Справа № 820/4934/17
Суддя: Зоркіна Ю.В.
Дата ухвалення: 2017-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

20 грудня 2017 р. № 820/4934/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Зоркіної Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Смоляр Є.А.,

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративний позов Нгуєн ОСОБА_3 Кионг до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення

встановив

Позивач, Нгуєн ОСОБА_3 Кионг, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить суд скасувати рішення, викладене у формі висновку про скасування посвідки на постійне проживання в Україні громадянину ОСОБА_4 Республіки В`єтнам Нгуєн ОСОБА_3 Кионг, 29.09.1959 р. н., УГІРФО ГУ МВС України в Харківській області від 12.10.2009 року.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на те, що проведеною перевіркою встановлено відсутність в матеріалах особової справи позивача документи, що підтверджують його право на постійне проживання на території України, а тому рішення про скасування посвідки є законним та обґрунтованим, а позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У звязку із неможливістю сторін самостійно надати певні докази, ухвалами Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2017 року, 06.12.2017 року витребувано у Немишлянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області завірені належним чином копії матеріалів особової справи Нгуєн ОСОБА_3 Кионг, ІНФОРМАЦІЯ_1, які було вилучено протоколом виїмки старшого оперуповноваженого по ОВД ОБНМ УБПС ГУ МВДУ в Харківській області майором міліції ОСОБА_5 від 17.03.2011 року, складеним на підставі постанови від 15.03.2011 року, проте незважаючи на отримання даних ухвал Немишлянським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, зазначені копії до суду не надані.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2017 року, визнано поважними причини пропущення строку на звернення до суду та поновлено строк звернення до суду у справі.

Суд, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали адміністративної справи, встановив наступні обставини.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, громадянин ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_6 Нгуєн ОСОБА_3 Кионг прибув до м. Херсон, з метою влаштування на роботу на комбайновий завод, де працював з 1990 року по 1995 рік і залишився проживати в Україні.

25.09.2009 року позивачу здійснено обмін посвідки на постійне проживання у звязку із досягненням 45 років та видано посвідку серії ХР номер 20899.

Позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Харківській області зі зверненням щодо обміну посвідки на постійне проживання. За результатами розгляду зазначеного звернення, відповідачем надано лист №04/26240 від 09.10.2017 року, в якому зазначено, що рішенням ВГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 12.10.2009 року йому скасовано посвідку на постійне проживання в Україні.

Підставами скасування визначено відсутність в особовій справі позивача документів, які підтверджують право громадянина СРВ Нгуєн ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, на постійне проживання в Україні.

Перевіряючи оскаржуване рішення відповідача на відповідність положенням ч.2 ст.2 КАС України суд зазначає наступне.

Правовідносини між позивачем та міграційними органами України на момент звернення позивача за отриманням дозволу на імміграцію та надання компетентним органом такого дозволу з видачею посвідки на проживання в Україні регулювалися Законом України "Про правовий статус іноземців" № 3929-ХІІ від 04.12.1994 року, та Законом України "Про імміграцію" № 2491-ІІІ від 07.06.2001 року.

Відповідно до ч.ч.2-4 ст.3 Закону України "Про правовий статус іноземців" (чинний на момент виникнення спірних правовідносин) іноземець може отримати дозвіл на імміграцію та іммігрувати на постійне проживання, якщо він: - має в Україні законне джерело існування; - перебуває у близьких родинних відносинах (батько, мати, діти, брат, сестра, подружжя, дід, баба, онуки) з громадянами України; - перебуває на утриманні громадянина України; - має на своєму утриманні громадянина України; - в інших передбачених законами України випадках.

Видача посвідки на постійне проживання позивачу здійснювалась відповідно до п.4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію", згідно з яким вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_6 та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Зазначені підстави для видачі посвідки на постійне проживання були самостійно визнані ВГІРФО УМВС України в Харківській області та зазначені в оскаржуваному рішенні.

Під час видачі посвідки на постійне проживання ВГІРФО УМВС України в Харківській області керувався зазначеними положеннями Закону України "Про імміграцію", будь-яких заперечень не висловлював, таким чином визнав позивача таким, що має дозвіл на імміграцію.

В національному паспорті громадянина ОСОБА_6 проставлений штамп, підпис і печатка уповноваженого органу МВС України "Дозволено постійне проживання в Україні, дата документування 21.05.2004 р.".

Позивач звернувся до відповідача із заявою щодо обміну посвідки у звязку із досягненням 45 років, обмін було здійснено, будь-яких претензій, додаткових вимог або заперечень з боку відповідача не висувалось.

ВГІРФО ГУМВС України в Харківській області при винесенні висновку від 12.10.2009 року про скасування посвідки на постійне проживання в Україні позивачу керувався п.4 розділу 5 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію".

Суд зазначає, що згідно з абз. 6 ст.1 Закону України "Про імміграцію" посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

При наданні посвідки на постійне місце проживання в Україні позивачу відповідач керувався абз. 4. п.4 розділу 5 Закону України "Про імміграцію", тобто проводив перевірку підстав залишення на постійне проживання на території України Позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив, та надав посвідку на постійне місце проживання в Україні. Цими же положеннями Закону ВГІРФО ГУМВС України в Харківській області обґрунтовує прийняття протилежного рішення - висновку про скасування посвідки на постійне проживання від 12.10.2009 року.

За цей період не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію.

Положеннями ст..ст. 12-13 Закону України «Про імміграцію» в ред.. чинній на момент виникнення спірних правовідносин було визначено, що вилучення посвідки на постійне проживання в Україні здійснюється після прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, за умови, якщо з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до п.п. 21-24 "Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень", затвердженого Постановою КМ України № 1983 від 26.12.2002р. (який діяв на час прийняття оскаржуваного рішення), дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію".

Суд зазначає, що за положеннями ст..12 Закону України «Про імміграцію» підлягає скасуванню дозвіл на імміграцію, а ст. 13 вказаного Закону встановлює вилучення посвідки на постійне місце проживання на підставі скасування дозволу на імміграцію.

Отже, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач застосував норму закону ст.12 Закону України "Про імміграцію" як підставу для скасування посвідки на постійне проживання в Україні, тоді як вказана норма передбачає скасування тільки дозволу на імміграцію.

Позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України в 1989 році, а Закон України "Про імміграцію" прийнятий 07 червня 2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень і позивачу в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

Таким чином, посвідка позивачу скасована без скасування дозволу на імміграцію, оскільки дозвіл на імміграцію позивачу не надавався - відсутній об'єкт скасування, як - то передбачає ст. 12 Закону України "Про імміграцію", а отже, висновок відповідача про перебування позивача "на іншій законній підставі" як на підставу для скасування посвідки на постійне проживання в Україні не відповідає вимогам ст. 12 та 13 Закону України "Про імміграцію".

Висновок ВГІРФО ГУМВС України в Харківській області про скасування посвідки на постійне проживання позивачу від 12.10.2009 року, прийнятий з порушенням вимог ст. 2 КАС України, а саме: на підставі та у спосіб, що не передбачений законом, оскільки застосована норма закону, що передбачає скасування дозволу на імміграцію, а означеним відповідачем скасована посвідка на постійне проживання в Україні, тоді як дозвіл не скасовувався та без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення позивач проживає на території України з 1990 року, наданням дозволу на постійне проживання в Україні підтверджувалась законність перебування іноземця в Україні; без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення та порушено положення "Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень", затвердженого Постановою КМ України № 1983 від 26.12.2002р..

Як встановлено приписами ст. 19 Конституції України відповідач - суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В силу частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При зазначених обставинах, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 2, 6-11, 14, 77, 139, 243-246, 250, 255, 295, 297, п.155 Перехідних положень КАС України, суд,

вирішив

Адміністративний позов задовольнити.

Скасувати рішення про скасування посвідки на постійне проживання в Україні громадянину ОСОБА_4 Республіки В`єтнам Нгуєн ОСОБА_3 Кионг, 29.09.1959 р. н., викладене у формі висновку УГІРФО ГУ МВС України в Харківській області від 12.10.2009 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Роз'яснити учасникам справи, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст рішення виготовлено 26.12.2017 року

Суддя Зоркіна Ю.В.