Справа № 126/1614/17
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2017-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 126/1614/17

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Рудь О.Г.

Суддя-доповідач - Ватаманюк Р.В.

19 грудня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Сторчака В. Ю.

за участю:

секретаря судового засідання: Томашук А.В.,

позивача: ОСОБА_2,

представника позивача: ОСОБА_3,

представника відповідача: Козійчук С.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_5 на Постанову Бершадського районного суду Вінницької області від 25 вересня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Великокиріївської сільської ради Бершадського району Вінницької області про визнання незаконним та скасування рішення 5 сесії 5 скликання Великокиріївської сільської ради від 26 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Позивач 19.06.2017 звернувся до Бершадського районного суду Вінницької області з адміністративним позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення п'ятої сесії п'ятого скликання Великокиріївської сільської ради від 26.10.2006 про надання земельної ділянки у користування ОСОБА_6 - 0,12 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 (яка належить ОСОБА_7.), судові витрати стягнути з відповідача.

Постановою Бершадського районного суду Вінницької області від 25.09.2017 адміністративний позов задоволено повністю.

Скасовано п. 2.5 рішення 5 сесії 5 скликання Великокиріївської сільської ради від 26.10.2006, в частині надання земельної ділянки в користування ОСОБА_6, як незаконне.

Стягнуто з Великокиріївської сільської ради Бершадського району Вінницької області на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 640 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення, а провадження у справі закрити.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі та просив колегію суддів її задовольнити.

Представник позивача заперечив проти апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а провадження у справі закрити з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7, яка проживала за адресою АДРЕСА_1 що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1.

Згідно виписки з погосподарської книги Великокиріївської сільської ради Бершадського району Вінницької області № 253 від 20.03.2017 господарство по АДРЕСА_1 відносилося до суспільної групи колгоспний двір.

Згідно довідки Великокиріївської сільської ради Бершадського району Вінницької області №01-21-64 від 28.03.2017 станом на 15.04.1991 у вищевказаному господарстві проживали ОСОБА_7, ОСОБА_8 (померла ІНФОРМАЦІЯ_3), ОСОБА_9

Відповідно до довідки Великокиріївської сільської ради Бершадського району Вінницької області № 254 від 20.03.2017 за особовим номером № НОМЕР_2 на день смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 рахувалася земельна ділянка площею 0,25 га по АДРЕСА_1.

26.10.2006 рішенням 5 сесії 5 скликання Великокиріївської сільської ради "Про вилучення земельних ділянок з користування громадян та надання земельних ділянок у користування громадян" ОСОБА_6 було надано у користування згідно поданої заяви земельну ділянку 0,12 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 ( яка належала ОСОБА_7.).

Не погоджуючись з таким рішенням позивач звернувся до суду.

Вирішуючи спір та задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, однак колегія суддів з таким висновком не погоджується з наступних підстав.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових та службових осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Частиною 1 ст. 2 КАС України (в редакції чинній на момент розгляду справи) встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

Отже, з наведеного слідує, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Згідно матеріалів справи, позивачка ОСОБА_2 є спадкоємцем четвертої черги за законом на майно померлої ОСОБА_7 та прийняла спадщину, оскільки на день смерті спадкодавця постійно проживала з нею за однією адресою, що підтверджується рішенням Бершадського районного суду Вінницької області № 126/2665/15-ц від 15.09.2015. Однак отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно - житловий будинок , розташований по АДРЕСА_1 позивачка позбавлена можливості через рішення Великокиріївської сільської ради про надання ОСОБА_6 0,12 га земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 ( яка належала ОСОБА_7.).

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" визначено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами , що регулювали власність цього двору, а саме :

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 належав на праві власності членам бувшого колгоспного двору.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням п'ятої сесії п'ятого скликання Великокиріївської сільської ради від 26.10.2006 було безпідставно передано ОСОБА_6 0,12 га земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 (яка належала ОСОБА_7.) без урахування наявності на ній житлового будинку та цільового призначення зазначеної земельної ділянки.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що не є публічно-правовим спір за участю суб'єкта владних повноважень публічного права, з одного боку, та суб'єкта приватного права - фізичної особи, коли управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на створення, зміну або припинення її цивільних прав. В даному випадку існує спір про право, хоча однією зі сторін у ньому виступає особа публічного права, а спірні правовідносини врегульовані нормами цивільного законодавства. У спірних правовідносинах у цьому випадку реалізується не публічний, а приватний інтерес.

Відповідно до ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних відносин, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів зазначає, що оскільки між позивачем та відповідачем виник приватний спір, який випливає не з публічно-правових, а із цивільних правовідносин, то цей спір повинен вирішуватись в порядку цивільного судочинства.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 238 КАС України вказано, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Рішення про закриття справи не обмежує сторони у реалізації захисту свого майнового права в порядку цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 24.01.2017 (справа №21-1559а16), від 31.01.2017 (справа № 1237а16).

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз зазначеної норми міжнародного права свідчить, що обов'язково суд повинен бути встановлений законом, тобто кожен має право на розгляд справи компетентним судом, компетентність якого встановлюється тільки законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2006 у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" [див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, "встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Згідно п.3 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково;

Частиною 1 ст. 319 КАС України вказано, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 239 КАС України колегія суддів вважає за необхідне роз'яснити позивачу, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню, з закриттям провадження по даній справі.

Керуючись ст. ст. 238, 239, 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 325, 328 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити повністю.

Постанову Бершадського районного суду Вінницької області від 25 вересня 2017 року скасувати повністю, а провадження у справі закрити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 26 грудня 2017 року.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Мельник-Томенко Ж. М. Сторчак В. Ю.