Справа № 810/3637/17
Суддя: Г.Ю. Василенко
Дата ухвалення: 2017-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2017 року № 810/3637/17

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання рішення незаконним та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Київській області, в якому просить суд:

- визнати незаконним рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 10.10.2017 №135 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1;

- зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Київській області надати дозвіл на імміграцію громадянці Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідачем безпідставно відмовлено їй у наданні дозволу на імміграцію в Україну, оскільки нею у відповідності до вимог ст. 9 Закону України "Про імміграцію" подано всі необхідні документи для оформлення такого дозволу на імміграцію. При цьому, позивач зауважила, що оскаржуване рішення відповідача не містить посилань на випадки, які передбачені законами України для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну, як це визначено п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію". Також, позивач зазначила, що підстава для отримання такого дозволу обумовлена наявністю чоловіка, який має дозвіл на імміграцію в Україні.

Відповідач позов не визнав, надав суду письмові заперечення, в яких просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що позивачу правомірно було відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну, оскільки в ході розгляду заяви позивача було встановлено невідповідність поданих документів законодавству України.

У судове засідання сторони, які належним чином були повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, не з'явились.

Разом з цим, через канцелярію суду надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до приписів частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що для розгляду і вирішення даної справи відсутня потреба у заслуховуванні свідків чи експертів, а також немає інших перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, зазначених у статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, судом прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та доказами.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 липня 2017 року громадянка Ірану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка Бушехр, паспортний документ, що засвідчує особу № НОМЕР_1, виданий 19.12.2015 Імміграційною та паспортною поліцією, перебуваючи в Україні на законних підставах, звернулась до Києво-Святошинського районного відділу УДМС України в Київській області з клопотанням про надання їй дозволу на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" як особа, яка є дружиною іммігранта Мамедова Баламірза.

До вказаної заяви позивачем було додано: копію паспорта; засвідчені у встановленому законодавством порядку перекладу українською мовою сторінки паспортного документа; копію свідоцтва про шлюб; копію посвідки чоловіка; копію паспорта чоловіка; засвідчену у встановленому законодавством порядку перекладу українською мовою сторінки паспортного документа чоловіка; копію свідоцтва про розірвання шлюбу; нотаріально засвідчену заяву чоловіка про те, що він зобов'язується надавати їй необхідну матеріальну допомогу не нижче прожиткового мінімуму, встановленого чинним законодавством України; довідку Посольства Ісламської Республіки Іран про місце проживання за кордоном; довідку Посольства Ісламської Республіки Іран про відсутність судимостей; нотаріально засвідчену заяву громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_5 про надання згоди від імені довірителя - ОСОБА_6 на постійне проживання та реєстрацію у належній довірителю на праві власності частини житлового будинку АДРЕСА_1 громадянці Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1; копію свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину житлового будинку АДРЕСА_2; довіреність ОСОБА_6, якою надано ОСОБА_5 діяти від його імені; копію посвідки громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_5.

Києво-Святошинським районним відділом УДМС України в Київській області з метою перевірки поданих позивачем документів були направлені запити до ГУ СБУ у місті Києві та Київської області, Адміністрації державної прикордонної служби України та Укрбюро інтерполу ГУ НП України в Київській області.

Відповідно до відповіді Сектору Інтерполу та Європолу ГУ НП України в Київській області від 23.08.2017 №587/09/19/01-17 позивач у міжнародному розшуку не перебуває.

Згідно відповіді Державної прикордонної служби України від 11.08.2017 №0.64-8119/0/18-17 станом на 10.08.2017 інформація про позивача у базі даних, яким на підставі закону органами охорони державного заборонено в'їзд в Україну, відсутня.

Відповідно до відповіді ГУ СБУ у місті Києві та Київської області від 04.09.2017 №88113 інформація про підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до ст. 10 Закону України "Про імміграцію" громадянці Ірану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, відсутня.

Згідно довідки Департаменту інформаційних технологій МВС України № громадянка Ірану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на території України станом на 25.09.2017 до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

27.09.2017 Києво-Святошинським районним відділом УДМС України в Київській області направлено до Управління ДМС в Київській області матеріали справи громадянки Ірану ОСОБА_1 щодо закінчення розгляду клопотання про надання їй дозволу на імміграцію в Україну для прийняття рішення.

10 жовтня 2017 року Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області за результатами розгляду матеріалів справи громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 прийнято рішення №135 про відмову у наданні їй дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію".

Однак, не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлення порядку їх в'їзду в Україну та виїзду з України регулюється Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Згідно ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Статтею 4 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України від 07.06.2001 №2491-ІІІ "Про імміграцію" (далі - Закон №2491-ІІІ).

Статтею 1 Закону №2491-ІІІ визначено, що імміграція - прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозволом на імміграцію є рішення, що надає іноземцям та особам без громадянства право на імміграцію.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції

Згідно з п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону №2491-ІІІ квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Статтею 6 Закону №2491-ІІІ визначено повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Так, за приписами частини 1 вказаної статті Закону №2491-ІІІ центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, зокрема: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Статтею 9 Закону №2491-ІІІ визначено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Крім зазначених документів подаються: для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як наслідок, дозвіл на імміграцію в Україну не видається.

Статтями 10 зазначеного Закону встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі-Порядок).

Відповідно до п. 10 Порядку заяви про надання дозволу на імміграцію подаються, зокрема, до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.

Пунктом 11 Порядку визначено, що для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються:

- паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та копія його сторінок;

- засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними;

- три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра;

- документ про місце проживання (в Україні та за кордоном);

- документально підтверджені відомості про склад сім'ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо);

- документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п'ятої статті 9 Закону України "Про імміграцію" (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону). Особи, які постійно проживають за межами України, подають документ, виданий лікувальним закладом держави за місцем проживання, який підлягає легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами;

- довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію"). У виняткових випадках такі відомості можуть бути отримані ДМС чи територіальними органами і підрозділами шляхом надсилання відповідного запиту компетентним органам іноземних держав, з якими укладено договір про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах;

- квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов'язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.

Документи, визначені пунктами 1-10 частини сьомої статті 9 Закону України "Про імміграцію", додатково подаються відповідно до категорії іммігрантів.

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Копії цих документів, а також письмове підтвердження згоди на імміграцію та гарантії приймаючих осіб, передбачені пунктом 6 частини сьомої статті 9 Закону України "Про імміграцію", подаються нотаріально засвідченими. Документи, відомості за якими можуть змінюватися, можуть бути подані протягом шести місяців від дня їх видачі.

Згідно з п. 12 Порядку територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Відповідно до п. 14 Порядку територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з'ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

Пунктом 16 Порядку передбачено, що у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Як було встановлено судом, рішенням Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 10.10.2017 №135 позивачу відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

При цьому, з наявних в матеріалах справи документів вбачається, що підставою для прийняття відповідачем такого рішення став висновок головного спеціаліста Управління ДМС України в Київській області Кузнєцової Г.В. за результатами розгляду клопотання громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про отримання дозволу на імміграцію, який був затверджений 10.10.2017 заступником начальника Управління ДМС України в Київській області Підручним С.І.

У вказаному висновку зазначено, що до матеріалів справи долучено нотаріально засвідчену заяву від ОСОБА_5, яка надає від імені власника житла згоду на проживання та реєстрацію громадянки Ірану ОСОБА_1 на житлову площу за адресою: АДРЕСА_3. Проте, у нотаріально засвідченій заяві нотаріус посилається на постанову Кабінету Міністрів України від 29.12.1995 №1074 "Про Правила в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду через її територію", яка втратила чинність 07 березня 2012 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 №150 "Про затвердження Порядку провадження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України".

Внаслідок цього, відповідач дійшов висновку, що зміст заяви від ОСОБА_5, зареєстрованої в реєстрі за №963 від 01.07.2017, посвідченої приватним нотаріусом Дьомкіною Г.С., не відповідає вимогам чинного законодавства України, тобто є недійсною.

Також, в довіреності ОСОБА_6, якою він надає право ОСОБА_5 діяти від його імені, не зазначено інформації про представлення його інтересів в Державній міграційній службі. Довіреність посвідчена нотаріусом 27.01.2015, а відповідно до вимог пункту 11 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983, документи відомості в яких можуть змінюватись, можуть бути подані протягом шести місяців від дня їх видачі. Таким чином, строк оформлення наданої довіреності перевищує шість місяців, а тому не можна вважати дійсною.

Отже, здійснивши перевірку справи позивача, відповідач відмовив у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію".

Суд зазначає, що ст. 10 Закону України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для відмови в наданні дозволу на імміграцію можуть бути лише доведені та обґрунтуванні докази.

Так, за пунктом 6 частини першої вказаної статті Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію не надається в інших випадках, передбачених законами України.

Проте, суд звертає увагу на те, що оскаржуване рішення відповідача, а також висновок головного спеціаліста Управління ДМС України в Київській області Кузнєцової Г.В. за результатами розгляду клопотання громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про отримання дозволу на імміграцію, не містять посилань на інші закони України, які б вказували на наявність тих обставин, які стали підставою для висновку про недоцільність у наданні ОСОБА_1 дозволу на імміграцію, як це визначено в п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію".

Отже, з наведеного слідує, що у спірному рішенні відсутня вказівка на відповідну норму Закону, на підставі якої дозвіл на імміграцію не може бути наданий.

У той же час, суд звертає увагу на те, що позивачем було подано до Києво-Святошинського районного відділу УДМС України в Київській області усі документи для отримання дозволу на імміграцію, які визначені Законом України "Про імміграцію" та Порядком №1983.

Крім того, вказані документи були перевірені на правильність їх оформлення та було з'ясовано питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Так, зокрема, Києво-Святошинським районним відділом УДМС України в Київській області на виконання пунктів 9, 14 Порядку №1983 та з метою перевірки поданих позивачем документів були направлені запити до ГУ СБУ у місті Києві та Київської області, Адміністрації державної прикордонної служби України та Укрбюро інтерполу ГУ НП України в Київській області.

Відповідно до відповіді Сектору Інтерполу та Європолу ГУ НП України в Київській області від 23.08.2017 №587/09/19/01-17 позивач у міжнародному розшуку не перебуває.

Згідно відповіді Державної прикордонної служби України від 11.08.2017 №0.64-8119/0/18-17 станом на 10.08.2017 інформація про позивача у базі даних, яким на підставі закону органами охорони державного заборонено в'їзд в Україну, відсутня.

Відповідно до відповіді ГУ СБУ у місті Києві та Київської області від 04.09.2017 №88113 інформація про підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до ст. 10 Закону України "Про імміграцію" громадянці Ірану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, відсутня.

Згідно довідки Департаменту інформаційних технологій МВС України № громадянка Ірану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на території України станом на 25.09.2017 до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Отже, вказаними компетентними органами було встановлено відсутність підстав для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію.

У той же час, суд не погоджується із доводами відповідача, що нотаріально засвідчена заява ОСОБА_5, яка надає від імені власника житла згоду на проживання та реєстрацію громадянки Ірану ОСОБА_1 на житлову площу за адресою: АДРЕСА_3, є недійсною, оскільки допущення нотаріусом технічної помилки при оформленні такої заяви не є визначеною Законом України "Про імміграцію" та іншими законами України підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Також, суд не погоджується із доводами відповідача, що довіреність ОСОБА_6, якою він надає право ОСОБА_5 діяти від його імені, є недійсною, оскільки строк її оформлення перевищує шість місяців, з огляду на наступне.

Пунктом 11 Порядку №1983 визначено, що у разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

З аналізу вказаної норми вбачається, що функція територіальних органів, які розглядають питання про надання дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки документів, а також запрошення для надання пояснень заявників, стосовно яких розглядається це питання.

Проте, відповідач не надав суду жодних доказів того, що ним було вчинено будь-які дії з метою з'ясування цієї обставини.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність; відповідачем не надано суду вироку суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі, та будь-яких доказів того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем також не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Отже, відповідачем не надано суду належних доказів існування обставин, що передбачені ст. 10 Закону України №2491-ІІІ, які б надавали йому підстави для відмови в наданні дозволу на імміграцію.

Таким чином, відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що рішення від 10.10.2017 №135 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 є необґрунтованим та безпідставним, а відтак підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Управління Державної міграційної служби України в Київській області надати дозвіл на імміграцію громадянці Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1, то суд зазначає, що вказана вимога є втручанням в дискреційні повноваження відповідача.

Так, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі відсутності у суб'єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов'язання судом суб'єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження.

Повноваження суду при вирішенні адміністративної справи визначені статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до пункту 2 частини 1 якої у разі задоволення адміністративного позову суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії. У другому абзаці вказаної статті зазначено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, проте відповідний спосіб захисту має бути законним та відповідати певній нормі права.

Суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити такі дії лише у випадку коли закон встановлює повноваження в імперативній формі, тобто коли його діяльність чітко визначена законом. У випадку, коли ж суб'єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), з урахуванням встановлених судом обставин.

В даному випадку суд вважає, що правильним способом захисту порушених прав позивача є зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну з урахуванням висновків суду.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 цієї статті закріплено, що якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Статтею 97 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що позивач просить суд компенсувати йому судові витрати, які складаються із судового збору та витрат на правову допомогу (1300,00 грн. - судовий збір та 13000,00 грн. - витрати на правову допомогу).

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 1300,00 грн. Оскільки судом задоволено позов частково, то відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягає 650,00 грн.

Вирішуючи питання компенсації понесених позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 13000,00 грн., суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем долучено до матеріалів справи: договір про надання правової допомоги №12 від 26.10.2017; додаткову угоду №1 від 26.10.2017 до договору про надання правової допомоги №12 від 26.10.2017; ордер серії КС №326556 від 27.10.2017; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №6087/10 від 07.07.2017; копію Витягу з Єдиного реєстру адвокатів України.

Згідно з частиною 1 статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи. Пунктом 1 частини 3 статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов'язаних із розглядом справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20.12.2011 №4191-VI передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Отже, законом передбачена можливість компенсації лише тих витрат на правову допомогу, що пов'язані з участю захисника у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

При цьому суд зазначає, що поняття "вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням" охоплює ті процесуальні дії, що вчиняються судом за участі сторін у справі, але які неможливо вчинити під час судового засідання у приміщенні суду.

Вчинення таких процесуальних дій обов'язково оформлюється процесуальними документами, у яких відображається зміст вчинених дій та їх результат, як то протоколи, ухвали тощо.

Тобто, надання правової допомоги адвокатом чи іншим фахівцем у галузі права у вигляді правових консультацій, формування доказової бази, пошук судової практики, написання позовної заяви (клопотань, пояснень), їх подання до суду не можуть вважатись окремими процесуальними діями поза судовим засіданням в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України та Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Оскільки у даному випадку адвокатом не вчинялось дій, пов'язаних з наданням правової допомоги у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи у суді, витрати позивача у розмірі 13000,00 грн. відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 10.10.2017 № 135 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1.

Зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Київській області повторно розглянути заяву громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну, з урахуванням висновків суду.

Стягнути на користь громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка Бушехр, паспортний документ, що засвідчує особу НОМЕР_2, виданий 19.12.2015 Імміграційною та паспортною поліцією) судові витрати у сумі 650 (шістсот п'ятдесят) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Управління Державної міграційної служби України в Київській області ()

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Василенко Г.Ю.