Справа № 821/1841/17
Суддя: Ковбій О.В.
Дата ухвалення: 2017-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2017 р.м. ХерсонСправа № 821/1841/17

Херсонський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ковбій О.В., суддів - Морської Г.М., Кисильової О.Й.

за участю секретаря: Кудєровій О.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом до Державної казначейської служби України (далі відповідач) у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Державної казначейської служби України щодо невиконання рішення Апеляційного суду Автономної Республіки Крим (справа №122/8314/2012) на підставі виконавчого листа Центрального районного суду м.Сімферополя Автономної Республіки Крим, виданого 25 березня 2014 року;

- зобовязати Державну казначейську службу України здійснити дії щодо виконання виконавчого листа від 25 березня 2014 року, виданого Центральним районним судом м.Сімферополя Автономної Республіки Крим;

- зобовязати Державну казначейську службу України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми, яка підлягає стягненню згідно виконавчого листа Центрального районного суду м.Сімферополя Автономної Республіки Крим від 25 березня 2014 року, починаючи з 01 травня 2015 року;

- стягнути з Державної казначейської служби України моральну шкоду в сумі 10000 (десять тисяч) гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.03.2014 року Центральним районним судом м.Сімферополя Автономної Республіки Крим видано виконавчий лист, який було предявлено до виконання до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. 15.04.2014 року було прийнято ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», в перехідних положеннях якого зазначено, що він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, а отже 27.04.2017 року. Тому, набрання законної сили рішенням Апеляційного суду Автономної Республіки Крим та видача на цій підставі виконавчого документа мало місце до прийняття вищевказаного Закону та набрання ним чинності, а отже положення статті 9 цього Закону не можуть бути підставою для відмови виконати судове рішення, оскільки вони не мають зворотної дії у часі. Також, позивач зазначає, що викладені у листах Державної казначейської служби України посилання на ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», за яким діяльність будь-яких органів, їх посадових та службових осіб на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, не можуть слугувати правовою підставою для порушення законодавчо врегульованого порядку та строку виконання судового рішення. Тому, вважає законною вимогу щодо компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (ст.5 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»).

Ухвалою суду від 04 грудня 2017 року провадження у справі відкрито, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 21 грудня 2017 року.

Сторони прибули в судове засідання на вказану дату.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали вимоги зазначені в позові в повному обсязі. Просили їх задовольнити.

Представник відповідача заперечив проти позову, зазначаючи, що позивач не набув статусу внутрішньо переміщеної особи, а отже не міг звертатись до Державної казначейської служби з виконавчим листом. Також представник відповідача пояснив, що згідно офіційних відповідей прокуратури Автономної Республіки Крим та Державної судової адміністрації України на запити Державної казначейської служби України встановлено, що згідно статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року, а отже вважає, що рішення Апеляційного суду Автономної Республіки Крим по справі №122/8314/2012 від 04 березня 2014 року є не чинним. З огляду на викладене, просив суд відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Розглянувши надані сторонами документи, заслухавши представників сторін, зясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 04 березня 2014 року у справі №122/8314/2012 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з Головного управління Державної казначейської служби України в АР Крим за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом стягнення коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 120311,60 грн. (сто двадцять тисяч триста одинадцять гривень шістдесят копійок).

На підставі вказаного рішення суду 25 березня 2014 року Центральним районним судом м.Сімферополя Автономної Республіки Крим видано виконавчий лист у справі №122/8314/2012. 25 лютого 2015 року зазначений виконавчий лист було предявлено до виконання до Державної казначейської служби України як центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Проте, листами Державної казначейської служби України від 02.03.2017 року, 14.06.2017 року та 07.08.2017 року повідомлено позивача, що судове рішення по справі №122/8314/2012 ухвалено і набрало чинності та виконавчий лист видано після початку тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим. Згідно з цим, дані обставини унеможливлюють здійснення безспірного списання коштів на підставі виданого виконавчого листа.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статтею 129-1 ОСОБА_4 України, норми якої кореспондуються із статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно ч. 1, 2 ст. 368 Цивільного процесуального кодексу України (дійсного станом на момент видачі виконавчого листа по справі №122/8314/2012) - питання, пов'язані із зверненням судового рішення до виконання, вирішує місцевий суд, який розглянув справу. За кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист.

Таким чином, законодавцем передбачено, що за наслідками судового розгляду, з метою реального виконання судового рішення по справі, місцевий суд видає виконавчий лист.

Статтями 1, 2 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-19 (далі - Закон №1404) дано визначення поняттю виконавчого провадження, відповідно до якого виконавче провадження - це завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів, тобто сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені ОСОБА_4 України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 ч.1 ст. 3 вказаного Закону встановлено, що виконавчий лист, виданий судом на підставі судового рішення є виконавчим документом, на підставі якого здійснюється примусове виконання рішення суду.

Частиною 2 ст.6 Закону №1404 та п.3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845 (далі - Порядок) вказано, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення врегульований Порядком.

Так, відповідно до п.6 Порядку, у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб:

заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового звязку, якщо зазначений рахунок відсутній;

оригінал виконавчого документа;

судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності);

оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.

Як з'ясовано судом та не заперечується сторонами, позивач дотримався усіх зазначених вимог Закону та у встановленому порядку подав на виконання відповідача виконавчий лист у справі №122/8314/2012, виданий Центральним районним судом м. Сімферополя Автономної Республіки Крим.

Після надходження виконавчого листа, згідно п.8 Порядку, органи Казначейства: приймають їх до розгляду та реєструють у відповідному журналі. На заяві стягувача про виконання рішення про стягнення коштів (супровідному листі керівника відповідного органу державної виконавчої служби) зазначається дата надходження і вхідний номер; здійснюють попередній розгляд документів, за результатами якого визначають необхідність отримання від стягувача інших відомостей для виконання рішення про стягнення коштів; повідомляють стягувачеві (представникові стягувача) на його письмову вимогу про прийняття, реєстрацію та результати попереднього розгляду документів.

Факт подачі позивачем до виконання виконавчого листа у справі №122/8314/2012 25 лютого 2015 року не заперечується сторонами. З наступного вбачається, що відповідач протягом строку з 25 лютого 2015 року по дату розгляду судом вказаної справи не вживає дієвих заходів щодо фактичного виконання рішення суду. При цьому, мотивуючи свою бездіяльність, відповідач посилається на сумніви щодо легітимності вказаного рішення суду та виконавчого листа, виданого на його підставі.

Оглянувши копію виконавчого листа по справі №122/8314/2012 від 25 березня 2014 року, судом встановлено, що він виданий Центральним районним судом м. Сімферополя Автономної Республіки Крим, має всі передбачені законом реквізити, підписаний суддею Іщенко І.В. та містить гербову печатку суду.

Рішення, на підставі якого виданий вказаний виконавчий лист винесено Апеляційним судом Автономної Республіки Крим, підписане складом колегії суддів та датоване 04 березня 2014 року, відмітка про набрання ним законної сили датована тією ж датою.

Статтею 8 ОСОБА_4 України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_4 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_4 України і повинні відповідати їй.

ОСОБА_4 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_4 України гарантується.

Згідно ст.125 ОСОБА_4 України (в редакції станом на 04 березня 2014 року) система судів загальної юрисдикції в Україні будується за принципами територіальності і спеціалізації.

Відповідно до закону діють апеляційні та місцеві суди.

Частиною 1 ст. 19 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції станом на 04 березня 2014 року) передбачено, що суди загальної юрисдикції утворюються і ліквідовуються Президентом України за поданням Міністра юстиції України на підставі пропозиції голови відповідного вищого спеціалізованого суду.

На розвиток вказаних норм виданий Указ Президента України №591/2011 від 20.05.2011 р. "Питання мережі місцевих загальних та апеляційних судів", яким затверджено мережу місцевих загальних судів та мережу апеляційних судів, до яких окрім інших віднесено Апеляційний суд Автономної Республіки Крим та Центральний районний суд м. Сімферополя Автономної Республіки Крим.

Таким чином, станом на 04 березня 2014 року - дату прийняття рішення у справі №122/8314/2012 та видачі виконавчого листа у зазначеній справі Апеляційний суд Автономної Республіки Крим та Центральний районний суд м. Сімферополя Автономної Республіки Крим були легітимними судами, їх повноваження, на той час, не були обмежені жодним нормативно-правовим актом.

Видані вказаними установами документи відповідали вимогам закону, що до них пред'являються, а отже й мають юридичну силу та підлягають виконанню так само як і рішення будь-яких інших судів України.

Також, суд критично розцінює посилання відповідача, у своєму листі №5-13/1481-3663 від 02.03.2017 та в подальшому, на ч.ч. 2,3 ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" (далі - Закон №1207) як на причину невиконання ним рішення суду. Так, відповідачем спотворено зміст ст. 9 та зазначено: "Відповідно до частин 2, 3 статті 9 Закону будь-який акт (рішення, документ), виданий органами, їх посадовими та службовими особами на тимчасово окупованій території є недійсним і не створює правових наслідків".

Натомість ч.2 ст.9 Закону№1207, в її повному змісті, вказано, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Тобто встановлена обов'язкова умова за якою органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними - створення, обрання чи призначення їх у порядку не передбаченому законом. Як вже встановлено судом раніше, Апеляційний суд Автономної Республіки Крим та Центральний районний суд м. Сімферополя Автономної Республіки Крим були створені та діяли в порядку закону, чинного на момент прийняття судового рішення у справі №122/8314/2012 та видачі виконавчого листа на підставі цього рішення. Таким чином поширення відповідачем правових наслідків, встановлених ч.3 ст.9 Закону №1207, щодо актів (рішень, документів), виданих суб'єктами встановленими ч.2 цієї статті на вказані суди є помилковим.

Більш того, Закон №1207, яким офіційно визначено дату початку тимчасової окупації Автономної Республіки Крим набрав чинності 27.04.2014. Тому, застосовуючи норми вказаного закону слід керуватись приписами ст. 58 ОСОБА_4 України, в якій зазначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, з аналізу вищевказаних норм випливає, що посилання Державної казначейської служби на недійсність рішень та документів виданих органами, їх посадовими та службовими особами на тимчасово окупованій території є помилковими в силу наведених доводів суду.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.

Згідно із частиною 4 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Відповідно до частини 1 статті 5 вказаного Закону, у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Частиною 2 статті 5 Закону передбачено, компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Як зазначає позивач, виконавчий лист було предявлено до виконання до центрального органу виконавчої влади, що реалізує політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів 25 лютого 2015 року.

З огляду на вищезазначене, суд доходить висновку, що вимога позивача щодо зобовязання Державної казначейської служби України нарахувати та виплатити позивачу компенсацію в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми, яка підлягає стягненню по справі №122/8314/2012 починаючи з 01 травня 2015 року, підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з Державної казначейської служби України моральної шкоди в сумі 10000 гривень , суд зазначає наступне.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно статті 56 ОСОБА_4 України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Постановою Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995р. №4 із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001р. №5 передбачено, що відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод (в редакції Протоколу № 11), рішення Європейського суду є обовязковими для держав-учасниць Конвенції, якою є й Україна. Отже, суд в своїй діяльності має враховувати прецедентну практику Європейського суду з прав людини.

Так, практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав середня, нормально реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Так, рішенням від 27.07.2004 р. по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції повинна містити перелік претензій та має бути подана письмово разом з відповідними підтверджуючими документами чи свідоцтвами, "без наявності яких [Суд] може відхилити вимогу повністю або частково". Суд не розглядав питання щодо матеріальної шкоди, оскільки заявник не обґрунтовував таку шкоду. Проте Суд враховує той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення. Проте розмір заявленої суми надмірний. Об'єктивно оцінюючи ситуацію, як цього вимагає стаття 41 Конвенції, Суд на відшкодування моральної шкоди присудив заявнику компенсацію меншу за ту, що була ним заявлена, проте обєктивно визначив суму до стягнення з урахуванням розумності, виваженості та справедливості.

На підтвердження розміру моральної шкоди, позивачем не надано жодних документальних підтверджень, проте суд, зважаючи на очевидний характер протиправності бездіяльності субєкта владних повноважень прийшов до висновку про безумовну наявність факту душевних переживань у ОСОБА_1, а отже і нанесення йому моральної шкоди порушенням відповідачем ОСОБА_5 права позивача на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

З врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин, характеру спричиненої моральної шкоди позивачу, та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що визначений позивачем розмір моральної шкоди є непропорційним порівняно із характером спричинених моральних страждань, а тому, присуджує з відповідача відшкодування на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000 грн., а тому вимоги щодо стягнення моральної шкоди в сумі 10 000 грн. підлягають задоволенню частково.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що Державною казначейською службою України не доведено правомірності невиконання рішення Апеляційного суду Автономної Республіки Крим, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

На підставі вимог частини 3 статті 243 КАС України, в судовому засіданні 21 грудня 2017 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Керуючись статтями ст.ст. 2, 6, 8, 9, 10, 14, 72, 77, 90, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати противною бездіяльність посадових осіб Державної казначейської служби України щодо невиконання рішення Апеляційного суду Автономної Республіки Крим по справі № 122/8314/2012 на підставі виконавчого листа Центрального районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим, виданого 25 березня 2014 року

Зобов'язати Державну казначейську службу України виконати виконавчий лист від 25 березня 2014 року, виданого Центральним районним судом м. Сімферополя Автономної Республіки Крим по справі № 122/8314/2012.

Зобов'язати Державну казначейську службу України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми, яка підлягає стягненню згідно виконавчого листа Центрального районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 25 березня 2014 року по справі № 122/8314/2012, починаючи 01 травня 2015 року.

Стягнути з Державної казначейської служби України ) на користь ОСОБА_1 (іпн. 3) моральну шкоду в сумі 5 000 (п"ять тисяч) гривень.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції,який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 28 грудня 2017 р.

Головуюча суддя Ковбій О.В.

Суддя Морська Г.М.

Суддя Кисильова О.Й.

кат. 11.5