Справа № 752/9693/17
Суддя: Літвіна Н. М.
Дата ухвалення: 2017-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 752/9693/17 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Новак А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Літвіної Н.М.

суддів Федотова І.В.

Коротких А.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулась до суду з адміністративним позовом до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування позову зазначила, що до січня 2014 року отримувала пенсію за віком, проте, надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, у зв'язку з чим виплату пенсії здійснено на майбутнє, а саме по 30 червня 2014 року та припинено.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року адміністративний позов задоволено частково: зобов'язано Правобережне об'єднане управління пенсійного фонду України у м. Києві поновити ОСОБА_3 виплату пенсії за віком, починаючи з 10 березня 2017 року, як непрацюючому пенсіонеру, із застосуванням підвищень, індексацій, надбавок та доплат на визначений пенсіонером банківський рахунок; стягнуто з Правобережного об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у сумі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач - ОСОБА_3, подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване судове рішення змінити та зобов'язати відповідача поновити ОСОБА_3 виплату пенсії за віком з дати припинення - з 01 липня 2014 року, як непрацюючому пенсіонеру, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат передбачених чинним пенсійним законодавством України та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що з дати ухвалення рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року територіальні органи Пенсійного фонду України не мають повноважень припиняти виплату пенсії громадянам України, які виїжджають на постійне місця проживання до країн, з якими не укладено договорів про пенсійне забезпечення на підставі норм Закону, що визнані неконституційними. При цьому, представник апелянта стверджує, що судом першої інстанції неправомірно застосовано до заявлених позовних вимог строк позовної давності, оскільки позивач про порушення своїх прав дізналась 05 квітня 2017 року та звернулась до суду 13 травня 2017 року, тобто в межах шестимісячного строку.

Також з апеляційною скаргою звернувся відповідач - Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві, та просить суд скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що право на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг за законодавством України мають особи, які є громадянами України. Разом з тим, всупереч вимогам п. 29.9 постанови Правління Пенсійного фонду України «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 22-1 від 25 листопада 2005 року, представником позивача до заяви про призначення пенсії від 10 березня 2017 року не було надано паспорт громадянина України - ОСОБА_3 Крім того, не було надано оригіналів документів про стаж, вік та заробітну плату позивача як це передбачено п. 2.23 зазначеного Порядку.

Станом на 19 грудня 2017 року позивачем та відповідачем не надано до суду письмових заперечень на апеляційні скарги.

У зв'язку з неприбуттям жодної з осіб, які беруть участь у справі у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, відповідно до ч. 4 ст. 229, п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а скарга відповідача - підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи до 01 липня 2014 року позивач знаходилась на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва, та отримувала пенсію за віком. Особовий рахунок позивача був знятий у зв'язку з переїздом на постійне місце проживання до Держави Ізраїль.

14 березня 2017 року позивач звернулась до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про поновлення виплати пенсії у відповідності до чинного законодавства України, яка була припинена у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон.

Однак, відповідач листом від 05 квітня 2017 року повідомив представника позивача, що питання щодо поновлення виплати пенсії буде розглянуто після надання документів, передбачених постановою правління Пенсійного фонду України «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 25 липня 2005 року № 22-1.

Вважаючи зазначене рішення відповідача протиправним, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством не визначено підставою для відмови в поновленні виплати раніше призначеної пенсії подання особою заяви за формою, що не відповідає додатку 2 до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в межах строку звернення до суду, визначеного ст. 99 КАС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Крім того, на час розгляду справи підстав для зобов'язання відповідача провести вищезазначені дії з урахуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат не має, оскільки перерахунок пенсії позивачу не проведений та доказів того, що позивач при його проведенні не врахує вищезазначені виплати, надбавки тощо, суду не надано.

Колегія суддів погоджується з даним висновком та вважає, що застосуванню підлягають наступні норми чинного законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Законі України «Про пенсійне забезпечення», якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію на рівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міжнародними угодами.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

У відповідності до ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про громадянство України», якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Як встановлено ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Виходячи із правової та соціальної природи пенсії, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Отже, безумовним правом позивача є його право на соціальний захист, а саме: на призначення та виплату йому пенсії за віком, а, відповідно, обов'язком України є, зокрема, соціальний захист своїх громадян, які перебувають за її межами, у тому числі й на призначення та виплату пенсії, а тому суд першої інстанції, дійшов вірного висновку про те, що позивач має право на поновлення йому пенсії за віком.

Частиною 1 ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ник органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Також, в п. 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій), затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (у редакції постанови Правління Пенсійного фонду України від 07 листопада 2014 року № 13-1) зазначено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 березня 2017 року представник позивача звернувся до відповідача з заявою про поновлення пенсії з дати її припинення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49, ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії припиняється на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Винятки були встановлені для громадян, які проживають за кордоном, якщо пенсія їм призначена внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. У цих випадках пенсія виплачується і за відсутності міжнародного договору (ч. 2 ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення»). При цьому держава визначила відповідний механізм виплати таких пенсій (Постанова Кабінету Міністрів України «Про порядок переведення пенсій громадян, які виїхали на постійне проживання до інших країн» від 06 квітня 1993 року № 258).

Однак, Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року невиплата пенсій громадянам України, які виїхали з України, визнано неконституційним, Конституційним Судом України визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІУ, у зв'язку з чим, застосуванню не підлягають.

Відповідно до п. 3.3 Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року вказаними нормами Закону (ст. 51) конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач неправомірно відмовив позивачу у поновленні виплати пенсії.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як громадянин України проживаючий на території України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання громадянина України, а відтак, правомірно зобов'язав відповідача поновити виплату пенсії з 10 березня 2017 року.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.

У відповідності до ч. 1 ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» був затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок).

Згідно з п. 1.1. Порядку заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об'єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів зазначає, що подання заяви, необхідної для поновлення виплати пенсії може бути здійснено представником позивача.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апелянта - відповідача про необхідність надання позивачем для поновлення виплати пенсії інформації про стаж, вік та заробітну плату позивача як це передбачено п. 2.23 зазначеного Порядку, у зв'язку з тим, що вказані документи повинні знаходитись у пенсійні справі позивача.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дії відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу є незаконними в силу приписів рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року. Відповідно, для поновлення виплати пенсії, позивачу достатньо звернутись до відповідача з заявою. Решта документів, необхідних для поновлення виплат знаходяться в матеріалах справи.

Після прийняття вищевказаного рішення Конституційного Суду України і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято.

Враховуючи викладене, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону № 1058-IV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган Пенсійного фонду України має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в силу приписів ч. 2 ст. 71 КАС України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) та ч. 2 ст. 77 КАС України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції), в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача. Однак, останнім вказаний обов'язок не виконано, та не надано доказів того, що позивач станом на 10 березня 2017 року (дата звернення до пенсійного органу) не є громадянином України.

Також колегією суддів встановлено, що пунктом 1.5 Порядку № 22-1 передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу Пенсійного фонду України особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.

Між тим, перерахунок пенсії та поновлення її виплати проводиться за рішенням органу Пенсійного фонду, прийнятим за наслідками розгляду заяви пенсіонера (його представника), документів, наявних у пенсійній справі, та документів, наданих пенсіонером (його представником).

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідачем, всупереч наведеній нормі, не було прийнято рішення про поновлення вплати пенсії ОСОБА_3 за її заявою та про перерахунок пенсії.

На переконання колегії суддів не заслуговують на увагу також доводи апелянта позивача про необхідність зміни судового рішення та задоволення вимог позивача з дати припинення виплати пенсії, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КАС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Частиною 2 ст. 99 КАС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов'язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Згідно з ч. 1 ст. 100 КАС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач повинна була дізнатись про порушення її прав відразу після неотримання нею пенсійних виплат, оскільки пенсія є регулярним платежем, який нараховується та виплачується особі щомісяця.

Отже, судом першої інстанції при вирішенні питання про поновлення виплати пенсії з врахуванням ст. 99 та ст.100 КАС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), вірно встановлено про можливість задоволення позову з 10 березня 2017 року, у межах шестимісячного строку на звернення до суду з даним позовом та з врахуванням дати звернення позивача до пенсійного органу.

Разом з тим, на переконання судової колегії, судом першої інстанції безпідставного стягнуто з відповідача судовий збір.

З тексту спірного судового рішення встановлено, що судом першої інстанції стягнуто з стягнуто з Правобережного об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у сумі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Разом з тим, відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» Пенсійний фонд України та його органи, органи Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття та Фонду соціального страхування України звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Вказані обставини свідчать про те, що стягнення судового збору з суб'єкта владних повноважень, якого звільнено від сплати судового збору протирічить нормам процесуального законодавства у зв'язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню в частині стягнення з відповідача вказаних витрат.

Разом з тим, в решті вимог суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з п. 1 п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ч. 4 ст. 229, п. 2 ч. 1 ст. 311, ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - задовольнити частково.

Постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року скасувати в частині стягнення з Правобережного об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_3 витрат по сплаті судового збору у сумі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

У скасованій частині прийняти нове рішення, яким присудити за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у сумі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

В іншій частині постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Літвіна Н.М.

Судді Федотов І.В.

Коротких А.Ю.

Повний текст постанови виготовлено 19 грудня 2017 року.