Справа № 357/12629/17
Суддя: Дмитренко А. М.
Дата ухвалення: 2017-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Дмитренко А. М. ,

при секретарі Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за адміністративним позовом Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання незаконною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що відділом примусового виконання рішень департаменту ДВС Мінюсту України 04.08.2017 року винесено постанову у ВП № 53626903 про стягнення виконавчого збору у розмірі 12800 грн. з Департаменту СЗН Київської облдержадміністрації, 31.03.2017 року на адресу позивача надійшла постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 53626903 від 23.03.2017 року на підставі виконавчого листа № 2-а/357/72/17 про зобовязання Департаменту СЗН розглянути подання та прийняти рішення у відповідності до вимог закону, виданого 27.02.2017 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області на виконання постанови суду від 31.01.2017 року у справі № 357/13478/16-а 2-а/357/72/17, стягувач ОСОБА_1, цією ж постановою було зобовязано виконавчий комітет Білоцерківської міської ради внести подання до Департаменту СЗН Київської ОДА для встановлення ОСОБА_1 статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1. На момент відкриття виконавчого провадження до Департаменту таке подання не надходило, тобто, позивач не мав можливості виконати судове рішення у вказаній вище справі, зазначене подання з додатками передано до Департаменту лише 05.04.2017 року. З цих підстав позивач просить суд визнати незаконною та скасувати постанову у ВП № 53626903 від 04.08.2017 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 12 800 грн. з Департаменту СЗН Київської облдержадміністрації.

До суду представник позивача не зявився, хоча був неодноразово повідомлений про час розгляду даної справи належним чином.

Відповідно до ч.5 ст.205 КАС України у разі неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду, якщо неявка перешкоджає розгляду справи.

В даному випадку неявка позивача не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому суд вважав за можливе провести розгляд справи без участі представника позивача.

Представник відповідача позов не визнала та вказала на те, що згідно Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.49 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, в даному випадку судове рішення боржником виконано після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Заслухавши представника відповідача, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, згідно з п.5 ч.1 ст.18 КАС України /в редакції до 15.12.2017 року/ місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, передбачених пунктами 1-4 частини першої цієї статті.

Відповідно до ч.1 ст.181 КАС України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

За ч.3 цієї статті відповідачем у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.

Ухвалу про відкриття виконавчого провадження по даній справі винесено судом 24.10.2017 року, тобто, до внесення змін у КАС України з 15.12.2017 року.

Як встановлено по справі, 23.03.2017 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мінюсту України за результатами розгляду заяви стягувача ОСОБА_1 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 53626903 з примусового виконання виконавчого листа № 2-а/357/72/17, виданого 27.02.2017 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області, про зобовязання Департаменту соціального захисту населення Київської облдержадміністрації розглянути подання та прийняти рішення у відповідності до вимог закону, що стверджується копією цієї постанови.

Зі змісту постанови вбачається, що боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів; з боржника стягнуто виконавчий збір у розмірі 12 800 грн.

04.08.2017 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мінюсту України у даному виконавчому провадженні винесено постанову про стягнення виконавчого збору з боржника Департаменту СЗН Київської облдержадміністрації у розмірі 12 800 грн.

Ця постанова оскаржується позивачем до суду.

відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підстави, порядок та процедура здійснення виконавчого провадження регулюється Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень у редакції наказу станом на час виникнення спірних взаємовідносин.

За ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно положень ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно із ч. 5 вказаної статті, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому ст. 27 цього Закону.

Частина 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував на те, що виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, необхідно розглядати як невід'ємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, у якому йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового розгляду.

Згідно ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження», кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відповідно до п. 8 розділу 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 ч. 1 ст. 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 ч. 1 ст. 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яка підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом.

Стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець в межах відкритого виконавчого провадження, незалежно від проведених заходів з примусового виконання рішення.

Таким чином, норми права, що регулюють виконавчий збір, є багатогранним інститутом. В тому числі, стягнення виконавчого збору - це встановлена державою складова процедури виконавчого провадження, яка гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв'язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Стягнення виконавчого збору можна за своєю суттю визначити як інститут «забезпечення виконання судового рішення» боржником. У випадку невиконання рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження, боржник вже з моменту відкриття виконавчого провадження несе відповідальність за невиконання. Подальші санкції в межах виконавчого провадження залежать від здійснених боржником дій на виконання судового рішення.

Частина 9 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 ч. 1 ст. 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

За наслідками здійснення виконавчих дій з боржника стягується виконавчий збір.

В даному випадку, як встановлено судом, вказане вище рішення не було виконано боржником до відкриття виконавчого провадження.

Закон «Про виконавче провадження» не надає повноважень державному виконавцеві визнавати поважність причин невиконання рішення суду боржником до відкриття виконавчого провадження і не стягувати в зв'язку з цим виконавчий збір, єдиною підставою для не стягнення виконавчого збору з боржника, за виключенням положень ч.5 ст.27 цього Закону, є добровільне виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження.

Для винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та для стягнення виконавчого збору, у державного виконавця були всі законні підстави, оскільки у нього були відсутні дані про виконання рішення в повному обсязі боржником у добровільному порядку.

Державним виконавцем прийнято правомірне рішення про стягнення виконавчого збору відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження», а тому підстав для визнання незаконною та скасування постанови від 04.08.2017 року про стягнення виконавчого збору у ВП № 53626903 суд не вбачає.

Керуючись Законом України Про виконавче провадження, ст.ст.6,9, 77, 90, 122, 139, 242-246, 295 КАС України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 22.12.2017 року.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області.

Суддя ОСОБА_2