Справа № 464/911/17
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2017-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 рокуЛьвів№ 876/7374/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання Коваль Т.О.

позивача ОСОБА_1

відповідача не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Сихівського районного суду міста Львова від 24 травня 2017 року (суддя Борачок М.В, м. Львів) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Львові, інспектора першої роти першого взводу першого батальйону Управління патрульної поліції у м. Львові ОСОБА_2 про визнання незаконною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

06.02.2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції у м. Львові, інспектора першої роти першого взводу першого батальйону Управління патрульної поліції у м. Львові ОСОБА_2 та просив визнати незаконними і неправомірними дії працівника УПП у м. Львові ДПП інспектора 1 роти 1 взводу 1 батальйону лейтенанта поліції ОСОБА_2 при винесенні постанови серії ДР № 090796 від 30.12.2016 року про накладення на позивача адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі за ч. 1 ст. 122 КУпАП та призначення штрафу у сумі 255,00 гривень. Просив скасувати постанову серії ДР №090796 від 30.12.2016 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі за ч. 1 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу у сумі 255,00 (двісті пятдесят пять ) грн.., винесену інспектором 1 роти 1 взводу 1 батальйону Управління патрульної поліції у м. Львові ДПП лейтенантом поліції ОСОБА_2 Справу про адміністративне правопорушення закрити за відсутністю події і складу у діях правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП.

В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що зазначеного правопорушення він не вчиняв, а вказана постанова не відповідає обставинам справи та вимогам закону, оскільки 08.11.2016 року близько 18 год. 20 хв. рухався на автомобілі у м. Львові на перехресті вул. Коперника - Стефаника. Регулювальником з числа працівників УПП у м. Львові ДПП його було зупинено нібито за проїзд всупереч його вказівкам. Враховуючи наявність праворуч на початку вул. Стефаника заборонного знаку п. 3.34 «Зупинку заборонено», організацію руху по вул. Стефаника лише в односторонньому напрямку, складну транспортну обстановку, а також відсутність жодного вільного паркувального місця у радіусі щонайменше 150-200 метрів, виконуючи вимогу регулювальника він здійснив вимушену зупинку на лівому боці вул. Стефаника у безпосередній близькості від пішохідного переходу. Відтак, вважає, що жодних порушень ОСОБА_4 дорожнього руху ним здійснено не було.

Постановою Сихівського районного суду міста Львова від 24 травня 2017 року в задоволені адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаною постановою суду, позивач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що враховуючи наявність праворуч на початку вул. Стефаника заборонного знаку п. 3.34 «Зупинку заборонено», організацію руху по вул. Стефаника лише в односторонньому напрямку, складну транспортну обстановку, а також відсутність жодного вільного паркувального місця у радіусі щонайменше 150-200 метрів, виконуючи вимогу регулювальника він здійснив вимушену зупинку на лівому боці вул. Стефаника у безпосередній близькості від пішохідного переходу. В інакшому випадку, якби він продовжив рух з метою пошуку вільного місця для стоянки автомобіля, у працівників поліції цілком закономірно могли б виникнути підозри щодо вчинення ним правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП «Невиконання водіями вимог про зупинку».

Також звертає увагу суду на те, що відповідальними працівниками УПП у м. Львові ДПП не було своєчасно письмово повідомлено його про час і дату нового розгляду справ та вважає свою провину у зупинці автомобіля у вказаному місці не доведеною.

Зазначає, що на матеріалах відеореєстрації події працівниками УПП у м. Львові, які долучені до матеріалів справи і які можна повторно переглянути, достатньо чітко видно, що вільних паркомісць у даному районі на той час не було.

Відтак, за відсутності вільних паркомісць на даній ділянці дороги, на ділянці котрої було зупинено транспортний засіб поліцейськими, односторонній рух, наявність заборонного знаку щодо зупинки на правій стороні вул. Стефаника, враховуючи неможливість проїзду по вул. Стефаника через її блокування вантажівкою, на виконання вимоги регулювальника та з метою уникнення звинувачень водія транспортного засобу у невиконанні вимог щодо зупинки, був змушений припаркувати автомобіль у єдиному можливому місці.

У запереченні на апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у м. Львові зазначає, що судом першої інстанції було допитано в якості свідка інспектора Управління патрульної поліції у м. Львові ОСОБА_5 який зазначив, що 08.11.2016р. у вечірній час отримав виклик про те, що на вул. Стефаника у м. Львові вантажівка перекрила рух. Прибувши на місце він почав здійснювати регулювання дорожнього руху не впускавши автомобілі на вул. Стефаника у м. Львові. В процесі здійснення регулювання на перехресті вул. Коперника - вул. Стефаника у м. Львові, стоячи обличчям до вул. Словацького у м. Львові він побачив, що на нього їде автомобіль марки «Деу Матіз». Заїхавши на перехрестя даний автомобіль зупинився. За ним почав утворюватися корок. Підійшовши до даного автомобіля вказав водієві проїхати далі та зупинитися за пішохідним переходом в «кишені», де були вільні місця для зупинки. Однак водій зупинився на пішохідному переході.

Відповідач вважає, що покликання позивача на те, що зупинка ним автомобіля і подальша стоянка відбувалась на вул. Коперника - Стефаника у м. Львові, а не на вул. Коперника - Словацького, як зазначено інспектором поліції ОСОБА_2 у оскаржуваній постанові, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, однак дана обставина за наявності доведеного факту порушення позивачем ОСОБА_4 дорожнього руху України не може бути підставою для задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 30.12.2016 року постановою серії ДР № 090796 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 255,00 грн..

Згідно змісту даної постанови, ОСОБА_3 визнаний винним у тому, що 08.11.2016р. о 18 год. 00 хв. на перехресті вул. Коперника - вул. Словацького у м. Львові здійснив зупинку ближче 10 метрів від пішохідного переходу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що інспектором правомірно було складено постанову у справі про адміністративне правопорушення, а твердження позивача про те, що на вимогу працівника поліції він зупинився на пішохідному переході, оскільки поблизу вільних місць не було, а в іншому випадку якщо б він продовжив рух з метою пошуку вільного місця для стоянки автомобіля, у працівників поліції могли б виникнути підозри щодо невиконання ним вимог про зупинку є безпідставними, оскільки на вимогу поліцейського він повинен був зупинитися з дотриманням вимог ПДР України.

Суд дійшов висновку, що зазначені позивачем у позовній заяві обставини причини зупинки з порушенням правил дорожнього руху спрямовані на уникнення відповідальності за вчинене правопорушення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з зазначеними висновками та зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями КУпАП визначено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Відповідно до частини 2 статті 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

За змістом статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобовязаний зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» встановлено, що учасники дорожнього руху зобов'язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, ОСОБА_4 дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до п.1.3, п.1.5 ПДР учасники дорожнього руху зобовязані знати й неухильно виконувати вимоги цих ОСОБА_4, а також бути взаємно ввічливими. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоровю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Згідно з ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням є протиправна, винна діяльність чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління.

Диспозиція ч.1 ст.122 КУпАП передбачає відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Згідно з п. 8.1 ОСОБА_4 регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Відповідно до п. 1.10 ПДР пішохідний перехід - ділянка проїзної частини або інженерна споруда, призначена для руху пішоходів через дорогу. Пішохідні переходи позначаються дорожніми знаками 5.35.1-5.37.2, дорожньою розміткою 1.14.1-1.14.3, пішохідними світлофорами. За відсутності дорожньої розмітки межі пішохідного переходу визначаються відстанню між дорожніми знаками або пішохідними світлофорами, а на перехресті за відсутності пішохідних світлофорів, дорожніх знаків та розмітки - шириною тротуарів чи узбіч.

Пунктом г) 15.9 ОСОБА_4 дорожнього руху передбачено, що зупинка забороняється на пішохідних переходах і ближче 10 м від них з обох боків, крім випадків надання переваги в русі.

Заборона зупинки на пішохідних переходах і ближче 10 м від них повязана із забезпеченням видимості пішоходів, які мають намір перейти проїзну частину дороги по пішохідному переходу, і гарантуванням їх безпеки, а також видимості пішоходам транспортних засобів, які наближаються.

Пунктом 15.14 ОСОБА_4 дорожнього руху передбачено, що в разі вимушеної зупинки в місці, де зупинку заборонено, водій повинен вжити всіх заходів, щоб прибрати транспортний засіб, а за неможливості це зробити діяти згідно з вимогами пунктів 9.9-9.11 цих ОСОБА_4, зокрема у відповідності до вимог п. 9.9 ПДР .

Крім того, колегія суддів враховує, що самим позивачем визнано в позові, що він зупинився, але вважає що мав таке право зупинки, оскільки виконував вимогу поліцейського.

При цьому слід зазначити, що відповідно до п. 2.4 ПДР України на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих ОСОБА_4.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Із оглянутого відеозапису з відеореєстраторів вбачається, що 08.11.2016р. о 18 год. водій автомобіля марки «Деу Матіз», здійснив зупинку ближче 10 м. від пішохідного переходу. Дослідивши вказані відеозаписи та покази свідка, суд вважає, що вони підтверджують вчинення відповідного правопорушення позивачем.

Згідно п. 1.9 ПДР України особи, які порушують ці ОСОБА_4, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Статтею 23 КУпАП визначено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Отже, наведеними нормами визначено, що позивач, як водій транспортного засобу, повинен виконувати встановлені діючим законодавством правила дорожнього руху. Відступати від виконання своїх обовязків водій може лише в умовах дії непереборної сили або коли іншими засобами неможливо запобігти власній загибелі чи каліцтву громадян.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що оскільки в діях ОСОБА_1 наявний факт правопорушення ПДР, правопорушення зафіксоване належним чином, постанова винесена уповноваженою особою, яка мала право розглядати справу про адміністративне правопорушення з дотриманням правил чинного законодавства, доказів, які мали б спростувати факт наявності адміністративного правопорушення та обставин, що виключають адміністративну відповідальність, позивачем у межах розгляду даної справи надано не було і судом таких обставин не встановлено; факт вчинення позивачем правопорушення знайшов своє підтвердження в суді.

А тому висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного колегія судів прийшла до висновку, що судом першої інстанції, при винесені оскаржуваної постанови вірно дано правову оцінку обставинам справі та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 271, 229, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Сихівського районного суду міста Львова від 24 травня 2017 року у справі № 464/911/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає. (стаття 272 КАС).

Головуючий суддя ОСОБА_6
судді ОСОБА_7
ОСОБА_8