Справа № 234/15866/17
Суддя: Заборський В. О.
Дата ухвалення: 2017-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/234/555/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року м. Краматорськ

Краматорський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Заборського В.О., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

24 жовтня 2017 року ОСОБА_1 завернулася до Краматорського міського суду Донецької області із адміністративним позовом, у якому просить визнати протиправною бездіяльність Управління пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області (далі УПФУ), яка полягає у не виплаті, починаючи з січня 2016 року пенсії, зобовязати УПФУ поновити виплату пенсії та сплатити заборгованість за весь період, починаючи з січня 2016 року, допустити до негайного виконання постанову суду в частині присудження виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць.

Позов обґрунтовує тим, що позивачка з 2012 року є пенсіонером за віком, до липня 2014 року перебувала на обліку в Управлінні пенсійного фонду України в м. Горлівка а з грудня 2015 року постановлена на облік до УПФУ. Проте, у січні 2016 року на рахунок позивачки не було зараховано щомісячна пенсія і як зясовано пізніше, невиплата сталася на підставі рішення комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Позивачка вважає дії відповідача щодо припинення виплати пенсії - неправомірними, які порушують охоронювані Конституцією та Законами України права, позбавили її єдиного джерела для існування, містять ознаки дискримінації відносно позивачки, як внутрішньо переміщеної особи.

Позивачка та її представник ОСОБА_2 в судове засідання не зявилися, просили суд розглянути позов у їх відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, просила відмовити у задоволенні позову. В наданих суду 13.11.2017 року письмових запереченнях відповідач зазначив, що 19.01.2016 року ОСОБА_1 звернулась до УПФУ із заявою про запит пенсійної справи з УПФУ у м. Лиман Донецької області та з 01.02.2015 року прийнята на облік як внутрішньо переміщена особа по матеріалам електронної справи. За дорученням Мінсоцполітики проводилась перевірка щодо підтвердження факту проживання внутрішньо переміщених на підконтрольній території, під час якої виплата пенсії тимчасово призупиняється, і з 01.01.2016 року виплата пенсії ОСОБА_1 була призупинена до зясування. 16.06.2016 року ОСОБА_1 звернулась за поновленням виплати пенсії до УПФУ, яке спрямувало на Комісію список від 05.07.2016 року №5/2, в якому було зазначено дані для перевірки фактичного місця проживання заявниці. На підставі отриманого витягу з протоколу Комісії №65 від 28.11.2016 року було прийнято рішення щодо відмови у відновленні виплати пенсії, яке не оскаржувалось. Для поновлення виплати пенсії позивачці необхідно звернутися особисто в органи УПФУ за місцем реєстрації ВПО та надати оригінали документів, що підтверджують її особу, підтвердити своє проживання на підконтрольній Україні території. Після надання заяви про поновлення виплати пенсії, інформація відносно неї буде повторно спрямована на Комісію для перевірки її фактичного місця проживання, і на підставі витягу з протоколу Комісії буде розглянуто питання щодо призначення (відновлення) виплати пенсії.

На підставі ч.ч. 1, 4 ст. 122, ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи суд встановив наступне.

Відповідно до довідки від 09.12.2015 року №1426/61690 ОСОБА_1 взято на облік як внутрішньо переміщену особу у м. Краматорськ Донецької області.

19.01.2016 року позивачка звернулася до УПФУ у м. Краматорськ Донецької області із заявою про запит її пенсійної справи з УПФУ міста Лиман Донецької області.

З січня 2016 року виплату пенсії позивачці припинено до проведення перевірки щодо підтвердження факту проживання внутрішньо переміщених осіб на території, підконтрольній українській владі.

16.06.2016 року позивачка ОСОБА_1 звернулася із заявою до УПФУ про поновлення виплати пенсії.

Згідно витягу із протоколу № 65 засідання Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при виконкомі Краматорської міської ради від 28.11.2016 року, ОСОБА_1 відмовлено у призначенні (відновленні) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» на підставі акту обстеження матеріально-побутових умов сімї від 30.08.2016 року №8543.

Встановлені обставини підтверджені матеріалами справи і не є спірними.

Спірним у справі є правомірність припинення виплати пенсії позивачеві з січня 2016 року до проведення перевірки щодо наявності підстав для подальшої виплати пенсії на території, підконтрольній українській владі.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно ст. 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058), цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до ст. 47 Закону № 1058, пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

У статті 49 Закону № 1058, зазначені підстави припинення та поновлення виплати пенсії. У частині 1 цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1)якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2)на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_2 України; 3)у разі смерті пенсіонера; 4)у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5)в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 2 ст. 49 зазначеного Закону України, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

У звязку з чим суд зазначає, що Закон № 1058 або інший закон з питань пенсійного забезпечення не передбачає підставу припинення або зупинення пенсійних виплат - до проведення перевірки щодо наявності підстав для подальшої виплати пенсії за території, підконтрольній українській владі.

Таким чином, відповідачем порушено вимоги ст. 19 Конституції України, ч.1 ст. 49 Закону № 1058, оскільки з січня 2016 року позивачу припинено виплату пенсії за відсутності законодавчо встановлених підстав, а проведення перевірки або відмова Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам у призначенні (відновленні) пенсії не є такими обставинами у розумінні ч. 1 ст. 49 Закону № 1058.

При цьому суд наголошує, що всі питання призначення, перерахунку, припинення пенсійних виплат визначаються виключно органами пенсійного Фонду України відповідно до Закону №1058. Делегування цих питань іншим органами Законом №1058 не передбачено.

А дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ст..4 Закону №1058 виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних, які не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено законами - тобто нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Оцінюючи спірні правовідносини суд звертається до положень Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для неї на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні її пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, перевірка за місцем фактичного проживання, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду тощо.

За приписами ст. 6 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

При розгляді справ суд застосовує практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, суд вбачає в діях відповідача ознаки дискримінації по відношенню до позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-1У «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Таким чином, на підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що на час припинення виплати пенсії - січень 2016 року були відсутні, встановлені Законом № 1058, підстави для такого припинення.

На зазначений час не існувало підстав, передбачених чинним законодавством для відмови у виплаті пенсії, тому бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії позивачу є протиправною, доказів щодо правомірності своїх дій стосовно невиплати пенсії позивачу відповідачем не доведено.

Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Решта позовних вимог про зобов'язання відповідача поновити виплату пенсії та сплатити заборгованість з січня 2016 року також підлягають задоволенню, оскільки є похідними від задоволених позовних вимог.

Позивача судом було звільнено від сплати судового збору по цій справі. За приписами ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. В той же час відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору в усіх судових інстанціях звільняється Пенсійний фонд України та його територіальні органи. Таким чином, судові витрати по сплаті судового збору, компенсуються за рахунок Державного бюджету України.

Відповідно до ч.1 ст.256 КАС України необхідно допустити негайне виконання постанови суду у межах суми виплати пенсії за один місяць

Керуючись ст.ст. 41, 94, 160, 186, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в місті Краматорську Донецької області про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в місті Краматорську Донецької області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 з 01 січня 2016 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в місті Краматорську Донецької області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 січня 2016 року і сплатити заборгованість.

Допустити негайне виконання постанови в частині сплати пенсії за один місяць.

На постанову може бути подана апеляційна скарга в Донецький апеляційний адміністративний суд через Краматорський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя В.О. Заборський