Справа № 807/542/17
Суддя: Калинич Я. М.
Дата ухвалення: 2017-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 грудня 2017 рокузззм. Ужгород№ 807/542/17

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Калинич Я. М.,

суддів Шешені О.М., Рейті С.І.

при секретарі - Багарі М.М.

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача Міжгірська районна державна адміністрація про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної казначейської служби України, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача, Міжгірська районна державна адміністрація про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії.

Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що ним, за наслідками розгляду ряду справ у Воловецькому та Міжгірському районних судах Закарпатської області, до Міжгірської РДА було направлено виконавчі листи у порядку, визначеному Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». У звязку з відсутністю коштів на рахунках третьої особи, виконавчі листи було спрямовано до Державної казначейської служби з метою їх виконання по бюджетній програмі для забезпечення виконання рішень судів. Однак, виплати за виконавчими документами не було здійснено в розумні строки у звязку з чим у позивача виникло право на компенсацію відповідно до ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». ОСОБА_1 звертався до Державної Казначейської служби України із заявами про виплату йому інфляційних втрат на суму заборгованості, яка вчасно не була виплачена, однак відповідачем було відмовлено у таких виплатах, оскільки вони не передбачені законодавством. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та просить зобовязати його нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму коштів з урахуванням індексу інфляції на суму невчасно виплачених коштів за виконачими листами у справах за №№ 704/116/2012, 706/769/2012, 302/842/13-ц, 302/1462/14-ц, 302/1403/14-ц.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з мотивів наведених у поданих раніше письмових запереченнях проти позову.

Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. 6 грудня 2017 року представник третьої особи надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі її представника, у якій просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно та повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що адміністративний позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що за наслідками розгляду справ у судах, ОСОБА_1 було видано виконавчі листи:

- № 704/116/2012 від 27.07.12 на суму 20000 грн.;

- № 704/116/2012 від 27.07.12 на суму 1000 грн.;

- № 706/769/12 від 29.04.13 на суму 20000 грн.;

- № 302/842/13-ц від 22.04.14 на суму 10000 грн.;

- № 302/1462/14-ц від 27.02.15 на суму 10000 грн.;

- № 302/1403/14-ц від 24.03.15 на суму 1000 грн. (а.с. 19-24).

Зазначені у виконавчих листах кошти підлягали стягненню з Міжгірської районної державної адміністрації.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» ст. 6 ч.2 рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (ст. 3 ч.1 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»).

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України (ст. 3 ч.2 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»).

Відповідно до положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України (ст. 23 ч. 1 Бюджетного кодексу України).

Слід зазначити, що механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.

Зокрема, пунктом 3 зазначеного Порядку № 845 передбачено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Також, відповідно до пункту 47 Порядку № 845 безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих органом Казначейства документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником, інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника.

Отже, безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством виключно у порядку черговості надходження виконавчих документів. Діючими нормативно-правовими актами, що регулюють поряд виконання судових рішень, не передбачено обставин, за наявності яких, Казначейство може здійснити першочергове або позачергове безспірне списання коштів.

Таким чином, Державна казначейська служба України діяла у межах наданих повноважень, на підставі та у спосіб, визначений чинним законодавством, відповідачу не відмовлено у виконанні судового рішення, виконавчий лист виконується в порядку черговості надходження виконавчих документів, виконання судового рішення на користь позивача поза чергою призведе до порушення принципу рівності перед законом, оскільки будуть порушені права осіб, які подали виконавчі листи до Казначейства раніше ніж позивач.

Як встановлено частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Тобто, спірним правовідносинам, що можуть бути предметом розгляду в адміністративних справах, повинні бути притаманні такі ознаки як порушення прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, що вчинені обовязково у сфері публічно-правових відносин.

З огляду на приписи пункту 6 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, що відносяться до сфери публічно-правових відносин та порушують права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ст. 5 ч.1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що відповідачем були прийняті рішення про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, які затверджені головою Державної казначейської служби України від 14.11.16 № 19 на суму 1883,84 грн. (по виконавчому листі № 706/769/2012), від 28.12.2016 №№ 22, 23 на суму 52,18 грн. та 1739,18 грн. відповідно (по виконавчому листі № 704/116/2012). Решта виконавчих листів на які вказує позивач перебувають на виконанні, а тому підстави для нарахування та виплати компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми наразі відсутні.

Щодо вимоги позивача про зобовязання Державної казначейської служби нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію з урахуванням індексу інфляції на суму несплачених коштів, суд зазначає наступне.

За змістом ст.ст. 549, 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3% річних входять до складу грошового зобовязання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові.

Згідно з ч.2 ст.509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 Цивільного Кодексу України. У відповідача не виникло перед позивачем грошового зобов'язання у порядку ст. 11 ЦК України як зобов'язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України.

Правовідносини між позивачем та Казначейською службою України виникли виключно в площині виконання рішення суду.

Виходячи з наведеного, вимога позивача щодо нарахування та виплати суми коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції є не обґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 9 ч.7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналізуючи дану статтю суд зазначає, що застосування аналогії закону можливе за таких умов: 1) відносини сторін перебувають у сфері дії публічного права, тобто є адміністративними правовідносинами; 2) вказані правовідносини не врегульовані адміністративним законодавством; 3) існують норми, що регулюють подібні за змістом адміністративно-правові відносини.

Оскільки правовідносини у даній справі чітко врегульовані Законами України «Про виконавче провадження» та «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», то підстави для застосування аналогії закону у даних правовідносинах відсутні.

Статтею 71 КАС визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Оскільки при розгляді справи не встановлено обставини, що вказували б на протиправність дій чи бездіяльності відповідача, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача Міжгірська районна державна адміністрація про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії слід відмовити за безпідтавністю заявлених позовних вимог..

Керуючись ст.ст. 160, 161, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача Міжгірська районна державна адміністрація про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуюча суддя Я.М. Калинич

Судді О.М. Шешеня

ОСОБА_4