Справа № 320/4904/17
Суддя: Бахаєв І. М.
Дата ухвалення: 2017-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Дата документу 21.12.2017
Справа № 320/4904/17
Провадження № 2-а/320/211/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2017 року м. Мелітополь Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Бахаєва І.М.,

при секретарі - Фурсовій Л.І.,

за участю:

представника відповідача - Бердега М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мелітополі адміністративну справу, відкриту за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Мелітопольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про зобов'язання призначити пенсію за віком,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить зобов'язати Мелітопольське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити їй виплату пенсії за віком з 21.03.2017 (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів, посилаючись на те, що 1998 вона виїхала з України на постійне проживання до Ізраїлю, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Перед виїздом за кордон позивач мешкала за адресою: АДРЕСА_1. При віці 59 років і страховому стажу понад 20 рік, вона досягла усіх необхідних умов призначення пенсії за віком, встановлених ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Ані до виїзду, ані станом на даний час, пенсія йому не призначалась та пенсійних виплат він не отримує. 21.03.2017 її представник, від її імені звернувся безпосередньо до Мелітопольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із його особистою нотаріально посвідченою та апостильованою заявою про призначення пенсії за віком, разом з оригіналами усіх необхідних документів, які були надані для огляду та засвідчення копій. 06.04.2017 рішенням №41/М-1, відповідач відмовив у призначенні позивачу виплати пенсії посилаючись на відсутність на те законних підстав оскільки у неї відсутня реєстрації на території України, що є протиправним та заборонено чинним законодавством. Крім того відповідач поставив право позивача на призначення пенсії у залежність від укладення угоди про пенсійне забезпечення між Україною та Ізраїлем, що також заборонено діючим законодавством. Представник позивача звернувся до ПФУ із заявою про визначення уповноваженого територіального органу, що має розглянути заяву про призначення пенсії. Листом №3238/А-11 від 23.03.2017 позивача повідомлено, що управлінням, визначеним для розгляду її заяви про призначення пенсії є Мелітопольське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області. 21.03.2017 представник позивача звернувся до відповідача із особистою заявою ОСОБА_2 про призначення пенсії, разом з оригіналами усіх необхідних документів для призначення пенсії. Позивач зазначає, що кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Вона громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися, всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і на пенсійне забезпечення, а тому, за відсутності законодавчих перешкод для призначення пенсії, відповідач зобов'язаний призначити та здійснювати виплату їй пенсії. Право громадянина на призначення та одержання пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межам. Зазначає, що право громадян України, які постійно проживають за кордоном, на отримання ними пенсійних виплат однозначно встановлено рішенням Конституційного суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009, яким були визнані неконституційними положення Закону, які забороняли виплату пенсій при виїзді на місце постійного проживання за кордон.

У додаткових поясненнях наданих на заперечення представника відповідача представник позивача вказує, що усі питання пенсійного забезпечення ОСОБА_2 регулюються ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Відсутність міжнародної пенсійної угоди між Україною та Ізраїлем не перешкоджає відповідачу призначити пенсію позивачці. Крім того, представники позивача діють на підставі нотаріально посвідченої та апостильованої довіреності і мають право представляти інтереси позивача, у тому числі подавати заяву до Управління пенсійного фонду України.

В судове засідання позивач не з'явилась, від її представника надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, на задоволені позову наполягає.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечила, та пояснила, що позивачу було правомірно відмовлено в призначенні пенсії, так як вона повинна звертатись за місцем свого проживання (реєстрації) і пред'явити паспорт громадянина України, а не паспорт громадянина України для виїзду за кордон, оскільки він не є належним документом, крім того, сплив термін його дії. Також представником відповідача надано письмові заперечення, в яких зазначено, що питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій громадянам України регулюється Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 N 22-1 (із змінами) (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 р. за N 1566/11846) (далі Порядок). Відповідно до пункту 1.1 Порядку заява про призначення пенсії непрацюючим особам подається заявником особисто або через Представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації). Відповідно до пункту 2.1 Порядку до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про місце проживання (реєстрації) особи. Відповідно до пункту 2.9 Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік), але згідно з п.1 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 р.№ 2503-XII, документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України є паспорт громадянина України. Паспорт є дійсним для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Відповідно до п.2 Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23.02.2007 року № 719-V паспорт громадянина України для виїзду за кордон - це документ, що посвідчує особу громадянина України під час перетину ним державного кордону України та перебування за кордоном. Стаття 51 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058 ( далі Закон №1058) передбачає умови виплати пенсії у разі виїзду за кордон для осіб, які вже мали статус пенсіонера до виїзду за кордон. Визначення терміну пенсіонер зазначено в статті 1 Закону-1058. Позивач виїхав на постійне проживання до Ізраїлю та на день подання заяви ( через Представника ) про призначення пенсії за віком знаходиться на території іншої держави, тобто не виконуються умови пункту 1.1 та 1.2 Порядку, а саме Представник звернувся із заявою про призначення пенсії за віком Позивачу до органу не за місцем проживання ( реєстрації). Оскільки на теперішній час відсутня Угода щодо пенсійного забезпечення громадян між Урядами України та Ізраїлю, тому розглядати питання щодо призначення пенсії за віком Позивачу за іншими нормативними актами немає підстав. Надані Представником документи не відповідають вимогам Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а саме - не надано документа, який би підтверджував місце проживання (реєстрації) в Україні, а також строк дії закордонного паспорта позивача сплив 12.05.2006 року.

Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, заслухавши пояснення представника відповідача, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об'єктивному та всебічному з'ясування обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1, 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 8 Конституції України Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

У відповідності до вимог ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно з вимогами ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 виїхала з України на постійне місце проживання в Ізраїль, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.

Перед виїздом за кордон позивач мешкала за адресою: АДРЕСА_1.

Дані обставини визнаються сторонами, тому згідно вимог ч. 1 ст. 78 КАС України можуть не доказуватися перед судом.

Позивач ОСОБА_2 в особі свого представника звернувся до Пенсійного фонду України з заявою щодо передачі його заяви про призначення пенсії за належністю уповноваженому управління для розгляду по суті

Листом Пенсійного фонду України від 23.03.2017 №3238/А-11 представника позивача було повідомлено про те, що відповідно до Порядку, затвердженого 25.11.2005 №22-1 заявник з приводу призначення пенсії повинен звертатись особисто за місцем свого проживання (реєстрації) та надіслано звернення представника позивача до Мелітопольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області /а.с.37/

21.03.2017 представник позивача, діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_2, звернувся до Мелітопольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із особистою заявою останнього про призначення пенсії за віком, разом з оригіналами та засвідченими копіями усіх необхідних документів./а.с.41-44/

Листом від 28.03.2017, направленим з супровідним листом від 06.04.2017 №41/М-1 Мелітопольське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повідомило представника позивача про відмову у призначенні пенсії на підставі того, що не має законних підстав для прийняття рішення про призначення ОСОБА_2 пенсії, у зв'язку з тим, що у позивача відсутня реєстрації на території України, нею пред'явлено паспорт для виїзду за кордон, а не паспорт громадянина України та відсутня Угода між урядами України та Ізраїлю щодо пенсійного забезпечення громадян./а.с.45-48/

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 49, другим реченням статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України(неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України ", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

Відповідно до частин першої і четвертої статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені устатті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 5 Закону України «Про громадянство України» встановлено, що документами, які підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Отже, право громадянина на призначення пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні та відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення.

Пунктом 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з пунктом 2.9 цього Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).

Відповідно до статті 5 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Судом встановлено, що згідно паспорту громадянина України для виїзду за кордон, який було видано позивачу, вона є громадянином України, постійне місце проживання якого є держава Ізраїль.

Отже, ОСОБА_2, як громадянин України, має право на звернення до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії.

Встановлено, що позивач починаючи з 1977 року по 1997 рік працювала на підприємствах м. Мелітополя Запорізької області, на час звернення до Пенсійного фонду України досягла п'ятдесяти дев'яти річного віку та мала необхідний стаж для призначення пенсії за віком, встановлений ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Також встановлено, що позивачем були надані всі документі, які визначенні Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове держане пенсійне страхування», окрім документа, який підтверджує її місце реєстрації в Україні.

Підставою для відмови у призначенні пенсії позивачу стало неподання ОСОБА_2 документа, який би підтверджував реєстрацію його місця проживання в Україні.

Проте, проживаючи в Ізраїлі, як громадянка України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховною Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акту, з точки зору його відповідності Конституції та у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію, як акт прямої дії.

Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 КАС України, звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України - гарантується.

З урахуванням вищезазначеного рішення вбачається, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або наявністю відмітки про реєстрацію місця проживання в Україні.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, в Україні чи за її межами. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач безпідставно відмовив в призначенні пенсії позивачу.

Сплив строку дії закордонного паспорту позивача не позбавляє її громадянства України та права на пенсію.

Згідно до ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» - пенсії, призначені за цим Законом, індексуються відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення.

Відповідно до ст.ст. 2, 4 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 %, пенсія підлягає обов'язковій індексації.

Згідно ст.ст. 1, 2, 6 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 р. № 2050-111 підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів (у т.ч. пенсій), у випадку порушення строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого органу, які виплачують за рахунок коштів Пенсійного фонду України, ... а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету

За таких обставин, пенсійні виплати мають бути призначені , нараховані і виплачені з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд враховуючи, що позивач свою провину у вчиненні адміністративного правопорушення визнав повністю, що свідчить про його каяття та відповідальність, а визначене протоколом адміністративне правопорушення є малозначним, виходячи з засад справедливості, законності та гуманності, вважає, що позов підлягає повному задоволенню.

Керуючись ст.ст.8,19,22,24,46 Конституції України, ст.2 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст.4,7,44,49,51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст.ст.6,9,14,72,77,78,246 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Мелітопольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про зобов'язання призначити пенсію за віком - задовольнити у повному обсязі.

Зобов'язати Мелітопольське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити пенсію за віком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 21.03.2017 у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з проведенням індексації та компенсацією втрат частини доходів.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області шляхом подання в 30-денний строк з дня отримання копії рішення апеляційної скарги.

СУДДЯ: І.М. БАХАЄВ