Справа № 308/10151/17
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2017-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 рокуЛьвів№ 876/11938/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

за участі секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 Тауфік на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 жовтня 2017 року, ухваленої під головуванням судді Фазикош О.В. в м.Ужгороді, повний текст якої виготовлено 20 жовтня 2017 року, у справі за адміністративним позовом Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 Тауфік про примусове видворення іноземця за межі України,

ВСТАНОВИВ:

Чопський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся в суд з адміністративним позовом до громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 Тауфік з вимогами про примусове видворення іноземця за межі України.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 11.10.2017 о 04:20 год. громадянин ОСОБА_4 був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Група реагування» на напрямку 284 прикордонного знаку в 3000 метрів від лінії державного кордону при спробі незаконного перетину державного кордону з України в Словаччину, у складі групи осіб поза межами пункту пропуску, без документів, що посвідчують особу, чим порушив вимоги ст.9 Закону України «Про державний кордон України». Термін дії документу, що посвідчують особу - посвідка на тимчасове проживання громадянина ОСОБА_3 Тауфік №ТР 143906, закінчився 01.10.2017.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.10.2017 адміністративний позов задоволено. Примусово видворено громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 Тауфік, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі території України.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу. Вважає його необґрунтованим та таким, що суперечить законодавству з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою у задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Особи, які беруть участь в справі, в судове засідання не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 КАС України суд розглядає справу за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши апеляційну скаргу в межах її доводів, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних мотивів.

Судом першої інстанції встановлено і такі обставини підтверджуються матеріалами справи, що 11.10.2017 о 04:20 год. громадянин ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Група реагування» на напрямку 284 прикордонного знаку в 3000 метрів від лінії державного кордону при спробі незаконного перетину державного кордону з України в Словаччину у складі групи осіб поза межами пункту пропуску, без документів, що посвідчують особу, чим порушив вимоги статті 9 Закону України «Про державний кордон України».

Документ, що посвідчують особу - посвідка на тимчасове проживання громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 №ТР 143906, термін дії якої закінчився 01.10.2017. Законність перебування на території України втратив у звязку з закінченням терміну дії посвідки на тимчасове проживання, термін перебування встановленим порядком не продовжив. Згідно отриманої відповіді з Харківського національного університету радіоелектроніки від 12.10.2017 громадянин ОСОБА_2 ОСОБА_3 Тауфік, ІНФОРМАЦІЯ_1, дійсно навчався у вказаному університеті, був студентом підготовчого факультету, водночас, за власним бажанням був відрахований, посвідку на тимчасове проживання анульовано 06.09.2017.

Судовою колегією апеляційного суду також встановлено, що відповідач інших документів, які б надавали право офіційно перебувати в Україні, немає, українською мовою не володіє, родичів на території України, які б могли надати йому допомогу у поверненні до країни походження, а також достатніх коштів для повернення до країни походження або внесення застави немає.

Дані обставини підтверджуються копіями протоколів про адміністративне затримання від 11.10.2017, особистого огляду, огляду речей та вилучених речей від 11.10.2017.

Відповідно до п. 14 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Згідно ч. 1 статті 23 розділу III Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 стаття 9 розділу II Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Частиною 1 ст.15, ст.22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що в'їзд в Україну та виїзд з України здійснюється: іноземців та осіб без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в'їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України; іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, мають право у встановленому порядку вільно залишити територію України, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 14 ч.1 ст.1 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до частин 2, 3 ст.25 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов'язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв'язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Згідно ч.1 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» органи охорони державного кордону, стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання такого рішення.

Частиною 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Аналіз наведених правових норм дає підстави зрозуміти, що відповідач, який без законних підстав перебуває на території України, не має достатнього матеріального забезпечення та документів для того, щоб виїхати з України, він ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, а отже підлягає видворенню в силу вищенаведених вимог ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Колегією суддів встановлено, що громадянин ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4, 06.10.19994 року народження, незаконно перебуває на території України, родичів на території України, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження, та достатніх коштів для повернення до країни походження немає, працевлаштуватись на території України не має змоги.

Оскільки громадянин ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4, 06.10.19994 року народження, є іноземцем який в Україні перебуває незаконно, а саме: відсутність у нього документів, які б надавали право на перетин кордону для виїзду з території України; відсутність документів, на право перебування на території України; відсутність на території України родинних звязків; особливо, відсутність дозволу на працевлаштування, постійного місця проживання та законного джерела отримання коштів, то зазначений перелік факторів суттєво впливає на дотримання іноземцем умов існування в суспільстві без порушення законодавства.

Згідно ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Статтею 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997 року, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному вїзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх вїзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено випадки коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені у ст. 26 цього Закону.

Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоровя, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України.

Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відтак, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Обовязковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.

Як видно з матеріалів справи, вимоги наведеного закону в даному випадку дотримані, рішення про примусове повернення відповідача прийнято, також наявні обґрунтовані підставі вважати, що відповідач може ухилятися від виконання рішення про примусове повернення з території України, зокрема, це через відсутність коштів на придбання проїзного документа та відсутність на території України близьких або знайомих йому людей які б могли допомогти йому у придбанні такого, що унеможливило самостійно залишити територію України,

Підстави, які б стали перешкодою для видворення відповідача за межі території України, передбачені статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відсутні.

Згідно пункту 164 глави 5 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особи, які вимушені покинути країну походження через внутрішні та міжнародні конфлікти, зазвичай не кваліфікуються як біженці за Конвенцією 1951 року і Протоколом 1967 року. Пунктом 65 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що переслідування зазвичай відносяться до дій влади країни.

Апеляційний суд звертає увагу, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, повязаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 вищевказаного Закону.

Завдана особі шкода має бути досить серйозною сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати нею свободи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як то визначено пунктом 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців), або з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU.

Згідно змісту Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара Організації Обєднаних Націй у справах біженців в країнах, де військова служба є обовязковою, факт ухилення від цього обовязку або непокора найчастіше вважається порушенням, яке карається законом. Покарання відрізняються в залежності від країни і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування. Побоювання переслідування або покарання за ухилення від призову самі по собі не є обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідування (пункт 167). Зрозуміло, що особа не є біженцем, якщо єдиною причиною ухилення від військової служби є його відраза до служби або страх приймати участь в бою (пункт 168). Особа, яка ухиляється від призову може розглядатися як біженець, якщо вона зможе довести, що за вчинене військове правопорушення вона піддалася би надмірному покаранню з причини її належності до конкретної раси, релігії, належності до певної соціальної групи або за політичні переконання (пункт 169).

Таким чином, відповідач не навів доказів, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Фактів, що відповідач був обєктом переслідувань як на момент перебування на території країни походження, так і на момент його затримання, наявність прямих загроз такого переслідування через політичні погляди, судом також не встановлено. Відомості, які надав відповідач, носять виключно загальний характер та не підтверджують наявність переслідувань відносно нього.

Відповідач зазначив, що не належить до жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації, що не дає підстав для виділення його до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди у ОСОБА_3.

Ситуація військового конфлікту у ОСОБА_3 та масові порушення прав людини підтверджені міжнародною спільнотою, однак, при аналізі підстав отримання додаткового захисту слід аналізувати також можливість внутрішнього переміщення або отримання захисту в сусідніх країнах, причини довгострокового перебування іноземця в іншій країні, причини звернення за захистом, не маючи планів повернення на Батьківщину тощо.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв'язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Як видно з матеріалів справи, відповідач приймав участь при розгляді справи в суді першої інстанції за участю перекладачів, а тому доводи апелянта про те, що йому не було відомо про прийняте рішення щодо його примусове повернення в країну походження, відхиляються.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування постанови суду першої інстанції.

Статтею 242 КАС України, зокрема визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

В силу ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, являються безпідставними та необґрунтованими, правова оцінка доказів судом першої інстанції дана вірно, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак у відповідності до ст. 316 КАС України в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, залишивши оскаржувану постанову суду без змін.

Керуючись статтями 229, 271, 272, 288, 308, 315, 316, 321, 322, 325 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 Тауфік залишити без задоволення.

Постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 жовтня 2017 року у справі № 308/10151/17 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_5
судді ОСОБА_6
ОСОБА_7
Повний текст виготовлено 18.12.2017.