Справа № 824/671/17-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2017-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2017 р. м. Чернівці Справа № 824/671/17-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області про скасування податкового повідомлення - рішення,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області про скасування податкового повідомлення - рішення №33760-13 від 30 червня 2017 року, яким визначено суму податкового зобовязання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» у розмірі 65813,28 грн.

В обґрунтування заявленого позову позивач вказувала про те, що в її власності знаходиться будівля сушарка, що розташована за адресою: Чернівецька область, с. Витилівка, вулиця Польова, будинок 6.

30 червня 2017 року ОСОБА_1 управлінням Державної фіскальної служби у Чернівецькій області прийнято оскаржуване податкове повідомлення рішення, з яким позивач не погоджується, оскільки, на її думку, при винесенні вказаного рішення відповідач безпідставно керувався Положенням про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженим рішенням Лашківської сільської ради від 22 січня 2016 року №2-4/16, яким для будівель нежитлової нерухомості встановлено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 3-х відсотків від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.

Вказує, що розміри ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, встановлені на території Лашківської сільської ради рішенням від 22 січня 2016 року №2-4/16 зі змінами, підлягають застосуванню не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2017 року.

Позивач вважає, що розрахунок сум податкового зобов'язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік на території Лашківської сільської ради необхідно здійснювати відповідно до розмірів ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, встановлених на території Лашківської сільської ради Положенням про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженим рішенням Лашківської сільської ради від 29 січня 2015 року №11-38/15.

На думку позивача, враховуючи те, що рішення про введення на території Лашківської сільської ради податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, було прийнято лише в січні 2016 року, з огляду на те, що нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, визначення ОСОБА_1 податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік із розрахунку розмірів ставок податку, встановлених рішенням Лашківської сільської ради від 22 січня 2016 року № 2-4/16, із змінами внесеними рішенням №28-5/16 від 28 січня 2016 року, є неправомірним.

При цьому, в ході судового розгляду справи позивач вказала, що у випадку нарахування їй за 2016 рік податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на належний на праві власності обєкт нежитлової нерухомості у відповідності до Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженого рішенням Лашківської сільської ради від 29 січня 2015 року №11-38/15, підлягає застосування нульова ставка податку, встановлена пунктом 6.3.1. указаного Положення. До цього вказала про помилкове зазначення у позовній заяві про необхідність застосування пунктів 6.1, 6.2.1, 6.3.2 названого Положення та, відповідно, ставки податку 0,1 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.

Також позивач звертала увагу на те, що норми Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженого рішенням Лашківської сільської ради від 29 січня 2015 року №11-38/15, не були скасовані рішенням Лашківської сільської ради від 22 січня 2016 року №2-4/16, а отже наявні два нормативно-правові акти, які встановлюють різні ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обовязків платників податків. В такому випадку, на думку позивача, необхідно враховувати норми підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, якими передбачено презумпція правомірності рішень платника податку.

Крім цього, в ході судового розгляду справи позивач зазначала і про помилковість тверджень відповідача щодо застосування до спірних правовідносин Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24 грудня 2015 року №909-VIII, оскільки указаним законом призупинено лише дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України й на інші норми Податкового кодексу України щодо порядку прийняття рішень органами місцевого самоврядування Закон №909-VIII не поширюється.

Наголошувала на застосуванні у спірних правовідносинах принципу стабільності податкового законодавства, передбаченого підпунктом 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України.

Крім цього, позивач звертала увагу на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України».

Позивач просила суд заявлені позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідач щодо задоволення позову заперечував. Посилаючись на норми Податкового кодексу України та враховуючи норми Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24 грудня 2015 року №909-VIII, які набрали чинності з 01 січня 2016 року, вказував, що у даних спірних правовідносинах у 2016 році застосуванню підлягають ставки, визначені Положенням про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженим рішенням Лашківської сільської ради від 22 січня 2016 року №2-4/16. Названим Положенням передбачено, що для будівель нежитлової нерухомості встановлено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 3-х відсотків від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року. Ураховуючи зазначену ставку та площу належного позивачу нерухомого майна, контролюючим органом було нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 65813,28 грн.

Вказував про помилковість тверджень позивача щодо необхідності застосування при нарахуванні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженого рішенням Лашківської сільської ради від 29 січня 2015 року №11-38/15. При цьому зазначав, що будь-яких особливостей справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в залежності від того, на яких земельних ділянках перебувають обєкти нерухомості та чи сплачуються за них земельний податок чи орендна плата за землю, Податковим кодексом України не встановлено, а пункт 6.3.1 указаного Положення, на який посилається позивач, не відповідає нормам Податкового кодексу України.

Також звертав увагу на те, що позивач була депутатом Лашківської сільської ради та була одним із тих, хто приймав Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затверджене рішенням Лашківської сільської ради від 29 січня 2015 року №11-38/15.

Крім цього, відповідач зазначав і про те, що позивач відповідно до листа Лашківської сільської ради від 17 листопада 2017 року №511 є користувачем земельної ділянки, яку використовує для обслуговування будівлі згідно права власності будівля за адресою: Чернівецька область, с. Витилівка, вулиця Польова, будинок 6.

На думу відповідача, оскільки норми Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24 грудня 2015 року №909-VIIІ щодо встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, порядку прийняття рішень органами місцевого самоврядування та їх оприлюднення саме на 2016 рік, прийнято пізніше норм Податкового кодексу України та є спеціальними, у 2016 році застосуванню підлягають ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прийнятими відповідно до Закону України від 24 грудня 2015 року №909-VIIІ.

Відтак, вказуючи про обґрунтованість та правомірність податкового повідомлення - рішення №33760-13 від 30 червня 2017 року, відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

18 грудня 2017 року представниками сторін до суду були подані клопотання про розгляд справи у їх відсутність в порядку письмового провадження.

У звязку з цим, суд вважає за необхідне зазначити таке.

03 жовтня 2017 року Верховною Радою України прийнято Закон України №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року.

Пунктом 10 частини першої розділу VII Перехідних положень указаного визначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Оскільки провадження у даній справі було відкрито до набрання чинності нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України, то вказана справа повинна розглядатись за правилами, що діють після набрання чинності Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Так, відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи викладене, судовий розгляд даної справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серії ЯЯЯ№898956 від 20 грудня 2006 року, виданого за рішенням виконавчого комітету Лашківської сільської ради №116/12 від 13 грудня 2006 року, позивач є власником будівлі сушарки, яка знаходиться за адресою: Чернівецька область, с. Витилівка, вулиця Польова, будинок 6; загальна площа - 1592,00 кв.м.

На підставі вказаного свідоцтва, 20 грудня 2006 року право власності ОСОБА_1 зареєстровано Кіцманським районним бюро технічної інвентаризації, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Сторонами визнавалось, що указаний обєкт є обєктом нежитлової нерухомості.

30 червня 2017 року ОСОБА_1 управлінням Державної фіскальної служби у Чернівецькій області згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №33760-13, яким визначено суму податкового зобовязання фізичної особи ОСОБА_1 за 2016 рік в розмірі 65813,28 грн за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки».

При визначенні указаної суми контролюючим органом було враховано площу належного позивачу обєкту нежитлової нерухомості (1592,00 кв.м.) та ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 3-х відсотків від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, визначену пунктом 6 Положенням про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженим рішенням Лашківської сільської ради від 22 січня 2016 року №2-4/16. Тобто, 1592,00 кв.м. х 41, 34 грн (1378 грн х3%= 41,34 грн) = 65813,28 грн.

Не погоджуючись з указаним рішенням суб'єкта владних повноважень, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як вбачається з обставин справи, спірні відносини між її сторонами виникли у звязку з прийняттям відповідачем рішення про нарахування позивачу податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік у розмірі 65813,28 грн виходячи зі ставки 3% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, визначену Положенням про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженим рішенням Лашківської сільської ради від 22 січня 2016 року №2-4/16. Натомість позивач вважає, що при розрахунку їй податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік застосуванню підлягає нульова ставка, встановлена пунктом 6.3.1 Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженого рішенням Лашківської сільської ради від 29 січня 2015 року №11-38/15.

Так, статтями 67 та 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом, неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платники податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України від 02 грудня 2010 року № 2755- IV (далі - ПК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VIII від 28 грудня 2014 року, який набрав чинності 01 січня 2015 року, внесено зміни щодо оподаткування нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України передбачено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України, об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до підпункту 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Згідно з підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України, податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Згідно підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України, ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує два відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Отже, із набранням чинності вказаними положеннями Податкового кодексу України 01 січня 2015 року, власники об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості є платниками податку нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки.

Статтею 265 ПК України (у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №71-VIII, що діє з 01 січня 2015 року) визначено, що податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Водночас, статтею 10 ПК України встановлено перелік місцевих податків, в якому податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки прямо не передбачений.

Натомість, є податок на майно (підпункт 10.1.1 пункт 10.1), який складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено пунктом 7.1 статті 7 ПК України.

Згідно із пунктом 10.3 статті 10 ПК України, місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Відповідно до положень пункту 12.3 статті 12 ПК України, сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Зі змісту наведених законодавчих норм вбачається, що встановлення податку на майно, зокрема, в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, входить у повноваження місцевої ради, яка має прийняти відповідне рішення.

Згідно з пунктом 8.3. статті 8 ПК України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Водночас, відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень Закону України від 28 грудня 2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» рекомендовано органам місцевого самоврядування: у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Наведене відповідає вимогам пункту 10.2 статті 10 ПК України, згідно з яким саме місцеві ради обов'язково установлюють податок на майно, а також кореспондує положенням пунктом 24 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статті 143 Конституції України.

Спірним питанням між сторонами у даних правовідносинах є питання розміру ставки податку на нерухоме майно для об'єктів нежитлової нерухомості, який повинен застосовуватися у 2016 році: відповідно до рішення органу місцевого самоврядування, що прийняте у 2015 році, чи рішення, яке прийняте у 2016 році.

Як уже зазначалось, сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (підпункт 12.3.1 пункту 12.3 статті 12 ПК України).

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (підпункт 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 ПК України).

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (підпункт 12.3.3 пункту 12.3статті 12 ПК України).

Згідно з пунктом 12.5 статті 12 ПК України, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 цього кодексу.

Разом з тим, відповідно до підпункту 12.3.4. пункту 12.3. статті 12 ПК України, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно зі статтею 3 Бюджетного кодексу України, бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже, зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року; при цьому опублікування рішення органу місцевого самоврядування про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як місцевого податку, пізніше 15 липня року, є підставою для застосування відповідних норм оподаткування не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що у даних спірних правовідносинах 2016 рік - це плановий період, а 2017 рік - вже бюджетний період.

Відтак, Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затверджене рішенням Лашківської сільської ради від 22 січня 2016 року №2-4/16, що було оприлюднене згідно листа Лашківської сільської ради від 03 жовтня 2017 року №428 на спеціальній дошці оголошень Лашківської сільської ради 23 січня 2016 року, може бути плановим тільки в 2017 році, оскільки визначені ним ставки податку застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом - тільки у 2017 році.

Тобто, рішення сільської ради стосовно податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прийняте в 2016 році, не могло бути застосоване в цьому ж 2016 році. Таке рішення могло передбачати плановим лише 2017 рік і саме з цього періоду ставка даного податку могла вважатись встановленою сільською радою саме у такому розмірі.

Наведене узгоджується з принципом стабільності, на якому ґрунтується податкове законодавство, що закріплений у підпункті 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України, за змістом якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Отже, у 2016 році застосуванню підлягає ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яка запроваджена рішенням Лашківської сільської ради від 29 січня 2015 року №11-38/15.

Так, відповідно до пункту 6.1 Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженого рішенням Лашківської сільської ради від 29 січня 2015 року №11-38/15, ставки податку для обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб встановлюється у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м. бази оподаткування.

Пунктом 6.3 вказаного Положення визначено ставки податку для фізичних осіб.

Згідно підпункту 6.3.1. пункту 6.3 Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженого рішенням Лашківської сільської ради від 29 січня 2015 року №11-38/15, нульова ставка податку для фізичних осіб встановлюється для всіх типів обєктів нежитлової нерухомості (в тому числі їх часток), що перебувають у власності платника податку, крім обєктів нежитлової нерухомості, що знаходяться на земельних ділянках, які перебувають у власності або користуванні, та за які сплачується земельний податок або орендна плата за землю, а підпунктом 6.3.2. пункту 6.3 названого Положення встановлено, що ставка податку для фізичних осіб встановлюється в розмірі 0,1 відсотка для всіх типів обєктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку.

Оскільки обєкт нерухомості, відносно сплати податку за який виник даний спір, є обєктом нежитлової нерухомості та перебуває у власності позивача, то заслуговують на увагу доводами останнього про застосування в такому випадку нульової ставки згідно підпункту 6.3.1. пункту 6.3 Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженого рішенням Лашківської сільської ради від 29 січня 2015 року №11-38/15.

При цьому на підставі наявних у справі матеріалів судом встановлено, що належний позивачу на праві власності обєкт нежитлової нерухомості, відносно сплати податку за який виник даний спір, не відноситься до застереження, визначеного підпунктом 6.3.1. пункту 6.3 вказаного вище Положення: «крім обєктів нежитлової нерухомості, що знаходяться на земельних ділянках, які перебувають у власності або користуванні, та за які сплачується земельний податок або орендна плата за землю».

Так, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомо мого майна щодо субєкта станом на 10 листопада 2017 року за ОСОБА_1 не зареєстровано ні право власності, ні право користування земельної ділянки, на якій знаходиться обєкт нежитлової нерухомості відносно якого виник даний спір.

Водночас посилання відповідача на лист Лашківської сільської ради від 17 листопада 2017 року №511, в якому зазначено, що ОСОБА_1 є користувачем земельної ділянки, яку використовує для обслуговування будівлі згідно права власності будівля за адресою: Чернівецька область, с. Витилівка, вулиця Польова, будинок 6, суд оцінює критично, оскільки інформація у ньому спростовується наведеною вище інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомо мого майна щодо субєкта.

Відповідно до статей 125 та 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Між тим, питання реєстрації за позивачем одного з указаних прав щодо земельної ділянки, на якій знаходиться обєкт нежитлової нерухомості відносно сплати податку за який виник даний спір, та питання сплати позивачем земельного податку або орендної плати за землю знаходяться за площиною спірних правовідносин та не є предметом даного спору, а тому судом не вирішуються.

Поряд з цим відповідачем на підтвердження своїх доводів про те, що оскільки позивач є користувачем земельної ділянки, на якій знаходиться обєкт нежитлової нерухомості відносно сплати податку за який виник даний спір, а тому щодо нього не може застосовуватись нульова ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на чому наголошував позивач, не було надано належних та достовірних доказів сплати ОСОБА_1 орендної плати, що є однією з умов застереження, визначеного підпунктом 6.3.1. пункту 6.3 Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженого рішенням Лашківської сільської ради від 29 січня 2015 року №11-38/15.

Доводи відповідача про те, що указаний вище підпункт Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженого рішенням Лашківської сільської ради від 29 січня 2015 року №11-38/15, є незаконним суд вважає необґрунтованими, оскільки на їх підтвердження не було надано належних доказів визнання його незаконним та скасування або ж визнання нечинним у встановленому законом порядку.

Питання законності як окремих пунктів, так і в цілому Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженого рішенням Лашківської сільської ради від 29 січня 2015 року №11-38/15, не є предметом даного спору.

Судом встановлено, що Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затверджене рішенням Лашківської сільської ради від 29 січня 2015 року №11-38/15, не було скасовано рішенням Лашківської сільської ради від 22 січня 2016 року №2-4/16.

За наявності двох нормативно-правових актів, які встановлюють різні ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обовязків платників податків, необхідно враховувати норми підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, якими передбачено презумпція правомірності рішень платника податку.

Крім цього, щодо тверджень відповідача про застосування в даних спірних правовідносинах ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, встановленої Положенням про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженим рішенням Лашківської сільської ради від 22 січня 2016 року №2-4/16, варто зазначити, що таке не може мати місце у 2016 році і тому, що в іншому випадку таке застосування не відповідало б положенням статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 акцентується увага на тому, що вищевказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом'якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.

В обґрунтування того, що у даних спірних правовідносинах у 2016 році застосуванню підлягають ставки, визначені Положенням про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженим рішенням Лашківської сільської ради від 22 січня 2016 року №2-4/16, відповідач посилався на норми Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24 грудня 2015 року №909-VIII, які набрали чинності з 01 січня 2016 року.

Так, контролюючий орган вказував, що згідно пункту 4 Прикінцевих положень вказаного Закону установлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». А в пункті 7 Прикінцевих положень Закону України № 909-VIII зазначено рекомендувати органам місцевого самоврядування у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2016 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2016 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Водночас, указані посилання в обґрунтування правомірності оскаржуваного рішення, суд вважає безпідставними, оскільки в них не міститься прямих приписів щодо визначення ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2016 рік; указані норми стосуються порядку оприлюднення прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік; наведені норми Закону №909-VIII в частині перегляду органами місцевого самоврядування прийнятих на 2016 рік рішень щодо встановлення місцевих податків і зборів носять рекомендаційний, а не імперативний характер.

Фактично ж Законом України від 24 грудня 2015 року №909-VIII було призупинено лише дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України й на інші його норми щодо порядку прийняття рішень органами місцевого самоврядування Закон №909-VIII не поширюється.

Крім того, варто зазначити, що вказаним Законом №909-VIII не внесено зміни до підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 та підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті ПК України, як і не було внесено змін до частини 3 статті 27 Бюджетного кодексу України.

Щодо доводів відповідача про те, що позивач була депутатом Лашківської сільської ради та була одним із тих, хто приймав Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затверджене рішенням Лашківської сільської ради від 29 січня 2015 року №11-38/15, то такі суд оцінює критично, оскільки вони не мають правового значення для вирішення питання правомірності оскаржуваного рішення контролюючого органу.

Вирішуючи спір, суд також вважає за необхідне зазначити, що податок, по суті, являє собою інструмент владного впливу держави в суспільних інтересах, оскільки є соціальним обов'язком, від виконання якого залежить суспільний розвиток. У процесі нормативного регулювання оподаткування важливим є забезпечення справедливого балансу інтересів держави та платника податків, адже можливість платника податків чітко розуміти та передбачати правові наслідки вчинюваних ним дій має фундаментальне значення для правильності його застосування, а у випадку неоднозначності нормативних приписів підлягає застосуванню підхід, відповідно до якого істотні правові сумніви мають тлумачитися на користь платника.

Згідно частини першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-ІV визначено, що суди при розгляді справ застосовують практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішенні від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), де Суд зазначив, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. На думку Суду, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Як також наголосив Європейський суд з прав людини в рішення від 26 червня 2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви №68385/10 та №71378/10), перша і найбільш важлива вимога статті 1 Першого Протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання органів влади у право мирно володіти своїм майном має бути законним і переслідувати законну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має бути досягнуто «справедливого співвідношення» між інтересами суспільства і вимогами щодо захисту прав людини. Такий баланс не досягнутий, якщо особа чи особи у справі мали нести індивідуальні або додаткові обов'язки.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач при визначенні позивачу спірної суми податкового зобовязання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», помилково керувався Положенням про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженим рішенням Лашківської сільської ради від 22 січня 2016 року №2-4/16, яким для будівель нежитлової нерухомості встановлено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 3-х відсотків від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.

Відтак, оскаржуване податкове повідомлення рішення є неправомірним.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає про відсутність у відповідача підстав для прийняття відносно позивача оскаржуваного ним рішення.

В ході судового розгляду справи відповідач як субєкт владних повноважень не довів правомірність прийняття податкового повідомлення - рішення від 30 червня 2017 року №33760-13, натомість доводи позивача про його скасування є обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Таким чином, оскаржуване податкове повідомлення рішення визнається судом протиправним та підлягає скасуванню.

Частиною першою, сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки даний позов сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, підлягає задоволенню повністю, а згідно наявної у справі квитанції №36 від 31 серпня 2017 року позивачем за його подання сплачено судовий збір у розмірі 658 грн 14 коп., то вказана сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області про скасування податкового повідомлення - рішення задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області від 30 червня 2017 року №33760-13.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби України у Чернівецькій області (58013, м. Чернівці, вул. Героїв Майдану, 200а, ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (59324, с. Витилівка, Кіцманський район, Чернівецька області, ІПН НОМЕР_1) судові витрати, що складаються із судового збору, у розмірі 658 (шістсот пятдесят вісім) грн 14 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана або до Чернівецького окружного адміністративного суду або безпосередньо до Вінницького апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 грудня 2017 року.

Суддя О.П. Лелюк