Справа № 495/8440/17
Суддя: Мишко В. В.
Дата ухвалення: 2017-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 495/8440/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2017 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Левченко А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу № 495/8440/17

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення та здоровя Білгород-Дністровської районної державної адміністрації

про визнання бездіяльності протиправною та стягнення недоплаченої щорічної разової допомоги як учаснику бойових дій

В С Т А Н О В И В :

19.10.2017 року адвокат ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення та здоровя Білгород-Дністровської районної державної адміністрації (далі по тексту відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення недоплаченої щорічної разової допомоги як учаснику бойових дій (а.с.1-5).

Так, позивач просить суд:

- визнати бездіяльність Управління соціального захисту населення та здоровя Білгород-Дністровської районної державної адміністрації щодо перерахунку щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня у розмірі встановленого статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2017 рік протиправною;

- зобовязати здійснити перерахунок, нарахувати і виплатити 5 360 грн. щорічної разової грошової допомоги як учаснику бойових дій за 2017 рік відповідно до ст.12 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі пяти мінімальних пенсій за віком, виходячи із ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» на момент проведення виплат, з урахуванням раніше виплачених сум.

Позивач ОСОБА_1, та його представник ОСОБА_2, в судове засідання не зявилися, але останнім подано до суду заяву, згідно якої він вимоги ОСОБА_1 підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити та розглянути справу у письмовому провадженні без участі сторін (а.с.21).

Представник відповідача Управління соціального захисту населення та охорони здоровя Б-Дністровської РДА, в судове засідання не зявився, але від т.в.о. начальника управління ОСОБА_3, до суду надійшла заява, згідно якої Управління соціального захисту населення та охорони здоровя районної державної адміністрації повернуло на адресу суду ухвалу про відкриття провадження у справі від 08.12.2017 року за позовом ОСОБА_4, так як ОСОБА_1 є мешканцем м. Білгород-Дністровський, тому на обліку в управлінні соціального захисту населення та охорони здоровя районної державної адміністрації, як пільговик не перебуває та соціальні виплати не отримує (а.с.59).

Відповідно до ч.1 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративна справа має бути розглянута і вирішена протягом розумного строку, але не більше місяця з дня відкриття провадження у справі, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами (ч.4 ст.122 КАС України).

Згідно із ч.4 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта (ч.6 ст.128 КАС України).

Враховуючи викладені обставини та норми чинного законодавства, суд вважає за можливе і необхідне, розглянути справу у письмовому провадженні за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.

Відповідно до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши адміністративний позов, вивчивши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, дослідивши надані докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступників висновків.

Відповідно до ч.1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно із пунктом першим частини першої статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією із сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушено або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав чи свобод.

Положеннями частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішеннях № 6-рп/1997 від 25.11.1997 року, № 9-рп/1997 від 25.12.1997 року щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55, статей 64, 124 Конституції України, статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України, встановлено, що кожен має право звернутись до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

При цьому, на думку суду, право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України. Саме по собі звернення до адміністративного позову ще не означає, що суд зобовязаний надати такий захист. Адже для того, щоб був наданий судовий захист, слід встановити, що особа, яка звернулась з позовом, дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем саме у публічно-правових відносинах.

З наведених норм права випливає, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушено його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність мають бути такими, що породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки саме у сфері публічно-правових відносин.

Так, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Управління соціального захисту населення та здоровя Білгород-Дністровської районної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та стягнення недоплаченої щорічної разової допомоги як учаснику бойових дій.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджено посвідченням серії MB № 034886 від 19.01.2015 року та має право на пільги, встановлені законодавством України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасникам бойових дій (а.с.6).

Сам вид щорічної разової грошової допомоги та її розмір було встановлено Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998 року № 367-ХІУ.

Статтею 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що щорічну виплату разової грошової допомоги до 05 травня у розмірах передбачених ст.ст. 12-16 цього Закону, здійснюють органи праці та соціального захисту населення через відділення звязку, або через установи банків; пенсіонерам за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами за місцем їх проживання чи одержання утримання. Законами України від 19 грудня 2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік» №489-У та від 28 грудня 2007 р. «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 107-У1 була спроба змінити формулювання відповідних положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Як зазначає позивач, у відповіді на усне звернення ОСОБА_5 про нарахування та виплату невиплаченої частини щорічної разової грошової допомоги як учаснику бойових дій за 2017 рік у сумі 6 560 гривень Управління соціального захисту та здоровя Білгород-Дністровської районної ради відмовило у доплаті невиплаченої частини разової грошової допомоги, посилаючись на:

- положення ст. 95 Конституції України, яка встановлює, що «Виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки Держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків»;

- статтю 48 Бюджетного кодексу України, яка визначає, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, а зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, і не виплачуються;

- положення п. 26 Закону України від 28.12.2014 р. № 79-УІІІ «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» яким визначається, що норми і положення статей 12,13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування;

- положення Постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2017 р. № 223 «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і «Про жертви нацистських переслідувань», які встановлюють розміри щорічної разової грошової допомоги учасникам бойових дій та інвалідам війни.

На думку позивача, керуючись принципом верховенства права, визначеним ст.8 Конституції України та ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України, загальними засадами пріоритетності прав людини, при призначенні щорічної разової допомоги учасникам бойових дій у 2017 році необхідно було застосовувати положення ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції Закону України від 25.12.1998 р. № 367-ХІУ, а не Постанову Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 р. № 141 та положення п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України». Останні є такими, що звужують обсяг передбачених Конституцією та Законами України права на соціальний захист учасника бойових дій.

Разом з тим, Європейський Суд з прав людини у справі «Кечко проти України» констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатністю, становить: з 1 травня 2017 року 1 312 грн.

Таким чином, за твердженням позивача, ОСОБА_1 повинен був отримати у 2017 році 6 560 грн. разової грошової допомоги. Однак, у 2017 році отримав лише 1 200 грн., а недоплата за 2016 рік становить 5 360 грн.

Згідно із ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Однак, з наданої до суду заяви відповідача вбачається, що ОСОБА_1 є мешканцем м. Білгород-Дністровський, тому на обліку в управлінні соціального захисту населення та охорони здоровя районної державної адміністрації, як пільговик не перебуває та соціальні виплати не отримує, тобто відповідач по справі - Управління соціального захисту населення та здоровя Білгород-Дністровського районної державної адміністрації, є неналежним відповідачем.

Відповідно до ст.52 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

В свою чергу, клопотання про заміну неналежного відповідача належним, а також згоди на таку заміну стороною позивача не заявлено та не надано. Таким чином, відповідач по справі - Управління соціального захисту населення та здоровя Білгород-Дністровської районної державної адміністрації, не є правозобовязаною особою у даних публічно-правових відносинах, тому, і не може бути тією особою, що має відповідати за даним позовом.

Крім того, матеріали справи взагалі не містять підтвердження звернення ОСОБА_5 до Управління соціального захисту та здоровя Білгород-Дністровської районної ради щодо нарахування та виплату невиплаченої частини щорічної разової грошової допомоги як учаснику бойових дій за 2017 рік у сумі 6 560 гривень.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до приписів ст.ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно із ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про необґрунтованість та неправомірність позовних вимог ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення та здоровя Білгород-Дністровської районної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та стягнення недоплаченої щорічної разової допомоги як учаснику бойових дій, у зв'язку з чим такий адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 1, 2, 6, 9-11, 41, 69-72, 122, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення та здоровя Білгород-Дністровської районної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та стягнення недоплаченої щорічної разової допомоги як учаснику бойових дій відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Мишко