Справа № 823/1722/17
Суддя: В.П. Тимошенко
Дата ухвалення: 2017-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року справа № 823/1722/17 м. Черкаси

12 год. 28 хв.

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тимошенко В.П.,

за участю секретаря судового засідання Цаплі І.Ю.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2 (за довіреністю),

представника відповідача ОСОБА_3 (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про скасування рішення, визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії,

встановив:

02 листопада 2017 року до суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_1, в якій просить:

1) скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області та визнати їх дії протиправними;

2) зобовязати Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області обміняти посвідку на постійне місце проживання №17436 від 15.05.2012.

В обґрунтування позову позивачем, що у вересні 2017 року він звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області із заявою про обмін посвідки на постійне місце проживання №17436 від 15.05.2012 в звязку з помилкою в написанні імені Насір. 11.09.2017 його викликано до спеціаліста УДМС України в Черкаській області для уточнення даних, після чого 16.09.2017 він отримав лист з відмовою в оформленні посвідки на постійне місце проживання датований 11.09.2017, мотивуючи це тим, що 07.08.2001 набрав чинності Закон України «Про імміграцію», де пунктом 1 частини 3 статті 4 Закону передбачено надання дозволу на імміграцію поза квотою одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України, а враховуючи те, що на момент отримання дозволу на імміграцію він не перебував у шлюбі з громадянкою України понад два роки, дозвіл на імміграцію йому надано всупереч вимогам законодавства України. Для отримання інформації про подальший обмін посвідки на постійне місце проживання йому було рекомендовано звернутись до Черкаського РС УДМС України в Черкаській області.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили позов задовольнити.

Відповідач у наданих до суду письмових запереченнях проти заявленого позову заперечував та зазначив, що рішення про скасування дозволу на імміграцію відносно позивача не приймалось у відповідності до норм чинного і законодавства, а тому позовні вимоги є передчасними.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав викладених у запереченнях та просила відмовити в його задоволенні.

Заслухавши представників сторін, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив таке.

Рішенням відділу служби громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Черкаській області (далі - ВСГІРФО) від 29.08.2002 позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну як такому, що перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_4 (а.с.66-68).

На підставі зазначеного рішення 31.08.2002 позивачу видано тимчасову посвідку на постійне проживання серії ЧР № 03928 терміном дії до 31.08.2004 (а.с.76).

У липні 2004 року, у звязку із закінченням терміну дії, виданої у 2002 році посвідки, позивач звернувся до ВСГІРФО з метою отримання посвідки на постійне проживання та був документований безстроковою посвідкою на постійне проживання в Україні серії ЧР № 08333 (а.с.90).

04.05.2012 позивач звернувся за місцем своєї реєстрації до ССГІРФО Черкаського РВ УМВС України в Черкаській області із заявою про обмін посвідки у звязку із досягненням 45-річного віку (а.с.79).

За результатами розгляду заяви про обмін посвідки на постійне проживання у звязку із досягненням 45-річного віку ВСГІРФО позивач був документований посвідкою на постійне проживання серії ЧР № 17436 з терміном дії безстроково, яку позивач отримав 15.05.2012 (а.с.105).

05.09.2017 позивач звернувся до Черкаського РС УДМС України в Черкаській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні у звязку з встановленням розбіжностей у записах (невідповідності внесених до посвідки записів записам в інших документах) (а.с.94).

Відповідачем на виконання вимог листа ДМС України від 07.06.2013 № 8- 4806/2.1-13 (а.с.45-47), при розгляді матеріалів справи позивача про обмін посвідки, було перевірено законність надання дозволу на імміграцію і документування посвідкою на постійне проживання.

Згідно підпункту першого частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» в редакції від 07.06.2001, яка діяла на дату подання позивачем до ВСГІРФО УМВС України в Черкаській області заяви про залишення його на проживання в Україні підставою надання одному з подружжя дозволу на імміграцію поза квотою імміграції було перебування у шлюбі з громадянином України понад два роки.

З огляду на те, що тривалість шлюбу позивача і громадянки України ОСОБА_4 становила на дату звернення менше семи місяців, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 04.01.2002 І-СР № 065456 (а.с.55), відповідачем встановлено безпідставність оформлення дозволу на імміграцію в Україну, наданого позивачу 29.08.2002 та в оформленні посвідки на постійне проживання в Україні на підставі пп. 6 п. 17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 № 251, про що повідомлено позивача листом від 11.09.2017 за № 08-05/18937 та наголошено про необхідність звернення до Черкаського РС УДМС України в Черкаській області з метою з'ясування інших підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну (а.с. 109).

З листа Черкаського РС УДМС України в Черкаській області від 18.09.2017 № 200 вбачається, що позивач не прибув до територіального підрозділу відповідача з метою з'ясування інших підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну (а.с.111).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з такого.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України «Про імміграцію».

Так, відповідно до ст. 1 вищенаведеного Закону визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; імміграційна віза позначка у паспортному документі, що засвідчує право іноземця чи особи без громадянства на в'їзд в Україну для постійного проживання.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема, особи, які є повно рідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України.

Відповідно з абз. 6 ст. 1 Закону України «Про імміграцію» посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Статтею 12 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо:

1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (далі - посвідки) іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання, визначає затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 року №251 Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (далі - Порядок №251).

Згідно п. 9 Порядку №251 строк дії посвідки на постійне проживання не обмежується. Посвідка на постійне проживання підлягає обміну в разі досягнення особою 25- і 45-річного віку.

Приписи п. 11 Порядку №251 визначають, що за результатами розгляду заяви протягом семи днів (для оформлення посвідки на постійне проживання) або не більш як 15 днів (для оформлення посвідки на тимчасове проживання) з дня подання всіх визначених цим Порядком документів приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, яке затверджується Головою ДМС, а у разі його відсутності - заступником Голови ДМС чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником.

У заяві робиться відмітка про прийняте рішення або зазначаються причини відмови у видачі посвідки.

Відповідно до абз. 1 п. 16 Порядку №251 для обміну посвідки на постійне проживання в разі досягнення іноземцем та особою без громадянства 25- і 45-річного віку подаються документи, зазначені у підпунктах 1-4 і 6 пункту 15 цього Порядку.

Пунктом 15 Порядку №251 закріплено, що для обміну посвідки подаються: 1) заява, зразок якої встановлюється МВС; 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та його копія; 3) посвідка, що підлягає обміну; 4) квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; 5) документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну (документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України); 6) дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері).

Згідно п. 17 Порядку №251 рішення про відмову у видачі посвідки іноземцеві та особі без громадянства приймається в разі: 1) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; 2) необхідності охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 3) коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі; 4) подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; 5) коли виявлено факти невиконання ними рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в Україну (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання); 6) інших випадках, передбачених законами.

Згідно п. п. 18-20 Порядку №251 посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України «Про імміграцію».

Посвідка на тимчасове проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі: 1) отримання від органу Національної поліції, іншого органу виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів; 2) отримання вмотивованого клопотання приймаючої сторони про скасування посвідки (у тому числі в разі звільнення іноземця та особи без громадянства із займаної посади) або припинення діяльності приймаючої сторони - юридичної особи; 3) коли іноземця та особу без громадянства засуджено в Україні до позбавлення волі; 4) коли дії іноземця та особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров'ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 5) коли уповноваженим органом прийнято рішення про примусове повернення іноземця та особи без громадянства або їх примусове видворення за межі України; 6) інших випадках, передбачених законами.

Рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання приймається начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником протягом п'яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для скасування посвідки.

Копія рішення про відмову у видачі посвідки або скасування посвідки на тимчасове проживання видається територіальним органом або підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві та особі без громадянства під розписку або надсилається рекомендованим листом таким особам і приймаючій стороні не пізніше ніж протягом п'яти днів з дня його прийняття.

Згідно п. 21 Порядку №251 іноземець та особа без громадянства протягом місяця з дня отримання копії рішення про відмову у видачі посвідки або скасування посвідки на тимчасове проживання має право на його оскарження шляхом звернення до ДМС або суду. Оскарження такого рішення зупиняє його виконання.

Тобто, предметом оскарження іноземцем або особою без громадянства може бути рішення про відмову у видачі посвідки або скасування посвідки на тимчасове проживання.

З листа Черкаського РС УДМС України в Черкаській області від 11.09.2017 № 08-06/18937 вбачається, що позивача повідомлено про те, що на момент отримання дозволу на імміграцію він не перебував у шлюбі з громадянкою України понад два роки, дозвіл на імміграцію надано всупереч вимогам законодавства України і рекомендовано звернутись до Черкаського РС УДМС України у Черкаській області для отримання інформації про подальший обмін посвідки на постійне проживання, тобто рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання відповідачем не приймалось, оскаржуваний лист не є рішенням у розумінні КАС України, який порушує права, свободи та інтереси і носить рекомендаційний характер, а тому позовна вимога №1 є передчасною та не підлягає до задоволення.

Щодо позовної вимоги № 2 суд зазначає таке.

У Рекомендаціях №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980р., під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даними обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Таким чином, суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб'єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Отже, суб'єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб'єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб'єкта влади виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

З аналізу зазначеного вище, суд приходить до висновку, що позовна вимога №2 є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача, а тому задоволенню не підлягає.

Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач виконав покладений на нього ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України обов'язок.

Керуючись статтями 56, 58, 86, 94, 159, 162, 163, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд в порядку, передбаченому ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.П. Тимошенко

Повний текст постанови виготовлено 18.12.2017