Справа № 810/3394/16
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2017-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/3394/16 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Бучанської міської ради Київської області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Кабінет Міністрів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Бучанська міська рада Київської області про визнання протиправним та скасування висновку, -

В С Т А Н О В И В :

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_3 (далі-позивач) з позовом до Відділу Держгеокадастру у м. Бучі Київської області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування висновку Відділу Держгеокадастру у м. Бучі Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 22 серпня 2016 року за №01-8/99-16 про відмову у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2017 року в задоволенні даного адміністративного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеною постановою, Бучанська міська рада Київської області звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати та ухвалити нову, якою задовольнити позовні вимоги.

Апелянт - Бучанська міська рада Київської області у судовому засіданні підтримала вимоги апеляційної скарги, просила її задовольнити, адже на думку апелянта відповідачем безпідставно було відмовлено ОСОБА_3 у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Таку позицію висловлювала і позивач ОСОБА_3

Відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили відмовити у її задоволенні у зв'язку з тим, що при прийнятті оскаржуваного висновку Головне управління Держгеокадастру у Київській області діяло в межах наданих йому повноважень та з дотриманням законодавства.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 04 липня 2016 року ОСОБА_4 звернулась від імені ОСОБА_3 до Бучанської міської ради Київської області із заявою про надання дозволу на розробку документації із землеустрою на земельну ділянку (приватизація земельної ділянки, яка перебуває у користуванні громадян) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), орієнтованою площею 0,10 га, що розташована в АДРЕСА_1 (т.1, а.с.10).

ХІV сесією 7 скликання Бучанської міської ради Київської області за результатами розгляду вищевказаної заяви було прийнято рішення від 28 липня 2016 року №662-15-VII, яким надано дозвіл ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 (т.1, а.с.11).

11 серпня 2016 року позивач звернувся до Товариства ТОВ «Будпром Проект» із заявою про виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у межах АДРЕСА_1, Київської області (т.1, а.с.12). На підставі вказаної заяви ТОВ «Будпром Проект» було виготовлено відповідний проект.

Надалі вказаний проект землеустрою був поданий позивачем до Відділу Держгеокадастру у м. Буча Київської області, за результатами розгляду якого було складено висновок від 22 серпня 2016 року №01-8/99-16 «Про відмову у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) гр. ОСОБА_3 в АДРЕСА_1», оскільки проект землеустрою не відповідає вимогам статей 8, 27, 57 Лісового кодексу України та статей 122, 149 Земельного кодексу України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач оскаржив його в судовому порядку.

В ході розгляду справи колегією суддів встановлено, що право користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку на праві особистої власності виникло у ОСОБА_5 в травні 1990 року на підставі рішення виконкому Ірпінської ради народних депутатів № 18/6 від 30 січня 1990 року і було оформлено договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 28 травня 1990 року.

Дане рішення виконкому Ірпінської міської ради було прийняте в межах повноважень, передбачених Земельним кодексом України від 08 липня 1970 року. Так. згідно статті 19 цього Земельного кодексу селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель селищ, а також за їх межами, зокрема, для індивідуального житлового будівництва.

В подальшому було прийнято Земельний кодекс України від 18 грудня 1990 року. Згідно ч. 1 статті 67 Земельного кодексу, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження, - будівлі та споруди.

В подальшому гр. ОСОБА_5 було побудовано об'єкт незавершеного будівництва готовністю 6 %, який договором купівлі-продажу від 01 липня 1992 року, продано гр. ОСОБА_7 Таким чином, до гр. ОСОБА_7 разом із правом приватної власності на будинок перейшло і право користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1. яке до цього часу належало гр. ОСОБА_5

В подальшому, після смерті ОСОБА_7 та його дружини ОСОБА_8 02 листопада 2015 року право власності на будинок готовністю 73 % та право користування на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, перейшло до їх доньки ОСОБА_3 На цей момент діяли положення нового Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року (далі - Земельний кодекс).

Відповідно до статті 120 Земельного кодексу, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, припиняється право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Таким чином, до ОСОБА_3, як до спадкоємиці ОСОБА_8 в частині будинку, на законних підставах перейшло право користування земельною ділянкою, якою до цього користувалася ОСОБА_8

Відповідно до вимог статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Відповідно до ч. 1 статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землекористувача.

Відповідно, саме на підставі даної норми ОСОБА_3 у межах діючого законодавства звернулася із заявою щодо безоплатної передачі у свою власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1.

Отже, ще з 1990 року і по сьогоднішній день, протягом послідовної дії трьох Земельних кодексів 1970, 1990 та 2001 років, землекористувачами земельної ділянки та власниками житлового будинку по АДРЕСА_1 було дотримано всіх необхідних законодавчих вимог щодо будівництва будинку та початку процедури подальшого набуття у власність земельної ділянки (яка, між іншим, ще з 1990 року відносилася до земель для індивідуального житлового будівництва).

При цьому слід зазначити, що за ОСОБА_3 зареєстровано речове право на об'єкт незавершеного будівництва, а саме житловий будинок за вищевказаною адресою. Дані відомості наявні у власника житлового будинку ОСОБА_3 Однак, на сьогоднішній день житловий будинок по АДРЕСА_1 не введений в експлуатацію.

Відповідно до ч.6 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно ч.7 статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідно до ч. 8 статті 118, ч. 4 статті 123 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки як у власність, так і в користування, погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч.1 статті 186-1 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин.

Згідно ч. 2 цієї статті проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об'єкт будівництва або планується розташування такого об'єкта (крім проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов'язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи), подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 статті 186-1 Земельного кодексу України органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов'язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов'язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Як встановлено ч.7 статті 186-1 Земельного кодексу України, органам, зазначеним у частинах першій - третій цієї статті, при погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки забороняється вимагати: додаткові матеріали та документи, не включені до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідно до статті 50 Закону України «Про землеустрій»; надання погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки будь-якими іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями; проведення будь-яких обстежень, експертиз та робіт.

Кожен орган здійснює розгляд та погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки самостійно та незалежно від погодження проекту іншими органами, зазначеними у частинах першій - третій цієї статті, у визначений законом строк.

Згідно ч.8 ст.186-1 Земельного кодексу України у висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений).

З аналізу наведених правових норм вбачається, що за наслідками розгляду звернення розробника проектної документації орган містобудування зобов'язаних протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту надати висновок про погодження проекту землеустрою чи про відмову у його погодженні.

При цьому, єдиною підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою відмови у погодженні ОСОБА_3 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в АДРЕСА_1, є невідповідність вказаного проекту землеустрою вимогам ст.ст.8, 27, 57 Лісового кодексу України та ст.122, 149 Земельного кодексу України. Так, зокрема, Відділом Держгеокадастру у м. Бучі Київської області у спірному висновку зазначено наступне:

- в мотивувальній частині рішення Ірпінського міського суду від 17 жовтня 2014 року по справі №367/4187/14-ц, яке залишене без змін Апеляційним судом Київської області, Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Верховним Судом України встановлено, що землі площею 890 га, які були віднесені до земель житлової та громадської забудови на підставі рішення Бучанської селищної ради №71/1-4-ХХІV від 25 червня 2002 року «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління до земель житлової та громадської забудови» є землями лісового фонду державної форми власності;

- рішенням Ірпінського міського суду від 17 жовтня 2014 року по справі №367/4187/14-ц рішення Бучанської селищної ради №71/1-4-ХХІV від 25 червня 2002 року «Про віднесення земель Бучанської селищної ради які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління до земель житлової та громадської забудови» визнано недійсним;

- земельна ділянка, яка передбачається до відведення, площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться в межах 890 га;

- відповідно до статей 8, 27, 57 Лісового кодексу України та статей 122, 149 Земельного кодексу України землями державної форми власності розпоряджається, надає у власність для несільськогосподарських потреб та вилучає Кабінет Міністрів України.

Тобто, на думку відповідача, земельна ділянка орієнтовною площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться в межах території Бучанської лісової дачі площею 890 га, яка обслуговувалася Бучанською лісогосподарською установою і знаходилася за межами населеного пункту Буча, вона належить до земель лісового фонду, а тому розпоряджатися нею мав право виключно Кабінет Міністрів України.

Доводи ж апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що така земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту, перебуває у комунальній власності, а тому питання щодо її передачі у власність належить до компетенції органу місцевого самоврядування, яким є Бучанська міська рада.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, 25 червня 2002 року IV сесією 24 скликання Бучанської селищної ради Київської області було прийнято рішення №71/14-ХХІV, яким віднесено землі, вкриті деревною рослинністю (крім наданих у власність чи користування) в межах Бучанської селищної ради, до земель житлової та громадської забудови і визначено рахувати їх землями запасу, які обслуговуються Бучанською лісогосподарською установою.

Відповідач як і суд першої інстанції посилались на те, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2014 року по справі №367/4187/14-ц за позовом Заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Комунального підприємства Бучанське управління житлово-комунального господарства Бучанської міської ради про скасування рішень ради та витребування земельних ділянок, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 лютого 2015 року, визнано недійсним, зокрема, рішення Бучанської селищної ради №71/1-4-ХХІV від 25 червня 2002 року «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління до земель житлової та громадської забудови». Так, на час прийняття вказаного рішення землі, віднесені до земель житлової та громадської забудови, мали лісогосподарське призначення.

Між тим, з аналізу вказаного рішення вбачається, що воно було декларативним та не тягло за собою жодних правових наслідків.

Так, 27 червня 2002 року було прийнято рішення Ірпінської міської ради № 49-3-ХХІУ «Про віднесення земель Іртиського регіону, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, до земель житлової та громадської забудови». Саме це рішення Ірпінської міської ради мало повноцінне юридичне значення, оскільки воно було прийнято в межах проведення державно-правового експерименту розвитку місцевого самоврядування в Ірпінському регіоні, що діяв протягом 2001-2005 років.

Проведення даного експерименту регулювалося окремим Законом України від 05 квітня 2001 року «Про державно-правовий експеримент розвитку місцевого самоврядування в місті Ірпені, селищах Буча, Ворзель, Гостомель, Коцюбинське Київської області». Однією із особливостей цього експерименту було те, що саме Ірпінська міська рада була координуючим органом на території Ірпінського регіону (до якого входило і смт. Буча), який приймав у межах компетенції рішення, обов'язкові до виконання всіма селищними радами Ірпінського регіону (в т. ч. і Бучанською селищною радою).

Отже, саме рішення Ірпінської міської ради від 27 червня 2002 року потягнуло за собою юридичні наслідки у вигляді надання землям, вкритим деревною рослинністю (крім наданих у власність і користування) в межах Ірпінського регіону (включаючи смт. Буча), статусу земель житлової та громадської забудови. Саме цим рішенням було зобов'язано відділ земельних ресурсів внести відповідні зміни до земельно-облікових матеріалів. Відповідно, рішення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року не потягло за собою жодних правових наслідків.

Натомість рішення Ірпінської міської ради від 27 червня 2002 року на сьогоднішній день не скасоване та не визнане недійсним, а залишається чинним і продовжує діяти. Вказане підтверджується рішеннями Вищого адміністративного суду України, зокрема, у справах № К/9991/47296/12 від 09 жовтня 2012 року, № К/9991/47372/12 під 09 жовтня 2012 року, № К/9991/50816/12 від 09 жовтня 2012 року та № К/9991/50508/12 від 09 жовтня 2012 року.

Крім того, рішенням Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-ХХІУ до земель житлової та громадської забудови було віднесено землі в межах селищної ради, крім наданих у власність чи користування (п. 1 рішення). Таким чином, формальне надання цільового призначення земель житлової та громадської забудови не стосувалося тих земель, які станом на момент прийняття цього рішення вже знаходилися у власності чи користуванні інших фізичних та юридичних осіб. Отже, і рішення Ірпінського міського суду від 17 жовтня 2014 року, яким скасовано вищевказане рішення селищної ради, жодним чином не поширюється на землі, що були надані у власність чи користування до прийняття рішення ради від 25 червня 2002 року.

Що ж стосується земельної ділянки орієнтовною площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1, то дана територія була ще в 1990 році відведена у користування гр. ОСОБА_5 під будівництво індивідуального житлового будинку. У свою чергу, гр. ОСОБА_5 в 1992 році продав об'єкт незавершеного будівництва гр. ОСОБА_7. Після смерті останнього в 2003 році цей будинок успадкувала його дружина ОСОБА_8, а після її смерті в 2015 році - їх донька ОСОБА_3 (позивач). Таким чином, ця земельна ділянка ще за 12 років до прийняття визнаного недійсним рішення Бучанської селищної ради знаходилася у користуванні конкретної фізичної особи.

Що стосується твердження про належність вищевказаної земельної ділянки до земель лісового фонду, то воно спростовується, зокрема, актом комісійного обстеження садиби по АДРЕСА_1 від 11 грудня 2017 року, складеним представниками Бучанської міської ради. Зокрема, згідно даного акту на території земельної ділянки дійсно розташований недобудований житловий будинок, а також ростуть 4 сосни, одна з яких є сухостійною. Вказані дані зафіксовані також фотографіями з місця обстеження, на яких чітко видно як сам будинок, так і кількість дерев на ділянці. Крім того, про відсутність лісу на цій території свідчить викопіювання зі стереотопографічної зйомки, згідно якого дана земельна ділянка (виділена жовтим кольором) відноситься саме до земель для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Таким чином, жодного лісу, а тим більше 1 категорії, як про це стверджували суд першої інстанції та відповідач, на даній ділянці немає.

Крім вищевказаного, необхідно наголосити на тому, що твердження суду першої інстанції та відповідача про належність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, до земель лісового фонду на підставі того, що територія площею 890 га знаходиться за межами населеного пункту і є лісом, не відповідає дійсності. Таке твердження, на думку колегії суддів, спростовується численною містобудівною документацією, такою як: Генеральні плани населеного пункту Буча 1967 та 2015 років, проект землеустрою 2004 року щодо затвердження меж селища Буча, затверджений рішенням Київської обласної ради від 22 жовтня 2004 року, Постанова Верховної Ради України від 09 лютого 2006 року «Про віднесення селища міського типу Буча Ірпінської міської ради Київської області до категорії міст обласного значення»; висновки експертних земельно-технічних та наукових установ; листи уповноважених органів державної влади, зокрема, Державного агентства лісових ресурсів та Держгеокадастру України тощо.

Також слід зазначити, що фактично на території 890 га розташована величезна кількість об'єктів інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Буча: будівля міської ради, відділ Держгеокадастру в м. Буча, лікарні, дитсадки, школи, стадіони, кладовища, дороги, велика кількість багатоповерхових житлових будинків.

Таким чином, існують беззаперечні докази, які підтверджують, що в межах населеного пункту не існує земель лісового фонду (крім земель Клавдіївського лісгоспу площею 42.6 га. однак, ця територія не відноситься до земель колишньої так званої Бучанської лісової дачі умовною площею 890 га).

При цьому, відділ Держгеокадастру в м. Буча при наданні відмови в погодженні проекту землеустрою гр. ОСОБА_3 не обґрунтував свою позицію жодними письмовими чи речовими доказами, не надав жодного офіційного картографічного матеріалу, який би підтверджував, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 відноситься до земель лісового фонду та знаходиться у межах території площею 890 га.

Таким чином, враховуючи те, що матеріали справи не підтверджують належність земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, за адресою: АДРЕСА_1, яка передбачалась до відведення у власність ОСОБА_3, до земель лісового фонду державної форми власності, та враховуючи вищенаведені положення чинного законодавства, суд першої інстанції протиправно дійшов висновку про те, що позивачем не було дотримано порядку відведення земельної ділянки у власність, а тому відмова відділу Держгеокадастру у м.Буча Київської області у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивачу для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в АДРЕСА_1, оформлена висновком від 22 серпня 2016 року №01-8/99-16, є правомірною та обґрунтованою.

Відтак, протиправним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні даного адміністративного позову.

Отже при винесенні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального права, що призвело до невірного по суті вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 статті 317 КАС України - підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 317, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Бучанської міської ради Київської області - задовольнити.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2017 року - скасувати та ухвалити нову.

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Кабінет Міністрів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Бучанська міська рада Київської області про визнання протиправним та скасування висновку - задовольнити.

Визнати протиправним та скасування висновок Відділу Держгеокадастру у м. Бучі Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 22 серпня 2016 року за №01-8/99-16 про відмову у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції з одночасним поданням документу про сплату судового збору, а також копії касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи.

Головуючий суддя: Файдюк В.В.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Чаку Є.В.