Справа № 643/12462/17
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2017-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Поліщук Т.В.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

22 грудня 2017 р. м. ХарківСправа № 643/12462/17
Харківський апеляційний адміністративний суд

колегія суддів у складі:

головуючого судді: Бегунца А.О.

суддів: Рєзнікової С.С. , Старостіна В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Московського районного суду м. Харкова від 30.10.2017р., повний текст складено 30.10.17 по справі № 643/12462/17

за позовом ОСОБА_2

до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова

про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_3, звернулась до Московського районного суду м. Харкова з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова (далі-відповідач), в якому просила: визнати протиправним рішення відповідача від 01.09.2017 щодо відмови позивачу в перерахунку пенсії службовця місцевого самоврядування з 01.06.2017 у зв'язку з підвищенням зарплати службовців місцевого самоврядування згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 24.05.2017 № 353 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 та визнання такими, що втратили чинність деяких постанов Кабінету Міністрів України»; зобов'язати відповідача перерахувати позивачу пенсію службовця місцевого самоврядування з 01.06.2017 згідно з постановою Кабінету міністрів України від 24.05.2017 № 353 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 та визнання такими, що втратили чинність деяких постанов Кабінету Міністрів України» на підставі довідки щодо складових заробітної плати б/д № 9-69/42, яку видано Департаментом бюджету і фінансів Харківської міської ради, з включенням до заробітної плати усіх її складових, а саме: оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років, інші надбавки, суми матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань, індексації заробітної плати, грошової винагороди державним службовцям за сумлінну та безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обов'язків згідно постанови КМУ від 24.02.2003 № 212, із збереженням проценту нарахування пенсії на момент виходу позивача на пенсію (90 %) та виплатити її у повному обсязі з урахуванням раніше виплачених сум.

Постановою Московського районного суду м. Харкова від 30.10.2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищевказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В апеляційній скарзі позивач посилається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування постанови суду першої інстанції. Стверджує, що суд першої інстанції при вирішенні справи не врахував вимоги ст. 64 Конституції України, якою передбачено, що конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені, крім випадків передбачених Конституцією України.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не зявилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили.

Від позивача надійшла заява про слухання справи за її відсутності.

У відповідності до приписів ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з червня 2008 року перебуває на обліку в УПФУ в Московському районі м. Харкова, отримує пенсію службовця місцевого самоврядування. Пенсію позивачу призначено на підставі ст. 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" у порядку, визначеному Законом України "Про державну службу" від 16.12.1993 року №3723-ХІІ.

30 серпня 2017 року позивач звернулась до відповідача по справі із заявою про перерахунок пенсії на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 24.05.2017 р. № 353 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 року №268 та визнання такими, що втратили чинність деяких постанов Кабінету Міністрів України» та надала інформацію щодо складових заробітної плати б/д №9-69/42, яку видано Департаментом бюджету і фінансів Харківської міської ради.

Рішенням Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова 01.09.2017 року позивачу було відмовлено в перерахунку пенсії з посиланням на те, що з 01.06.2017 року пенсія не може бути перерахована у відповідності до п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року.

Не погодившись з такими діями відповідача, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є не обґрунтованими та безпідставними.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 1 ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Спірним у справі є правомірність дій відповідача щодо відмови в перерахунку пенсії, призначеної позивачці за Законом України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-XII (далі - Закон № 3723-ХІІ) у зв'язку із підвищенням заробітної плати працюючих державних службовців на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 24.05.2017 № 353 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 року №268 та визнання такими, що втратили чинність деяких постанов Кабінету Міністрів України".

Як вбачається з матеріалів справи, пенсія позивачці призначена у 2008 році відповідно до приписів Закону № 3723-ХІІ.

Згідно зі ст.37- 1 Закону № 3723 -ХІІ у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а також у зв'язку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій.

Перерахунок пенсії здійснюється виходячи із сум заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування працюючого державного службовця відповідної посади та рангу на момент виникнення права на перерахунок пенсії.

До 01 травня 2016 року пенсійне забезпечення державних службовців було врегульовано нормами Закону № 3723-XII.

З 01 травня 2016 року набув чинності Закон України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII.

У зв'язку з набранням чинності Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, положення Закону № 3723-XII втратили чинність, в тому числі втратили чинність норми, якими було врегульоване пенсійне забезпечення державних службовців.

Відповідно до ст. 90 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, яка набрала чинність з 01 травня 2016 року, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Колегія суддів зазначає, що з 01 травня 2016 року Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року по-іншому врегульовані правовідносини, пов'язані із пенсійним забезпеченням державних службовців.

Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не містить такої підстави для перерахунку пенсії, як підвищення заробітної плати працюючих державних службовців.

Отже, враховуючи приписи ст. 90 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII та Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", з 01 травня 2016 року відсутні підстави для перерахунку пенсії державним службовцям у зв'язку з підвищенням заробітної плати працюючих державних службовців.

Із врахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскільки заяву про перерахунок пенсії подано позивачкою після 01 травня 2016 року, то відповідачем обґрунтовано прийнято рішення про відмову в проведенні їй такого перерахунку та позовні вимоги про зобов'язання здійснити перерахунок пенсії з цих підстав задоволенню не підлягають.

Оскільки відповідач є територіальним органом виконавчої влади, який в своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, указами Президента, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету міністрів, які прийняті відповідно до Конституції та законів України, іншими нормативно-правовими актами, він не мав підстав здійснювати перерахунок пенсії позивачу на умовах та в порядку, закріплених нормою, що втратила чинність.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що станом на час звернення за перерахунком пенсії, право на перерахунок призначених пенсій державним службовцям у зв'язку зі збільшенням розміру заробітної плати не передбачено на законодавчому рівні, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач, приймаючи рішення про відмову в перерахунку пенсії позивачу з зазначених підстав, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта в частині звуження її права на соціальний захист, з огляду на наступне.

Так, колегія суддів вважає, що скасування окремим категоріям громадян права на перерахунок пенсії також не суперечить ч. 3 статті 22 Конституції України, якою визначено, що при прийнятті нових законів або при внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Розмір пенсії, яку отримувала позивачка, не зменшився, а залишився на тому ж рівні. Тому відсутні підстави стверджувати, що права позивачки були звужені. Зміна правового регулювання виключала лише можливість збільшення пенсії у випадку підвищення розміру заробітної плати працюючих державних службовців.

У відповідності до ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) у справі "Великода проти України" (заява №43331/12) Суд вказав, що зменшення пенсії особи може бути сумісним з вимогами статті 1 Першого протоколу Конвенції, оскільки його положення не встановлюють жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, запроваджувати чи ні будь-які форми системи соціального забезпечення, або обирати тип чи розмір пільг для забезпечення у рамках будь-якої такої системи. Проте, якщо Договірна держава має чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам (див. ухвалу щодо прийнятності у справі "ОСОБА_4 та інші проти Сполученого Королівства " (Stec and Others v. the United Kingdom) [ВП], заяви № 65731/01 та № 65900/01, п. 54, ECHR 2005-X), доки існує законодавче право.

Суд нагадав, що перша та найважливіша вимога цього положення полягає у тому, що будь-яке втручання з боку державних органів влади у мирне володіння майном має бути законним та має переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання має також бути обґрунтовано пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має зберігатися "справедливий баланс" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде накладений особистий та надмірний тягар (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі "Колишнього короля Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ECHR 2000 XII).

Суд також зазначив, що зменшення пенсії заявника очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявника (див. ухвалу щодо прийнятності від 8 жовтня 2013 року у справі "ОСОБА_5 Матеуш та Сантуш Жануаріо проти Португалії" (Da Conceiзгo Mateus and Santos Januario v. Portugal), заяви № 62235/12 та № 57725/12).

Аналогічна правова позиція Європейського суду з прав людини викладена в рішеннях від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" та від 12.10.2004 у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії", в якому Суд зазначив, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, вказані вище правові позиції Європейського суду з прав людини та Конституційного Суду України, відсутні підстави стверджувати, що права позивачки були звужені шляхом прийняття нових законодавчих актів, які до речі не були визнані в установленому порядку не конституційними.

З урахуванням наведених обставин у їх сукупності колегія суддів, погоджуючись з правовим обґрунтуванням висновків суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визання протиправним рішення відповідача від 01.09.2017 щодо відмови позивачу в перерахунку пенсії та зобов'язання відповідача перерахувати позивачу пенсію службовця.

Згідно ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 243, 250, 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, 316, 321, 322, 325, 326 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Московського районного суду м. Харкова від 30.10.2017р. по справі № 643/12462/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_1
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_4 ОСОБА_6
Повний текст постанови складено 22.12.2017 р.