Справа № 520/7409/17
Суддя: Пучкова І. М.
Дата ухвалення: 2017-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

__________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/7409/17
Провадження № 2-а/520/603/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2017 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

судді Пучкової І.М.

за участю секретаря Бродецької Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання дій неправомірними та відшкодування шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач 26.06.2017 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання дій неправомірними та відшкодування шкоди, посилаючись на те, що відповідачем були неправомірно зняті з рахунку позивача грошові кошти у сумі 10412,04 грн., що були нараховані як пенсія.

Представник відповідача надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти позову заперечив у повному обсязі, посилався на те, що позивач виїхав на постійне місце проживання за кордон, тому було необхідно зупинити виплату пенсії та стягнути з позивача суму надміру виплачені кошти.

Дослідивши надані докази та матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов є обгрунтованим підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 03.01.1992 р позивач перебував на обліку та отримував пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

З 07.02.2011 р. позивач перебуває на пенсійному обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеса, нині Центральному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Одесі.

11.12.2015 р. позивач звернувся до управління з заявою про надання довідки про відсутність у нього заборгованості перед Пенсійним фондом для надання до Державної міграційної служби України.

ОСОБА_2 управління Державної міграційної служби України в Одеській області - вих. № 4/2-3504 від 23.03.2016 р. - підтверджено, що позивачеві дозволено виїзд на постійне місце проживання за кордон, але з клопотанням про видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон на постійне місце проживання він на той час не звертався.

Листом відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області - вих. № 701/1 від 11.03.2016 р. - підтверджено, що позивач зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, 65016.

02.11.2016 року управлінням повторно направлено запити до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області вих. № 5780 та до ОСОБА_2 управління Державної міграційної служби України в Одеській області - вих. № 5779.

Листом відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області - вих. № 3442/1 від 08.11.2016 р. - надано інформацію, що позивача знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1, 65016, з 22.04.2016 р. у зв'язку з виїздом на постійне проживання до Ізраїлю.

ОСОБА_2 управління Державної міграційної служби України в Одеській області - вих. № 4/1-14194 від 30.11.2016 р. - підтверджено, що позивач отримав паспорт громадянина України для виїзду за кордон на постійне проживання.

Управлінням було направлено листа до ПАТ «АБ Південний» про повернення коштів для виплати пенсії позивачеві з розрахунку з 01.06.2016 по 30.1 1.2016 р. в сумі 11865,00 грн.

ПАТ «АБ Південний» повернув кошти для виплати пенсії позивачеві за період з 01.06.2016 по 30.1 1.2016 р. в сумі 10412,04 грн., оскільки пенсійну виплату за травень 2016 р. було знято з поточного рахунку позивача.

26.01.2017 р. позивач особисто звернувся до управління та надав біометричний паспорт громадянина України від 18.01.2017 р. та довідку про реєстрацію за місцем проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, 65016.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед відїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

За рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» за № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, положенням пункту 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Положення Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У Рішенні зазначено, що п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» створено правову ситуацію, у якій громадяни, які працювали на території України, сплачували страхові внески і отримали право на пенсію, але обрали постійним місцем проживання державу, з якою Україна не уклала міжнародний договір щодо виплати громадянам України пенсій, зароблених в Україні, позбавлені можливості їх одержувати. При цьому наголошується, що вказані положення Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» суперечать приписам Конституції України щодо неможливості скасування конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав і свобод громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права громадян на соціальний захист у старості (стаття 22, частини перша, друга статті 24, частина третя статті 25, частина перша статті 46).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у звязку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обовязку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ст.24 Конституції України, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" від 4 листопада 1950 року, згідно з якою користування правами та свободами, визначеними в "Конвенції", має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до "Конвенції", якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обовязковими для виконання Україною відповідно до статті 46 "Конвенції", суди при розгляді справ зобовязані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі, й викладеному у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерел права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про громадянство», документами, що підтверджують громадянство України, є: 1) паспорт громадянина України; 3) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 4) тимчасове посвідчення громадянина України; 6) дипломатичний паспорт; 7) службовий паспорт; 8) посвідчення особи моряка; 9) посвідчення члена екіпажу; 10) посвідчення особи на повернення в Україну.

Проживаючи в Ізраїлі, позивач має такі ж самі конституційні права як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Зважаючи на те, що постійне місце проживання за кордоном не є підставою для зупинення виплати пенсії, суд дійшов висновку про порушення прав позивача.

Відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 105 КАС України, адміністративний позов може містити вимогу про стягнення з відповідача субєкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно зі ст.ст. 22, 23 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Оскільки внаслідок незаконних дій Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, ОСОБА_1 було завдано збитків у розмірі 10412,04 грн., вони підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 19, 22, 24, 25, 46 Конституції України, 6-11, 158-163, 256 КАС України, 22, 1173 ЦК України, 49, 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання дій неправомірними та відшкодування шкоди задовольнити.

Визнати дії Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі щодо повернення нарахованої ОСОБА_1 пенсії в сумі 10412 (десять тисяч чотириста дванадцять) гривень 04 копійки неправомірними.

Стягнути з Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі на користь ОСОБА_1 10412 (десять тисяч чотириста дванадцять) гривень 04 копійки.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя Пучкова І. М.