Справа № 826/14850/17
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2017-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2017 року м.Київ № 826/14850/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шевченко Н.М., суддів: Аверкової В.В., Векуа Н.Г., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Державної фіскальної служби України
про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов'язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.11.2017 відкрито провадження у даній справі в частині позовних вимог про визнання протиправними дій ДФС України, які полягають у безпідставному твердженні ДФС України у супровідному листі ДФС України №13971/К/99-99-05-02-03-14 від 24 жовтня 2017 про «повторне» направлення позивачу відповіді на запит №1 від 12.02.2017 на отримання доступу до публічної інформації; визнання протиправними дій ДФС України, які полягають у направленні на адресу позивача в якості відповіді на запит №1 від 12.02.2017 на отримання публічної інформації фотокопії листа ДФС України від 24.02.2017 №2765/К/99-99-05-02-03-14 та додатків до нього, що не має обов'язкових ознак офіційного листа; визнання протиправною бездіяльність ДФС України, яка полягає у ненаданні достовірної, повної і точної інформації на пункт 3 запиту №1 від 12 лютого 2017 року про доступ до публічної інформації; стягнення моральної шкоди за завдану протиправними дією та бездіяльністю в розмірі однієї мінімальної заробітної плати, що встановлена Державою на дату розгляду позову.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.11.2017 відмовлено у відкритті провадження по даній справі в частині позовних вимог про зобов?язання ДФС України (уповноваженої особи ДФС України) надати відомості (довідку) за період часу з 01 січня 2016 року по 12 лютого 2017 року (помісячно) про призначене, нараховане та виплачене грошове забезпечення особі (особам), які займали посаду (посади) заступника начальника Міжрегіонального управління оперативного документування ГУ ДФС у місті Києві (в тому числі за подвійними посадами - «заступник начальника управління- начальник відділу», тощо, - за наявності) без зазначення персональних даних відповідних осіб.

Позивач у судове засідання не з'явився, надіслав на адресу суду письмове клопотання, в якому просить суд розглядати справу за його відсутністю.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений, що не перешкоджає слуханню спірного питання відповідно до вимог ч. 4 ст. 196 КАС України. Подав письмові заперечення на позов, вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

На підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Суд, вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 16.02.2017 позивачем направлено до Державної фіскальної служби України запит №1 від 12.02.2017 про отримання інформації та отримання доступу до публічної інформації.

У зв'язку з неотриманням відповіді на вищевказаний запит, позивач 20.03.2017 звернувся з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.07.2017 в задоволенні позовних вимог відмовлено. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду вказану постанову суду першої інстанції скасовано та прийняту нову, якою позовні вимоги задоволено частково, а саме визнано протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України щодо ненадання відповіді на запит ОСОБА_1 №1 від 12.02.2017; зобов'язано Державну фіскальну службу України надати відповідь на запит №1 ОСОБА_1 від 12.02.2017 в порядку, встановленому Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Листом №13971/к/99-99-05-02-03-14 від 24.10.2017 про виконання рішення Київського апеляційного адміністративного суду Державна фіскальна служба України повторно. Так, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.07.2017 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено з тих підстав, що у відповідь на запит №1 від 12.02.2017 Державною фіскальною службою України на адресу позивача було направлено лист №2765/К/99-99-05-02-03-14 від 24.02.2017, на підтвердження відправлення якого відповідачем надано копію витягу з журналу обліку вихідних документів, отриманих структурними підрозділами Державної фіскальної служби України «нарочно».

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.09.2017, що набрала законної сили, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України щодо ненадання відповіді на запит ОСОБА_1 №1 від 12.02.201; зобов'язано Державну фіскальну служби України надати відповідь на запит ОСОБА_1 №1 від 12.02.2017 в порядку, встановленому Законом України «Про доступ до публічної інформації». В іншій частині позову відмовлено.

Частиною 1 статті 72 КАС України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких брали участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд зазначає, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.09.2017 було скасовано рішення суду першої інстанції з підстав того, що Державною фіскальною службою України не доведено, а судом апеляційної інстанції не встановлено факту отримання позивачем відповіді на запит №1 від 12.02.2017.

При цьому, у межах адміністративної справи №826/4159/17 Київським апеляційним адміністративним судом у своїй постанові від 14.09.2017 не було надано оцінки стосовно неповноти чи недостовірності інформації, наведеної у листі-відповіді №2765/К/99-99-05-02-03-14 від 24.02.2017.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне зазначити, що постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.07.2017 у справі №826/4159/17 була скасована судом апеляційної інстанції виключно з підстав відсутності у Державної фіскальної служби України належних та допустимих доказів отримання ОСОБА_1 листа-відповіді на запит №1 від 12.02.2017.

Більше того, слід наголосити на тому, що наявність самої відповіді не було спростовано, а в підтвердження надання відповіді на запит, відповідачем було надано копію листа про розгляд запиту від 24.02.2017 №2765/к/99-99-05-02-03-14, адресованого позивачу.

Отже, доводи позивача стосовно того, що Державна фіскальна служба України протиправно зазначила у своєму супровідному листі №13971/К/99-99-05-02-03-14 від 24.10.2017 від 24.10.2017 про «повторне» направлення відповіді на запит №1 від 12.02.2017 на отримання доступу до публічної інформації є безпідставними, оскільки позивач помилково ототожнює поняття «направлення» та «отримання» відповіді, адже, як встановлено вище, відповідач вже надавав ОСОБА_1 відповідь на вказаний запит.

Також, суд вважає, що позовні вимоги стосовно направлення в якості відповіді на запит №1 від 12.02.2017 на отримання публічної інформації фотокопії листа ДФС України від 24.02.2017 №2765/К/99-99-05-02-03-14 та додатків до нього, що не мають обов'язкових ознак офіційного листа не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 №1242 затверджено Типову інструкцію з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади.

Згідно із вищевказаною Типовою Інструкцією Державною фіскальною службою України, затверджено Інструкцією з діловодства у Державній фіскальній службі України наказом ДФС України від 27.11.2014 №333(надалі-Інструкція).

Суд звертає увагу на те, що відповідно положень п.п.76-79 Типової інструкції установа може засвідчувати копії лише тих документів, що створюються в ній, в також у випадках, передбачених в абзаці другому цього пункту.

Копія документа виготовляється і видається тільки з дозволу керівника установи, його заступників або керівника структурного підрозділу.

У разі підготовки документів для надання судовим органам, під час вирішення питань щодо прийняття громадян на роботу, навчання, засвідчення їх трудових, житлових та інших прав у взаємовідносинах з установою, а також під час формування особових справ працівників установа може виготовляти копії документів, виданих іншими установами (копії дипломів, свідоцтв про одержання освіти тощо).

Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач, надаючи в якості відповіді на запит №1 від 12.02.2017 на отримання публічної інформації фотокопії листа Державної фіскальної служби України від 24.02.2017 №2765/К/99-99-05-02-03-14 та додатків до нього, що не мають обов'язкових ознак офіційного листа, діяв правомірно, оскільки до матеріалів вищевказаної відповіді на запит позивача було долучено супровідний лист встановленого зразка з проставленням реєстраційного індексу (кореспонденції) та наявним підписом посадової особи (Першого заступника Голови ДФС України С.В. Білана) з наявним проставленням відмітки про виконавця листа (Березницька).

Щодо позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди за завдану протиправними дією та бездіяльністю в розмірі однієї мінімальної заробітної плати слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною другою цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно зі статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У позовній вимозі про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Оскільки судом не встановлено вчинення відповідачем у відношенні позивача протиправних дій/бездіяльності або прийняття протиправних рішень що стосуються саме позивача та які б могли завдати шкоди позивачу, суд, відповідно, не вбачає підстав для висновку про завдання Державною фіскальною службою України позивачу моральної шкоди та, як наслідок, для задоволення позову в частині стягнення такої шкоди.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а тому відмовляє в їх задоволенні.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163, 185-187, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н.М. Шевченко

Судді В.В. Аверкова

Н.Г. Вєкуа