Справа № 803/1612/17
Суддя: Костюкевич Сергій Федорович
Дата ухвалення: 2017-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2017 року ЛуцькСправа № 803/1612/17

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Костюкевича С.Ф.,

при секретарі судового засідання Шафранюк І.Ф.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Мельничук Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Любешівського районного сектору Управління Державної міграційної служби у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Любешівського районного сектору Управління державної міграційної служби України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 звернулася із заявою до Любешівського районного сектору УДМС України у Волинській області про видачу паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки, а не у формі ID-картки, форма якої не є паспортом та не є його єдиним зразком та проставити відмітку реєстрації місця проживання в паспорті.

Листом Любешівського районного сектору УДМС України у Волинській області позивачу повідомлено, що частиною четвертою статті 21 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» передбачено, що паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Оскільки, Любешівський районний сектор УДМС України у Волинській області повністю забезпечений обладнанням для виготовлення паспорта громадянина України у вигляді ID-картки, тому видача паспорта громадянина України (зразка 1994 року) у вигляді книжечки є неможливою та територіальні підрозділи УДМС України у Волинській області не здійснюють реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання осіб.

Позивач вважає, що бездіяльність відповідача щодо не оформлення паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки призводить до негативних наслідків та порушує її права та законні інтереси, а тому просить зобов'язати відповідача оформити та видати бланк паспорту ОСОБА_1 у формі паспортної книжечки.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просила позов задовольнити.

Представник відповідача в поданих запереченнях на адміністративний позов позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що запровадження в Україні біометричних паспортів обумовлене Планом дій до введення безвізового режиму з Євросоюзом, схваленим у листопаді 2010 року. Біометричні паспорти на сьогодні є міжнародною вимогою на шляху лібералізації візового режиму з Євросоюзом. Частиною четвертою статті 21 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» передбачено, що паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Крім того, прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року №302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України», з 01.11.2016 року припиняється.

Також зазначив, що оскільки Любешівський районний сектор УДМС України у Волинській області на момент звернення ОСОБА_1 не був забезпечений відповідним обладнанням, тому оформлення паспорта зразка 1994 року у вигляді книжечки є неможливим.

При цьому, відповідно до накладної від 13.04.2017 року усі бланки паспортів у вигляді книжечки Любешівським районним сектором УДМС України у Волинській області були передані для знищення до УДМС України у Волинській області. Враховуючи вищенаведене, вважає, що дії Любешівського районного сектору УДМС України у Волинській області повністю відповідають вимогам чинного законодавства України, а позовні вимоги є необґрунтованими, у зв'язку з чим просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1.

10.10.2017 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до Любешівського районного сектору УДМС України у Волинській області про видачу паспорта громадянина України виключно у формі паспортної книжечки, а не у формі ID-картки, форма якої не є паспортом та не є його єдиним зразком.

Листом Любешівського районного сектору Управління Державної міграційної служби у Волинській області від 07.11.2017 року №0720/681 ОСОБА_1 повідомлено, що частиною четвертою статті 21 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 року №5492-VI передбачено, що паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Ратнівський районний сектор УДМС України у Волинській області повністю забезпечений обладнанням для виготовлення паспорта громадянина України у вигляді ID-картки, а тому видача паспорта громадянина України (зразка 1994 року) у вигляді книжечки є неможливою.

Додатково повідомили, що згідно з чинним законодавством України паспорт громадянина України оформляється територіальними органами та підрозділами ДМС, що забезпечені відповідним обладнанням, всім визначеним законодавством категоріям громадян, починаючи з 14-річного віку, тільки у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Також було роз'яснено, що територіальними підрозділами ДМС, які мають відповідне обладнання для оформлення паспорта громадянина України у формі картки, прийом заяв на оформлення паспорта громадянина України зразка 1994 року не здійснюється.

Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Статтею 5 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року №2235-III (далі - Закон №2235-III) передбачено, що документом, що підтверджує громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України.

Відповідно до статті 5 Закону №2235-III постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року №2503-XII затверджено Положення про паспорт громадянина (далі - Положення №2503-XII).

Згідно з пунктами 1, 3 Положення №2503-XII паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт дійсний для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.

Бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 року №5492-VI (далі - Закон №5492-VI) - єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина.

Згідно з частиною першою 1 статті 7 цього Закону, до Реєстру вноситься така інформація про особу: 1) ім'я особи; 2) дата народження/смерті; 3) місце народження; 4) стать; 5) дата внесення інформації про особу до Реєстру; 6) відомості про батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників та інших представників; 7) відомості про громадянство або його відсутність та підстави набуття громадянства України;8) реквізити документів, виданих особі засобами Реєстру, а також документів, на підставі яких видані такі документи (тип, назва документа, серія, номер, дата видачі та уповноважений суб'єкт, що видав документ, строк дії документа); (9) реквізити документів, що підтверджують смерть особи або визнання особи померлою чи безвісно відсутньою; 10) відцифрований зразок підпису особи; 11) відцифрований образ обличчя особи; 12) відцифровані відбитки пальців рук особи (у разі оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичного паспорта України, службового паспорта України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, проїзного документа біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзного документа особи, якій надано додатковий захист, картки мігранта).

Крім того, пунктом 13 частини першої статті 7 цього Закону визначено, що відцифровані відбитки пальців рук вносяться до реєстру, виключно за згодою особи.

Частинами першою, другою статті 21 Закону №5492-VI передбачено, що паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов'язаний отримати паспорт громадянина України. Оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною четвертою вказаної статті визначено, що паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Згідно з частинами першою, другою статті 15 цього Закону, бланки документів, які містять безконтактний електронний носій, виготовляються відповідно до вимог державних (національних) та міжнародних стандартів та з урахуванням рекомендацій Міжнародної організації цивільної авіації (ICAO) і повинні мати ступінь захисту, що унеможливлює їх підроблення.

Бланки документів, які не містять безконтактного електронного носія, виготовляються відповідно до вимог державних (національних) та міжнародних стандартів і повинні мати ступінь захисту, що унеможливлює їх підроблення.

Бланки документів, якщо інше не визначено цим Законом, виготовляються за єдиними зразками та технічними описами, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Постанови КМУ «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» від 25.03.2015 №302 (далі - Постанова № 302) постановлено запровадити із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру: з 1 січня 2016 року оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 р. N 2503-XII; з 1 листопада 2016 року оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.

Пунктом 3 цієї Постанови установлено, що до завершення роботи із забезпечення в повному обсязі територіальних підрозділів Державної міграційної служби матеріально-технічними ресурсами, необхідними для оформлення і видачі паспорта громадянина України, зразки бланків якого затверджено цією постановою, паспорт громадянина України може оформлятися з використанням бланка паспорта громадянина України у формі книжечки; прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 1 листопада 2016 року припиняється; паспорт громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, оформлений та виданий на підставі документів, поданих до 1 листопада 2016 року, є чинним протягом строку, на який його було видано.

Судом встановлено, що на день звернення (10.10.2017) із заявою ОСОБА_1, Любешівський районний сектор УДМС у Волинській області був забезпечений обладнанням для виготовлення паспорта громадянина України у вигляді картки.

Крім того, із заявою до Любешівського районного сектору УДМС у Волинській області ОСОБА_1 про видачу паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки звернулися 10.10.2017 року, тобто після 01.11.2016 року, в той час як пунктом 3 Постанови №302 передбачено, що прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 01.11.2016 року припиняється.

Разом з тим, згідно накладної від 13.04.2017 року №17-3, усі бланки паспортів у вигляді книжечки Любешівським районним сектором УДМСУ у Волинській області були передані для знищення до Управління ДМС України у Волинській області.

Отже, з наведеного слідує, що відповідач зобов'язаний забезпечувати оформлення та видачу паспортів громадянам України у відповідності до вимог чинного законодавства, а саме здійснювати видачу паспортів у вигляді картки.

Особам гарантується право на відмову від внесення відцифрованих відбитків пальців рук до безконтактного електронного носія, що міститься у паспорті громадянина України. Таке право реалізується шляхом подання заяви відповідному уповноваженому суб'єкту про внесення або відмову від внесення відцифрованих відбитків пальців рук особи до безконтактного електронного носія.

Отже, чинним законодавством гарантоване право на відмову від внесення відцифрованих відбитків пальців рук до безконтактного електронного носія, що міститься у паспорті громадянина України.

В той же час, жодних виключень за релігійними переконаннями громадян стосовно форми та порядку видачі паспорту ні Закон №5492-VI, ні Положення №2503-ХІІ не містять.

Крім того, суд зазначає, що Постановою № 302 визначено порядок прийому та видачі паспорта громадянина України, зокрема, ним передбачено алгоритм дій працівників ДМС, а також перелік та форма документів, які подаються для виготовлення паспорта.

У даному випадку форма, поданої позивачем, заяви не відповідає вимогам чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини, а подана у формі листа - звернення.

На вказаний лист-звернення, відповідачем у встановленому порядку надано вичерпну відповідь із посиланням на норми чинного законодавства.

Рішення про відмову в оформленні паспорта з підстав, визначених статтею 16 Закону №5492-VI відповідачем не приймалося, а відтак твердження позивача про необхідність посилання на підстави відмови у наданій їй відповіді є безпідставними.

Також суд вважає, що у спірних правовідносинах, які виникли між сторонами не допущено дискримінації щодо ОСОБА_1 за релігійною чи іншою ознакою, а відтак відповідач діяв у спосіб, визначений частиною другою статті 19 Конституції України.

Крім того, суд зазначає, що згідно з статтею 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров'я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов'язкова.

Ніхто не може бути увільнений від своїх обов'язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов'язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов'язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.

Статтею 4 цього Закону визначено, що громадяни України є рівними перед законом і мають рівні права в усіх галузях економічного, політичного, соціального і культурного життя незалежно від їх ставлення до релігії. В офіційних документах ставлення громадянина до релігії не вказується.

Будь-яке пряме чи непряме обмеження прав, встановлення прямих чи непрямих переваг громадян залежно від їх ставлення до релігії, так само як і розпалювання пов'язаних з цим ворожнечі й ненависті чи ображання почуттів громадян, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом.

Ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов'язків. Заміна виконання одного обов'язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

У пункту 125 Рішення Європейського суду з прав людини від 01.07.2014 по справі «S.A.S. проти Франції» (Заява №43835/11) зазначено: «…хоча релігійна свобода є передусім справою совісті кожної окремої людини, вона також означає право людини на свободу сповідувати свою релігію одноособово і приватно або спільно з іншими, прилюдно та у колі своїх одновірців. У статті 9 перелічені різні форми, в яких людина може реалізовувати право на сповідування своєї релігії або переконань - це можуть бути богослужіння, вчення, а також виконання та дотримання релігійних обрядів (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Cha'are Shalom Ve Tsedek проти Франції» [ВП], №27417/95, §73, ECHR 2000-VII, і згадане вище рішення у справі Leyla Sahin, § 105). Однак, гарантії статті 9 не поширюються на кожну дію, на вчинення якої особу спонукає чи надихає релігія або переконання, і ця стаття не завжди гарантує особі право поводити себе у публічній сфері так, як приписує її релігія або переконання (див., наприклад, рішення у справі «Arrowsmith проти Сполученого Королівства, №7050/75, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року, DR 19; рішення у справі «Kalac проти Туреччини» від 1 липня 1997 року, §27, Reports of Judgments and Decisions 1997-IV; та згадане вище рішення у справі Leyla Sahin, §§105 і 121). […] 161. Суд нагадує, що загальна політика або заходи, які призводять до непропорційно серйозних негативних наслідків для певної групи людей, можуть вважатися дискримінаційними, навіть якщо вони не спрямовані конкретно проти цієї групи і не мають дискримінаційної мети (див., серед інших джерел, рішення у справі «D.H. та інші проти Чеської Республіки» [ВП], № 57325/00, §§ 175 і 184-185, ECHR 2007-IV). Але дискримінаційного характеру така політика чи заходи набувають лише у випадку, якщо вони не мають під собою «об'єктивних і достатніх підстав», тобто, якщо вони не служать досягненню «легітимної мети» або якщо не забезпечено «належного пропорційного співвідношення» між використовуваними засобами та поставленою метою (див. там само, § 196)…».

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 може реалізовувати своє законне право на свободу совісті лише в межах, передбачених статтею 35 Конституції України, Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» та інших законодавчих актів України.

Виконання ОСОБА_1 свого обов'язку з отримання паспорта громадянина України повинно відбуватися (реалізовуватися) відповідно до вимог Закону №5492-VI. Жодних привілеїв, переваг, додаткових прав її релігійні переконання не надають.

Посилання позивача в судовому засіданні на ч. 2 ст. 14 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», яка передбачає право громадян на отримання паспорта громадянина України як у формі книжечки так і у формі картки як підставу для видачі їм паспорта у формі книжечки не є підставним, оскільки дана стаття роз'яснює лише форми та опис всіх документів, перелічених у ч. 1 ст. 13 цього Закону (18 позицій документів), а безпосередньо розкривається зміст та форма видачі цих документів (у формі книжечки, картки чи буклета) в статтях 21-36 цього Закону в т. ч. і щодо форми паспорта громадянина України (ст. 21 Закону).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність у відповідача обов'язку оформити та видати ОСОБА_1 паспорта громадянина України раніше встановленого зразка у вигляді паспортної книжечки, а тому позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Керуючись статтями 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України та на підставі Закону України «Про громадянство України», Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Любешівського районного сектору Управління Державної міграційної служби у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії відмовити.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статями 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням вимог підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» цього Кодексу. Апеляційна скарга може бути подана до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 (44244, АДРЕСА_1).

Відповідач Любешівський районний сектор Управління Державної міграційної служби у Волинській області (44200, Волинська область, Любешівський район, селище міського типу Любешів, вулиця Незалежності, 53).

Головуючий суддя С.Ф. Костюкевич

Повне рішення суду складено 30.12.2017 року.