06.2016; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 3-х місячних суддівських винагород за останньою посадою в розмірі 73950,00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що з 29.13.1993 по 27.09.2016 працював на посаді судді Ямпільського районного суду Вінницької області.

27.09.2016 ОСОБА_1 вийшов у відставку на підставі Постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 №1515-VІІІ «Про звільнення суддів у відставку» та його звільнено з посади судді Ямпільського районного суду Вінницької області у відставку. Крім того, наказом в.о. голови Ямпільського районного суду Вінницької області №46-ос від 27.09.2016 позивач виключений зі штату Ямпільського районного суду Вінницької області. Проте, вихідна допомога судді, який вийшов у відставку, не виплачена.

Як зазначає позивач, він звернувся до ТУ ДСА України у Вінницькій області з заявою щодо виплати вихідної допомоги. Проте, відповідач листом за №04-36/2741 від 30.10.2017 у виплаті вихідної допомоги відмовив з посиланням на відсутність права на отримання таких виплат відповідно до законодавства, яке діяло на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача. Позивач вважає протиправною відмову Ямпільського районного суду Вінницької області у нарахуванні та виплаті йому вихідної допомоги, оскільки Закон України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції чинній на час звільнення позивача, не передбачав таких виплат.

Крім того зазначає, що невиплата йому вихідної допомоги при виході у відставку є дискримінацією щодо нього як до судді порівняно з суддям, які вийшли у відставку раніше, та тими, хто вийшов у відставку після 30 вересня 2016 року та отримав таку допомогу на підставі ст.143 Закону України Про судоустрій і статус суддів в редакції від 02.06.2016. Вважає, що застосування законів і підзаконних нормативних актів, які погіршують права судді на час звільнення у відставку, суперечить конституційному принципу верховенства права.

Позивач в судове засідання не з'явився. У своєму позові просив справу розглядати без його участі. У додаткових поясненнях, що надійшли до суду 20.12.2017 за вх №. 28239 наполягав на задоволенні позову з наведених у позовній заяві підстав.

Представник відповідача в судове засідання також не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся завчасно та належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Разом з тим, свою позицію щодо адміністративного позову відповідач виклав в поданих через канцелярію суду письмових запереченнях ( вх. № 29036 від 28.12.2017), в яких він зазначає, що на момент звільнення позивача з посади судді чинне законодавство України не передбачало права судді на одержання вихідної допомоги при звільненні у відставку. Отже, правових підстав для нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги немає. В задоволенні позову просив відмовити.

Крім того, до заперечень додав клопотання про застосування строків позовної давності. У останньому вказав, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду за захистом своїх прав, встановлений ч. 2 ст. 99 КАС України, оскільки, на думку відповідача, датою з якої позивач мав дізнатися про порушення своїх прав є момент ознайомлення із наказом Ямпільського районного суду Вінницької області від 27.09.2016, в той час як до суду останній звернувся лише 27.11.2017. На підставі викладеного, просив залишити позовну заяву без розгляду у звязку з пропуском строків позовної давності.

Частиною 9 ст. 205 КАС України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не зявилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи те, що від представників сторін надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності та немає необхідності заслухати свідка чи експерта у справі, суд, відповідно до вказаної частини 9 статті 205 КАС України, прийняв рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Надаючи оцінку клопотанню відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у звязку з пропуском строків позовної давності позивачем, суд зазначає наступне.

У клопотанні відповідача вказується, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду за захистом своїх прав, встановлений ч. 2 ст. 122 КАС України (в редакції від 15.12.2017), оскільки, на думку відповідача, датою з якої позивач мав дізнатися про порушення своїх прав є момент ознайомлення із наказом Ямпільського районного суду Вінницької області від 27.09.2016, в той час як до суду останній звернувся лише 27.11.2017.

Суд критично оцінює викладені відповідачем аргументи, оскільки ОСОБА_1 оскаржується протиправна відмова Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області у виплаті йому вихідної неоподаткованої допомоги у зв'язку з виходом у відставку у розмірі 3-х місячних суддівських винагород за останньою посадою, викладена у листі від 30.10.2017 №04-36/2741 в той час як до суду позивач звернувся з даним адміністративним позовом 27.11.2017, про що свідчить відповідна дата на штампі вхідної кореспонденції Вінницького окружного адміністративного суду. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено шестимісячний строк звернення до суду за захистом своїх прав, встановлений ч. 2 ст. 122 КАС України, а клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у звязку з пропуском строків позовної давності позивачем задоволенню не підлягає.

Дослідивши матеріали справи, ознайомившись із наявними в матеріалах справи письмовими запереченнями, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні адміністративного позову, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач з 29.03.1993 працював на посаді судді Ямпільського районного суду Вінницької області. Стаж роботи на посаді судді 26 років 00 місяців 05 днів.

08.09.2016 Верховною Радою України прийнято Постанову № 1515-VIII "Про звільнення суддів", відповідно до якої позивача звільнено з посади судді Ямпільського районного суду Вінницької області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом в.о. голови Ямпільського районного суду Вінницької області від 27.09.2016 № 46-ос позивача виключено зі складу суддів Ямпільського районного суду Вінницької області, у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Відповідно до довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 24.10.2017 №4-35/1376 заробітна плата ОСОБА_1, яка враховується при призначенні (перерахунку) щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, склала 24650,00 грн., з яких оклад 14500,00 грн., надбавка за вислугу років 60% 8700,00 грн., доплата за адміністративну посаду (10%) 1450,00 грн.

Судом встановлено, що позивач звернувся до ТУ ДСА у Вінницькій області з заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому вихідну допомогу. У відповіді на заяву від 30.10.2017 за №04-36/2741 відповідач зазначив, що підстав для такої виплати немає, оскільки на момент виходу позивача у відставку відповідно до чинного нормативного регулювання виплати такої допомоги не передбачена.

Вважаючи відмову в нарахуванні та виплати вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку протиправною, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Крім того, суд зазначає, що на момент виникнення спірних правовідносин питання організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначались Законом України Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010 №2453-VI (далі Закон України №2453-VI).

Відповідно до статті 100 Закону України №2453-VI (в редакції до 1 квітня 2014 року) суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Згідно з положеннями частин 1,3,4 статті 109 Закону України №2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Частиною 6 статті 111 Закону України №2453-VI передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Статтею 136 Закону України №2453-VI передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (далі вихідна допомога).

Отже, за приписами Закону України №2453-VI в редакції до 1 квітня 2014 року суддя, який подав заяву про відставку, продовжував здійснювати свої повноваження та вважався звільненим у відставку з дня набрання чинності відповідним рішенням органу, який обрав або призначив суддю, у випадку позивача постанови Верховної Ради України, і саме з цього моменту такий суддя набував право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

01 квітня 2014 року набрав чинності Закон України Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні від 27 березня 2014 року, яким статтю 136 Закону України №2453-VI виключено.

У подальшому до Закону України №2453-VI неодноразово вносились зміни, у тому числі Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд", який набрав чинності з 28 березня 2015 року та відповідно до якого Закон України №2453-VI викладено в новій редакції.

Статтею 111 Закону України №2453-VI (в редакції на момент подання позивачем заяви про відставку та винесення Верховною Радою України постанови, якою позивача звільнено у відставку) передбачено, що суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Згідно з приписами статті 109 Закону України №2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Частиною 6 статті 111 Закону України №2453-VI передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Суд зазначає, що після викладення в новій редакції та з урахуванням внесених змін Закон України №2453-VI не містить положень про виплату вихідної допомоги судді при виході у відставку.

Отже, починаючи з 1 квітня 2014 року та станом на момент звільнення позивача з посади судді у відставку законодавчі підстави для виплати вихідної допомоги суддям, які вийшли у відставку, відсутні.

Конституційний Суд України в рішенні від 19 листопада 2013 року №1-1/2013 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII Прикінцеві положення, абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII Перехідні положення Закону України Про судоустрій і статус суддів, зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

На момент реалізації позивачем права на вихід у відставку виплата вихідної допомоги не була передбачена нормами чинного законодавства. Враховуючи чіткість та однозначність визначеності нормативного регулювання даного питання, позивач не міг очікувати на отримання такої вихідної допомоги, у зв'язку з чим його сподівання не можуть бути визнані законним та правомірними.

Посилання позивача на те, що він отримав право на одержання вихідної допомоги водночас із набуттям права на відставку з часу, з якого його стаж роботи на посаді судді досяг 20 років, суд відхиляє з посиланням на наступне.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відтак, в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача.

Таким чином, зважаючи на те, що на дату прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді (08.09.2016) був чинним Закон України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції від 07.07.2010, в якому відповідно до Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 № 1166-VII виключено статтю 136, що передбачала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою, суд доходить до висновку, що у позивача відсутнє право на отримання такої допомоги.

Аналогічні висновки викладені в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 16.08.2016 року (К/800/22224/16), від 16.06.2016 року (К/800/49255/15), від 04.10.2016 року (К/800/17188/16, К/800/17202/16, К/800/17180/16), від 18.10.2016 (К/800/52210/15, К/800/6281/16).

Суд зазначає, що передбачена статтею 136 Закону України №2453-VІ виплата вихідної допомоги судді пов'язувалась законодавцем з фактом виходу судді у відставку, та не залежала від дати набуття права на відставку.

Отже, при вирішенні питання щодо наявності у судді, який пішов у відставку, права на отримання вихідної допомоги, слід керуватись нормами закону, який врегульовує спірні правовідносини, у редакції, чинній на дату прийняття рішення про звільнення судді у відставку, тобто нормами Закону України №2453-VI в редакції, станом на дату постанови Верховної Ради України, якою позивача звільнено у відставку.

За таких обставин, суд приходить висновку, що станом на дату звільнення позивача з посади 27 вересня 2016 року, а також станом на час подачі позивачем до Вищої ради юстиції заяви про вихід у відставку, були відсутні передбачені законом підстави для виплати позивачу одноразової вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку.

Також суд відхиляє доводи позивача щодо дискримінації та зазначає, що статтею 24 Конституції України гарантовано рівність конституційних прав і свобод громадян, а також заборону дискримінації за будь-якими ознаками.

Відповідно до чинного законодавства України нормативно-правове регулювання матеріального забезпечення суддів здійснюється окремим законом, який може встановлювати, у тому числі, право судді на отримання вихідної допомоги при виході у відставку.

Як зазначалось раніше, до 01 квітня 2014 року виплата такої допомоги була передбачена Законом України Про судоустрій і статус суддів від 07 липня 2010 року, зі змінами та доповненнями.

З 30 вересня 2016 року набув чинності Закон України Про судоустрій і статус суддів в редакції від 02.06.2016, статтею 143 якого також передбачено виплату суддям при звільненні у відставку вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Таким чином, у період з 01.04.2014 до 30.09.2016 виплата вихідної допомоги судді при виході у відставку не була передбачена, при цьому таке правове регулювання застосовувалось до усіх суддів без винятку та не було поставлено у залежність від будь-яких ознак.

Враховуючи, що позивач реалізував свою власну волю на вихід у відставку, а також був звільнений у відставку постановою Верховної Ради України у період відсутності норми про виплату вихідної допомоги, посилання позивача на порушення ст.24 Конституції України є безпідставним.

Відповідно до ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст. 72 КАС України).

Суд відмічає, що позивачем не подано належних та допустимих доказів, в розумінні статей 73-74 КАС України, які б доводили протиправність дій відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи зазначені обставини, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна