Справа № 804/3940/17
Суддя: Павловський Дмитро Павлович
Дата ухвалення: 2017-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 грудня 2017 р. справа № 804/3940/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді - Павловського Д.П., суддів - Врони О.В., Ількова В.В., розглянувши у місті Дніпрі в порядку письмового провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Антимонопольного комітету України про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -
21 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Антимонопольного комітету України, в якому просив суд: звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору, як малозабезпеченого; витребувати у Антимонопольного комітету України в якості доказів скаргу ОСОБА_1 від 26.04.2017 р., з доданими до неї матеріалами для огляду в судовому засіданні, а також їх копії - для долучення до матеріалів справи; визнати недійсним, протиправним рішення Антимонопольного комітету України, яке міститься у листі від 02.06.17 р. № 128 - 17/02 - 6034 щодо не задоволення вимог скарги ОСОБА_1 від 26.04.2017 р., зобов'язати розглянути її об'єктивно, всебічно, по суті, прийняти відповідні заходи та надати обгрунтовану відповідь; стягнути з Антимонопольного комітету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн. + 20,00 грн. за кожен наступний день, починаючи із 21.06.2017 р., тобто, дати даної позовної заяви, і до винесення судового рішення у справі, або до усунення Антимонопольним комітетом України порушень законодавства, якщо це буде раніше; винести Окрему ухвалу і направити її Адміністрації Президента України, ОСОБА_2 Раді України та Кабінету Міністрів України для притягнення до відповідальності винних співробітників Антимонопольного комітету України (а.с. 4-5).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.04.2017 року позивачем було подано скаргу до Антимонопольного комітету України, в якій він повідомив про постійні навмисні протиправні дії Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз» у відношені до мешканців будинку в якому проживає позивач, а також, у скарзі позивач скаржився на створене товариство щодо розрахунків з населенням за отримані послуги. У відповідь на скаргу позивачем було отримано лист від 02.06.2017 № 128 - 17/02 6034, в якому відповідач повідомив, що Дніпропетровське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України діє у відповідності до чинного законодавства, доводи, викладені у скарзі не доведено, а також, не спростовано. Позивач наголошує, що хибними є висновки відповідача щодо відсутності доступу до квартири позивача, а також, висновки щодо надання договору, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Дніпрогаз». Позивач зазначає, що отримана ним відповідь є протиправною, і на даний час в його квартирі відсутнє газопостачання, тому, скарга повинна бути розглянута у найкоротший час, об'єктивно, всебічно, по суті, та з прийняттям відповідних заходів, з наданням обгрунтованої відповіді, з метою захисту прав позивача. Також, враховуючи тривалу бездіяльність, позивач зазначає, що йому вчиняється моральна шкода, яка зростає щодня, та зволікає до значних хвилювань, тому, позивач просить суд відшкодувати відповідачем йому моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн. та по 20,00 грн. щоденно, починаючи із дня подання позовної заяви до суду, або до усунення допущених порушень Антимонопольним комітетом України, якщо цей факт буде встановлено раніше. Щодо позовної вимоги про винесення окремої ухвали та направлення її до Адміністрації Президента України, ОСОБА_2 України та Кабінету Міністрів України, позивач обґрунтовує її прийняття, з метою притягнення винних співробітників Антимонопольного комітету України до відповідальності за вчинення протиправних дій.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.06.2017 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 щодо звільнення від сплати судового збору було відмовлено повністю, адміністративний позов залишено без руху, та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом пяти робочих днів, з моменту отримання копії даної ухвали, шляхом надання до суду оригіналу документа про сплату судового збору у розмірі 1280,00 грн., із заявлених позивачем майнових та немайнових вимог, а також, наданням позовної заяви викладеною українською мовою, з примірником для відповідача, та шляхом надання письмових доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги (а.с. 2-3).
Не погодившись з ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.06.2017 року, позивач оскаржив її до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду (а.с. 12-13), який ухвалою від 13.09.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково, ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.06.2017 року скасував, справу направив до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі (а.с. 27-28).
22.11.2017 року адміністративна справа № 804/3940/17 надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду (а.с. 29).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.11.2017 року клопотання ОСОБА_1 щодо звільнення його від сплати судового збору було задоволено, відкрито провадження у адміністративній справі, та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 20.12.17 року об 11:30 годин (а.с. 30).
Разом із відкриттям провадження у адміністративній справі, за клопотанням позивача судом витребувано у Антимонопольного комітету України додаткові письмові докази до адміністративної справи, а саме: скаргу ОСОБА_1 від 26.04.2017 р., з доданими до неї матеріалами для огляду в судовому засіданні, а також їх копії - для долучення до матеріалів справи (а.с. 30).
14.12.2017 року позивачем через канцелярію Дніпропетровського окружного адміністративного суду подано заяву з додатковими письмовими доказами, в обгрунтування заявлених позовних вимог, а саме: копію відповіді Антимонопольного комітету України від 02.06.17 № 128 - 17/02 6034 (а.с. 34-35).
У судове засідання 20.12.2017 року позивач та представник відповідача не прибули, належним чином повідомлялись про день, час і місце судового розгляду (а.с. 32, 33).
Позивач за змістом вимог заяви від 14.12.2017 року, просив суд розглянути адміністративну справу без його участі (а.с. 34).
Відповідач уповноваженого представника у судове засідання не направив, письмових заперечень на позов не надав.
Відповідно до частини 2 статті 175 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву, у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Згідно з частиною 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не зявилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Керуючись приписами статей 175, 194 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив розглянути адміністративну справу в порядку письмового провадження, за наявними матеріалами справи.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у адміністративному позові, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 26.04.2017 року за вхідним від 04.05.2017 № 14-01/547, ОСОБА_1 звернувся до Антимонопольного комітету України із скаргою щодо порушення законодавства про захист економічної конкуренції з боку Публічного акціонерного товариства «Дміпрогаз», що полягає у неправомірному відключенні квартири від газопостачання, у порушені процедури складання актів про порушення та безпідставному нарахуванні плати за спожитий природний газ, в межах компетенції.
Листом від 02.06.2017 № 128 - 17/02 6034 "Про розгляд звернення", Антимонопольний комітет України повідомив позивачу, що Дніпропетровське обласне територіальне відділенням Антимонопольного комітету України здійснювало розгляд його попередніх аналогічних за змістом звернень та повідомляло, що Публічне акціонерне товариство «Дніпрогаз» надало документи, які засвідчують виїзд робочої групи до житлового будинку позивача з метою відновлення газопостачання, а також акт, складений представниками Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз», завірений підписами незацікавлених осіб, та печаткою балансоутримувача, яким було зафіксовано відсутність вільного доступу до квартири ОСОБА_1 з метою проведення огляду встановленого газового обладнання та проведення опресування газопроводу, що унеможливлює пуск газу у систему (а.с. 35).
Також, у листі відповідач зазначив, що встановлення достовірності наданого Публічним акціонерним товариством «Дніпрогаз» акту, а також контроль за дотриманням Правил безпеки систем газопостачання не відноситься до компетенції органів Антимонопольного комітету України, крім того, Дніпропетровське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України пропонувало позивачу надати, зокрема, копію договору на постачання природного газу укладеного між ним та Публічним акціонерним товариством «Дніпрогаз». Відсутність документів, які б підтверджували факти та обставини, зазначені у зверненнях не дають можливості органам Комітету зробити відповідні висновки щодо наявності ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції в діях Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз», тобто, при розгляді звернень, Дніпропетровське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України діяло в межах компетенції та у спосіб, передбачений чинним законодавством (а.с. 35).
Щодо нарахування заборгованості за послуги газопостачання відповідач у листі зазначив, що згідно зі статтею 17 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», до функцій та повноважень НКРЕКП належать, зокрема: контроль за додержанням ліцензіатами законодавства у відповідній сфері регулювання і ліцензійних умов провадження господарської діяльності та вживає заходів до запобігання порушенням ліцензійних умов; захист прав та законних інтересів споживачів товарів (послуг), які виробляються (надаються) суб'єктами господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, розгляд звернень таких споживачів та врегулювання спорів, надання роз'яснень з питань застосування нормативно-правових актів Регулятора; участь у регулюванні платіжно-розрахункових відносин на ринках у сферах енергетики та комунальних послуг. Тому, з метою врегулювання питань, пов'язаних з неправомірним нарахуванням плати за послуги з газопостачання, позивач може звернутися до НКРЕКП або до суду (а.с. 35).
Разом з тим, відповідачем зазначено, що, у разі наявності у ОСОБА_1 документів, що можуть свідчити про ознаки порушення законодавства про захист економічної конкуренції в діях ПАТ «Дніпрогаз», він може звернутися до органів Антимонопольного комітету України із заявою, яка має відповідати вимогам викладеним у пункті 18 Правил розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, затверджених розпорядженням Антимонопольного комітету України від 19 квітня 1994 року № 5, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 6 травня 1994 року за № 90/299 (у редакції розпорядження Антимонопольного комітету України від 29 червня 1998 року № 169-р (із змінами) (а.с. 35).
Вирішуючи спір по суті позовних вимог щодо визнання недійсним, протиправним рішення Антимонопольного комітету України, яке міститься у листі від 02.06.17 р. № 128 - 17/02 - 6034 щодо не задоволення вимог скарги ОСОБА_1 від 26.04.2017 року, та зобов'язання розглянути її об'єктивно, всебічно, по суті, прийняти відповідні заходи та надати обгрунтовану відповідь, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України Про звернення громадян, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, обєднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обовязків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Частиною 1 статті 3 Закону України Про звернення громадян визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.
Відповідно до статті 7 Закону України Про звернення громадян, звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду.
У статті 8 Закону України Про звернення громадян міститься вичерпний перелік випадків коли звернення не розглядається, а саме звернення без зазначення місця проживання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство, визнається анонімним і розгляду не підлягає.
Не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.
Рішення про припинення розгляду такого звернення приймає керівник органу, про що повідомляється особі, яка подала звернення.

Відповідно до статті 16 Закону України Про звернення громадян, скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об'єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Статтею 19 Закону України Про звернення громадян визначено обов'язки органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг.

Так, згідно із статтею 19 Закону України Про звернення громадян, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані:

об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;

у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;

на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;

скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;

забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень;

письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;

вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина;

у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;

не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;

особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев'ятого частини першої цієї статті.

Судом встановлено, що відповідачем в порушення вимог вищезазначеної статті, не було розглянуто питання вжиття заходів щодо відновлення газопостачання квартири позивача, а також не порушено питання щодо притягнення винних осіб Дніпропетровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України до відповідальності.

Суд не погоджується з твердженням відповідача, що Публічне акціонерне товариство «Дніпрогаз» надало документи, які засвідчують виїзд робочої групи до житлового будинку позивача з метою відновлення газопостачання, а також щодо складання представниками Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз» акту, яким було зафіксовано відсутність вільного доступу до квартири ОСОБА_1, з метою проведення огляду встановленого газового обладнання та проведення опресування газопроводу, враховуючи, що ОСОБА_1 звертався до Антимонопольного комітету України на підставі Закону України Про звернення громадян, тому, відповідач, надаючи відповідь на скаргу повинен був керуватись положеннями саме вказаного Закону.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звертався до Антимонопольного комітету України зі скаргою, яка містила всі необхідні вимоги, передбачені частиною 7 статті 5 Закону України Про звернення громадян, та яка не була анонімною, тому, суд не вбачає підстав щодо не вжиття відповідних заходів, з метою прийняття відповідного рішення та захисту прав позивача, який вже досить тривалий час перебуває у квартирі, в якій відсутнє газопостачання.

Закон України Про звернення громадян забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, обєднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З огляду на викладені норми законодавства, суд приходить до висновку, що відповідачем протиправно не було надано обґрунтованої відповіді та не вжито всіх передбачених законом заходів, отже, з метою повного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зобов'язати Антимонопольний комітет України розглянути лист ОСОБА_1 від 02.06.17 року № 128 - 17/02 6034 об'єктивно, всебічно, по суті, прийняти відповідні заходи та надати обгрунтовану відповідь, згідно вимог чинного законодавства України.

Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення з Антимонопольного комітету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн. + 20,00 грн. за кожен наступний день, починаючи із 21.06.2017 р., тобто, дати даної позовної заяви, і до винесення судового рішення у справі, або до усунення Антимонопольним комітетом України порушень законодавства, якщо це буде раніше, суд виходить з наступного.

Згідно пункту 3 Постанови Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 р. за № 4, моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з абзацем 2 пункту 5 Постанови Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 р. за № 4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Судом не встановлено заподіяння моральної шкоди позивачу, підтвердження наявності порушення звичної душевної рівноваги, наявності негативного психічного впливу, значних хвилювань, враховуючи, що позивачем письмових доказів надано не було (медичні довідки про погіршення стану здоровя, перелік куплених ліків щодо відновлення нервової системи тощо).

Разом з тим, суд вважає необгрунтованою також суму, яку позивач оцінив у 2000,00 грн. + по 20,00 грн. за кожен наступний день. Посилання позивача на те, що розмір моральної шкоди встановлюється до внутрішнього переконання особи, не може бути обґрунтованим та належним фактом.

Суд звертає увагу, що позивач заявивши вимогу про стягнення моральної шкоди посилався на відсутність газопостачання в своєму мешканні та пов'язував свої моральні страждання саме з фактом відсутності газопостачання, а не з протиправним рішенням Антимонопольного комітету України щодо не розгляду його скарги, тому, в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про винесення Окремої ухвали і направлення її Адміністрації Президента України, ОСОБА_2 України та Кабінету Міністрів України для притягнення до відповідальності винних співробітників Антимонопольного комітету України, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1, 2 статті 249 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним субєктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

У разі необхідності, на власний розсуд, та за внутрішнім переконанням суд наділений повноваженнями щодо реагування на деякі порушення закону, стосовно яких він не може самостійно вжити заходів для усунення цих порушень, причин та умов, що їм сприяли, для встановлення винних осіб та притягнення їх до відповідальності.

Отже, суд вважає, що винесення окремої ухвали є правом суду, а не обов'язком, тому, у цій частині позовні вимоги задоволенню також не підлягають.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 3 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що поданих позивачем доказів достатньо для встановлення обставин справи та для ухвалення законного судового рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно із частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду не понесено судових витрат, повязаних зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду, тому, суд не вирішує питання щодо їх повернення.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 9, 72 - 77, 90, 139, 246 - 247, 249, 255, 295, 297Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (49005, АДРЕСА_1) до Антимонопольного комітету України (; 03680, місто Київ, вулиця Митрополита Василя Липківського, будинок 45) про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправним рішення Антимонопольного комітету України, яке міститься у листі від 02.06.17 року № 128 - 17/02 - 6034 щодо не задоволення вимог скарги ОСОБА_1 від 26.04.2017 року, та зобов'язати Антимонопольний комітет України розглянути лист ОСОБА_1 від 02.06.17 року № 128 - 17/02 6034 об'єктивно, всебічно, по суті, прийняти відповідні заходи та надати обгрунтовану відповідь, згідно вимог чинного законодавства України.

В частині позовних вимог про стягнення з Антимонопольного комітету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн. + 20,00 грн. за кожен наступний день, починаючи із 21.06.2017 р., тобто, дати даної позовної заяви, і до винесення судового рішення у справі, або до усунення Антимонопольним комітетом України порушень законодавства, якщо це буде раніше та винесення Окремої ухвали і направлення її Адміністрації Президента України, ОСОБА_2 України та Кабінету Міністрів України для притягнення до відповідальності винних співробітників Антимонопольного комітету України відмовити.

Копію рішення направити всім сторонам по справі.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до сатті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 цього Кодексу, безпосередньо до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Суддя Суддя ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6