Справа № 826/3463/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2017-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 грудня 2017 року № 826/3463/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вищого господарського суду України про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач та/або ОСОБА_1.) з позовом до Вищого господарського суду України (далі - відповідач та/або ВГСУ) та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить суд:

- визнати протиправними дії Вищого господарського суду України щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою;

- зобов'язати Вищий господарський суд України нарахувати та виплати ОСОБА_1 вихідну допомогу судді у зв'язку з відставкою без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи судді на час набуття права на відставку;

- допустити негайне виконання постанови в частині нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою у межах стягнення за один місяць;

- стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу у розмірі 1 000, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач, серед іншого зазначає, що Вищим господарським судом України вчинено протиправні дії щодо відмови у нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 29 місячних заробітків за останньою посадою у відповідності до ч. 3 ст. 43 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.11.2010 №2453-VI (у редакції, чинній станом на день подання позивачем заяви на відставку).

Відповідач проти позову заперечив з підстав, що викладені в письмових запереченнях, які долучені до матеріалів справи.

Суд, встановивши відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, керуючись частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній станом на дату постановлення ухвали), ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 з 08.05.1987 працювала на посаді державного арбітра Чернігівського обласного арбітражу.

Надалі, у зв'язку з прийняттям Закону УРСР «Про арбітражний суд» від 04.06.1991 Чернігівський обласний арбітраж реорганізовано у Арбітражний суд Чернігівської області, з огляду на що позивач призначена на посаду арбітра Арбітражного суду Чернігівської області, посада якої перейменована на посаду «судді» за наслідком прийняття Закону України «Про статус суддів».

У подальшому, 01.04.2003 ОСОБА_1 призначена на посаду судді Вищого господарського суду України.

Разом з цим, у січні 2016 позивачем подано до Вищої ради юстиції заяву про відставку.

Постановою Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 08.09.2016 №1515-VІІІ ОСОБА_1 звільнена з посади судді Вищого господарського суду України відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України.

Надалі, наказом Голови Вищого господарського суду України від 05.10.2016 ОСОБА_1 звільнена з посади судді Вищого господарського суду України.

06.02.2017 позивач звернулася до відповідача із заявою, у якій просила нарахувати та виплати їй вихідну допомогу.

Листом від 10.02.2017 №01-23/340/415/17 за підписом голови Вищого господарського суду України позивача повідомлено про відсутність підстав для нарахування та виплати вихідної допомоги, оскільки станом на дату звільнення останньої Закон України «Про статус суддів» від 15.12.1992 №2862-XІІ, у тому числі стаття 43 цього закону втратила свою чинність.

ОСОБА_1, серед іншого вважає, що скасування при виході у відставку гарантованої виплати вихідної допомоги є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією України та іншими законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Вважаючи, що дії Вищого господарського суду України щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги судді у зв'язку із виходом у відставку є неправомірними, остання звернулася до суду з метою захисту свої порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Вирішуючи спір по суті суд звертає увагу на наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з приписами ч. 1, 3 ст. 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на дату подання заяви про відставку, далі - Закон) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку, яка подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Разом з цим, ст. 126 Конституції України (у редакції, чинній на дату подання заяви про відставку) суддя у разі подання ним заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням звільняється з посади органом, що його обрав або призначив.

Як вже було вказано судом вище, постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 № 1515-VІІІ «Про звільнення суддів» суддю Гоголь Т.Г. звільнено у зв'язку з поданням зави про відставку.

Відповідно до ч. 1 ст. 136 Закону (у редакції, чинній на 14.03.2014) передбачалося, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Суд звертає увагу, що станом на дату звільнення Закон України «Про статус суддів» від 15.12.1992 № 2862-ХІІ, у тому числі стаття 43 цього Закону, на яку посилається позивач як на підставу нарахування, втратили свою чинність відповідно до пункту 2 Розділу XII «Прикінцеві положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ.

Водночас, Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII (далі - Закон №1166-VII), внесено зміни до Закону №2453-VI та виключено статтю 136 Закону (пункт 28 розділу ІІ №1166-VII). Згідно з Прикінцевими положеннями Закону №1166-VII зміни, передбачені розділом II, набирають чинності з 1 квітня 2014 року.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Внесені Законом №1166-VII зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в частині скасування положень статті 136 цього Закону є чинними, неконституційними не визнавались.

Таким чином, на час звільнення позивача виплата вихідної допомоги не передбачалась чинним законодавством України, оскільки в даному випадку до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення ОСОБА_1 (08.09.2016).

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого адміністративного суду України від 01.12.2015 у справі №826/22688/15, від 26.01.2017 у справах №823/5424/15, в ухвалах від 22.12.2016 у справі №826/11306/15, від 22.12.2015 у справі №826/11306/15

З огляду на вказані обставини, судом не вбачається підстав для задоволення адміністративного позову, оскільки відповідач діяв в порядок, спосіб та в межах наданих йому повноважень.

Як наслідок, відсутні підстави для зобов'язання Вищого господарського суду України виплати ОСОБА_1 вихідну допомогу судді у зв'язку з відставкою без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи судді на час набуття права на відставку.

Крім того, суд звертає додатково увагу, що у п. 3.1. Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-1/2013 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII «Прикінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013, аналіз розділу VIII Конституції України та Закону № 2453 дає Конституційному Суду України підстави для висновку, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

Водночас, в цьому ж Рішенні зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Позивач в силу положень ч. 1 ст. 71 КАС України повинен довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, проте всупереч вказаній нормі не довів суду належними доказами наявність обставин, що обґрунтовують його позовні вимоги.

Оскільки, адміністративний позов задоволенню не підлягає, то судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись положеннями статей 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Є.В. Аблов