Справа № 813/2049/17
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2017-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2017 рокуЛьвів№ 876/9296/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби України у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2017 року у справі № 813/2049/17 (постанова ухвалена в м. Львові, судом в складі головуючого судді Мартинюка В.Я., повний текст постанови виготовлено 16.08.2017) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби України у Львівській області про скасування наказу, поновлення на роботі,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 07.06.2017 звернувся в суд з адміністративним позовом до Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби України у Львівській області, в якому просив скасувати наказ від 18 грудня 2017 року №32-0 Городоцької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про звільнення ОСОБА_1Я та поновити його на посаді головного державного ревізора-інспектора сектору податків і зборів фізичних осіб Яворівського відділення Городоцької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області або рівнозначній посаді.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2017 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Городоцької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області від 18 травня 2017 року за №32-о «Про звільнення ОСОБА_1Я.». Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора сектору податків і зборів з фізичних осіб Яворівського відділення Городоцької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівські області з 19.05.2017. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 допущено до негайного виконання.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Городоцька ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що звільнення позивача відбулося у відповідності до норм чинного законодавства. Апелянт вказує, що відповідачем враховано продуктивність праці позивача та переважне право залишення на роботі. Зазначає, що відповідач в термін попередив позивача про наступне вивільнення, пропозицію посади не було зроблено, оскільки наявними були посади, які ОСОБА_1Я не може обіймати відповідно до своєї кваліфікації та суб'єктом призначення на які є ДФС України.

При апеляційному розгляді позивач та його представник заперечили вимоги апеляційної скарги та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримали вимоги наведені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, що наказом відповідача від 10.01.2017 за №4 на виконання вимог п.2.3 наказу ДФС України від 28.12.2016 за №1042 «Про внесення змін до окремих наказів ДФС» введено в дію з 10.01.2017 організаційну структуру відповідача на 2017 рік.

24.02.2017 позивача було повідомлено про наступне звільнення згідно п. 4 ч. 1 ст. 83, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року за №889-VIII, з наступними змінами та доповненнями, п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

18 травня 2017 року відповідач прийняв наказ за №32-о, яким звільнив головного державного ревізора-інспектора сектору податків і зборів з фізичних осіб Яворівського відділення Городоцької ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області ОСОБА_1 із займаної посади згідно п. 4 ч. 1 ст. 83, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у звязку із скороченням штатної чисельності працівників.

Не погодившись із оскаржуваним наказом про звільнення позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що позивача було звільнено з порушенням законодавства про працю, а саме не було запропоновано вакантних посад одночасно з попередженням про наступне вивільнення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають правильно встановленим обставинам справи та нормам чинного законодавства з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Громадянам згідно ст.43 Конституції України гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 цього ж Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно частинами 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Виходячи з нормативного тлумачення п. 1 ч. 1 ст. 40, частин 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Так як обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 10 березня 2015 року №21-52а15 та 01 квітня 2015 року №6-40цс15.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудовий спір, пов'язаний зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суд має з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується відповідачем, у подальшому позивачу не запропоновано жодної іншої посади, що становить собою явне порушення вимог трудового законодавства.

Більше того, відповідач не надав доказів того, що позивачу пропонувались інші вакантні посади в межах ОДПІ, з урахуванням його кваліфікації та освіти, що такі посади на цей час були відсутні і, що відповідач не мав можливості перевести позивача за його згодою на іншу роботу в межах всього органу.

Хоча, як видно з матеріалів справи, вакантні посади в межах ОДПІ існували, що не заперечується відповідачем у своїх додаткових поясненнях (а.с.58).

Окрім цього, ст. 42 КЗпП передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Тобто, у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов'язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов'язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в ч. 2 ст. 42 КЗпП.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом складення довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з'ясовувати сам суб'єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем не дотримано вимог ст. 42 КЗпП, оскільки порівняльний аналіз продуктивності праці, кваліфікаційно-освітнього рівня й досвіду роботи позивача та інших працівників, які при вирішенні питання звільнення в зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, були залишені на роботі, відповідачем не проводився.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що звільнення позивача є незаконним, оскільки проведене роботодавцем - ОДПІ із порушенням встановленої процедури, так як при попередженні про звільнення позивачу не було запропоновано жодної вакантної посади, а також не враховано його переважне право перед іншими менш кваліфікованими працівниками на залишення на роботі.

Відповідачем не вжито жодних заходів з метою працевлаштування позивача на відповідній посаді та не надано суду жодних доказів щодо звернення до вищестоящого керівництва з метою працевлаштування ОСОБА_1, що свідчить про порушення встановленого законодавством порядку звільнення працівника та протиправність оскаржуваного наказу, що має наслідком його скасування та поновлення позивача на займаній посаді.

Разом з тим, у відповідності до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відтак, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність визнання протиправним та скасування наказу Городоцької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівські області від 18 травня 2017 року за №32-о «Про звільнення ОСОБА_1Я.». та поновлення його на посаді головного державного ревізора-інспектора сектору податків і зборів з фізичних осіб Яворівського відділення Городоцької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівські області з 19.05.2017.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби України у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2017 року у справі № 813/2049/17 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_6
Повне судове рішення складено 27.12.2017