Справа № 428/11140/17
Суддя: Журавель Т. С.
Дата ухвалення: 2017-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/428/474/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року м. Сєвєродонецьк

Суддя Сєвєродонецького міського суду Луганської області Журавель Т.С., одноособово розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганської області про визнання протиправними дії та рішення, зобовязання вчинити певні дії та встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобовязання подати звіт, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганської області про визнання противоправними дії та рішення відповідача від 26.08.2016 року щодо не поновлення виплати позивачу пенсії з 01.04.2016 року, зобовязання відповідача поновити позивачу виплату пенсії з 01.04.2016 року, сплативши виниклу заборгованість, встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобовязання відповідача подати до суду звіт про виконання.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23.10.2017 року було поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебуває на обліку в ГУПФУ в Луганській області та отримував пенсію за вислугу років за місцем його проживання у м. Луганськ. У звязку з проведенням антитерористичної операції позивач був змушений переїхати до м. Рубіжне. 15.08.2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату пенсії. З розмови з оператором Ощадбанку йому стало відомо, що останнє зарахування щомісячних пенсійних виплат припинилося у серпні 2016 року та не відновлювалось. У звязку з цим, 19.07.2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про надання інформації щодо припинення виплати пенсії. 11.08.2017 року отримав листа, в якому зазначено, що виплата пенсії позивачу не розпочиналася у звязку з надходженням до відповідача 28.12.2016 року рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при Рубіжанській міській раді у вигляді протоколу № 24 від 21.12.2016 року щодо відмови позивачу у поновленні виплати пенсії. Позивач вважає дії відповідача щодо не поновлення виплати пенсії протиправними та такими, що порушують його конституційні права, а тому позивач звернувся з даним позовом до суду.

Сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявилися. Позивач в своєму позові зазначив прохання розглянути справу без його участі.

Від відповідача надійшли письмові заперечення проти позову у яких зазначено, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганській області як отримувач пенсії відповідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». В грудні 2014 року позивач звернувся до відповідача з заявою про відновлення виплати пенсії. У березні 2016 року була проведена верифікація баз даних органів Пенсійного фонду з інформацією органів соціального захисту населення на предмет актуальності відомостей про внутрішньо переміщених осіб. 11.04.2016 року від Управління Пенсійного фонду України в м. Рубіжному Луганської області надійшов лист №3508/02, за яким позивач був знятий з обліку 08.07.2015 року і вибув у інший район. У звязку з цим виплата пенсії з 01.04.2016 року була призупинена. У серпні 2016 року позивач вдруге звернувся до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії з 01.04.2016 року. Згідно витягу з Рішення засідання комісії з питань призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 21.12.2016 року № 23, за яким Актом обстеження матеріально-побутових умов сімї від 26.11.2016 року встановлено відсутність позивача за місцем проживання, у виплаті пенсії позивачеві було відмовлено. З огляду на вищенаведене вважає, позовні вимоги необґрунтованими та просить суд відмовити у задоволені позовних вимог.

У відповідності до ч. 4 ст. 122КАС України, справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганській області та отримує пенсію за вислугу років згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ», що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії ААЖ №042941 №, виданого 27.02.1998 року.

З довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 917011132 від 10.02.2016 року вбачається, що ОСОБА_1 взятий на облік та перебуває за адресою: Луганська область, м. Рубіжне, пр-т Московський, 12а/42.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області виплата пенсії позивачу була призупинена з 01.04.2016 року.

Позивач вважає дії щодо припинення виплати пенсії протиправними та такими, що порушують його конституційні права.

Вирішуючи спір по суті, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до положень статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Оцінюючи спірні правовідносини суд застосовує положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обовязків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 1-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ» законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України"Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Аналізуючи викладене вбачається, що припинення виплати пенсій можлива лише з підстав визначених ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»,тоді як ані вказаним Законом України, ані іншими законами з питань пенсійного забезпечення не передбачено будь-яких підстав призупинення виплати пенсій.

Суд звертає увагу на те, що постанова Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», на яку посилається відповідач, є підзаконним нормативно-правовим актом, який не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено законами - тобто нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, перевірка за місцем фактичного проживання, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду тощо.

У відповідності до ст. 8 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Крім того, згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, зазначив право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, суд вбачає в діях відповідача ознаки дискримінації по відношенню до позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

Щодо посилання відповідача на рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат ВПО, суд зазначає наступне.

Як вбачається з Витягу з протоколу засідання Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщених осіб № 23 від 21.12.2016 року позивачу вирішено не призначати соціальні виплати згідно Постанови КМУ № 365 від 08.06.2016 року.

Суд зазначає, що вищевказаний протокол не відповідає нормам діючого законодавства щодо його складання, оскільки, в ньому відсутнє відмітка про саме голосування колегіального органу, не вказано, які члени комісії проголосували «за», які «проти».

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про порушення комісією порядку прийняття рішення (протоколу), не дотримано умов Порядку та Порядку № 365, а тому протокол № 23 засідання Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 21.12.2016 року є неправомірним.

При цьому суд зазначає, що відповідно до п. 9 Порядку № 365 за наявності підстав для скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, визначених статтею 12 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, що підтверджується письмовою інформацією Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Національної поліції, ДМС, Мінфіну, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, громадських обєднань, волонтерських, благодійних організацій, інших юридичних і фізичних осіб, що надають допомогу внутрішньо переміщеним особам, керівник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення приймає рішення про скасування такої довідки. У день прийняття рішення про скасування довідки керівник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення припиняє призначені структурним підрозділом з питань соціального захисту населення соціальні виплати такій особі та інформує про прийняте рішення органи, що здійснюють соціальні виплати, які припиняють соціальні виплати такій особі до прийняття остаточного рішення комісією.

В матеріалах справи відсутні докази щодо факту інформування позивача про прийняття Комісією рішення, який надає можливість позивачу на його оскарження.

Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

В рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року зазначається, що, виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Таким чином, суд доходить висновку, що на час припинення виплати пенсії 01.04.2016 року були відсутні, встановлені Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» підстави для такого припинення. На зазначений час не існувало підстав, передбачених чинним законодавством для відмови у виплаті пенсії, тому дії відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу є протиправними, доказів щодо правомірності своїх дій стосовно невиплати пенсії позивачу відповідачем не доведено.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладене, вбачається, що, заперечуючи проти позову, відповідач не довів правомірність припинення пенсійних виплат позивачу, а тому суд доходить висновку про необхідність зобовязання відповідача поновити позивачу виплату пенсії з 01.04.2016 року, сплативши виниклу заборгованість. Крім того, з метою повного захисту прав позивача, на підставі ч. 2 ст. 11 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії відповідача щодо не поновлення позивачу виплати пенсії з 01.04.2016 року.

Разом з тим, позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення про не поновлення виплати пенсії не підлягають задоволенню, оскільки пенсійним органом відповідне рішення не приймалося. Визнання дій відповідача протиправними щодо не поновлення виплати пенсії і зобовязання поновити виплату пенсії, сплативши виниклу заборгованість, є достатнім способом захисту для відновлення порушеного права на отримання пенсії.

Щодо позовних вимог в частині зобовязання відповідача у встановлений судом строк подати до суду звіт про виконання судового рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 267 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобовязати субєкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, суд звертає увагу на те, що ст. 267 КАС України встановлено право, а не обовязок суду зобовязувати подати субєкта владних повноважень звіт про виконання судового рішення, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині суд відмовляє.

Згідно з ч. 1 ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Керуючись ст.ст. 71, 122, 158-163,167, 256 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганської області про визнання протиправними дії та рішення, зобовязання вчинити певні дії та встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобовязання подати звіт задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо не поновлення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно з Законом України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ» з 01.04.2016 року.

Зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області поновити ОСОБА_1 з 01.04.2016 року виплату пенсії, сплативши йому виниклу заборгованість.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанову звернути до негайного виконання в межах суми стягнення за один місяць.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 186 КАС України.

Суддя Т. С. Журавель