Справа № 814/435/17
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2017-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/435/17

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Марич Є. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Турецької І.О.

суддів Стас Л.В., Косцової І.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (далі ГУНП в Миколаївській області), в якому просила наступне:

- визнати протиправним та скасувати наказ «По особовому складу» від 30 січня 2017 року № 22 о/с, яким її звільнено зі служби в поліції за п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію», у звязку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів;

- поновити на посаді оперуповноваженого Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області;

- стягнути грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначила про відсутність факту скорочення її посади, про порушення процедури звільнення, що виразилося в недотриманні роботодавцем обов'язку запропонувати їй іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня її персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Суд визнав протиправним та скасував наказ ГУНП в Миколаївській області №22 о/с від 30 січня 2017 року в частині звільнення з поліції ОСОБА_1, оперуповноваженого Центрального відділу поліції за п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію України» (у звязку із скороченням або проведенням організаційних заходів).

Поновив капітана поліції ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого Центрального відділу поліції.

Стягнув з ГУНП в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 9 738,58 грн.

У порядку негайного виконання рішення, суд стягнув з ГУНП в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за один місяць в сумі 5 040,00 грн.

В апеляційній скарзі представник ГУНП в Миколаївській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У звязку з неприбуттям до суду осіб, які беруть участь у справі, спір розглянутий в порядку письмового провадження, відповідно до п.2 ч.1 ст.197 КАС України.

Зясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга може бути задоволена частково, з наступних підстав.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 2007 року по 06 листопада 2015 року проходила службу в органах внутрішніх справ, на час звільнення мала спеціальне звання капітана поліції.

Наказом начальника ГУНП у Миколаївській області №6 о/с «По особовому складу» від 07 листопада 2016 року, відповідно до пунктів 9 та 12 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію», позивач була призначена на посаду оперуповноваженого Центрального відділу поліції з присвоєнням звання капітана поліції.

02 березня 2016 року атестаційною комісією №5 ГУНП в Миколаївській області, за результатами атестації позивача, було зроблено висновок про те, що вона займаній посаді не відповідає підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність.

На підставі даного висновку, ОСОБА_1 наказом №47 о/с від 21 березня 2016 року звільнено зі служби в поліції за ст. 77 ч. 1 п. 5 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність).

15 серпня 2016 року Миколаївським окружним адміністративним судом у справі №814/756/16 було винесено постанову, якою скасовано наказ №47 від 21 березня 2016 року та поновлено позивача на посаді оперуповноваженого Центрального відділу поліції.

На підставі цього рішення, яке набрало законної сили, був прийнятий наказ ГУНП в Миколаївській області №324 о/с від 25 листопада 2016 року, яким ОСОБА_1 поновлено на службі в поліції.

28 листопада 2016 року позивача було повідомлено про можливе наступне звільнення зі служби в поліції у звязку зі скороченням займаної посади.

30 січня 2017 року, відповідно до наказу ГУНП в Миколаївській області №22 о/с, позивач була звільнена з посади оперуповноваженого Центрального відділу поліції за ч.1 п.4 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» у звязку зі скороченням штатів або проведення організаційних заходів.

Вирішуючи справу по суті та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що в ГУНП в Миколаївській області не проводилася реорганізація чи скорочення штатів, а відбулась заміна тимчасового штатного розпису на постійний.

Окрім того, як вказував суд, позивачу не було запропоновано жодної іншої посади, як в постійному штаті ГУНП в Миколаївській області так і в іншому органі чи підрозділі поліції.

Отже, на думку суду першої інстанції, всі ці обставини, свідчать про протиправність звільнення позивача зі служби та про необхідність поновлення її на посаді.

Дослідивши доводи суду першої інстанції, викладені в рішенні та аргументи, викладені ГУНП в Миколаївській області в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновків про законність та обґрунтованість судового рішення, в частині визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із застосуванням судом першої інстанції для визначення розміру заробітної плати такого нормативного акта як Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання № 260, затверджений постановою Кабінету Міністрів України 11 листопада 2015 року за №988 (далі Порядок № 260).

Така правова позиція суду апеляційної інстанції заснована на наступному.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Основними документами, що регламентують умови й порядок проходження служби та звільнення зі служби в системі МВС України, перш за все є Закон України «Про Національну поліцію», Кодекс Законів про працю України (надалі КЗпП) та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Відповідно до ст.68 Закону України «Про Національну поліцію» у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоровя, ставлення до виконання службових обовязків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції, відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Пункт 5 ч.10 ст.62 даного Закону встановлює, що поліцейський у повному обсязі користується гарантіями соціального та правового захисту, передбаченими цим Законом та іншими актами законодавства.

Як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, існує усталена судова практика про те, що під час вирішення адміністративних спорів із публічної служби пріоритетними для застосування є норми спеціальних законів, а в питаннях, не врегульованих спеціальним законодавством, підлягають застосуванню норми трудового законодавства.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 розяснив, що, розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням у звязку зі скороченням чисельності штатів, суди зобовязані зясувати, чи дійсно у роботодавця мали місце зміни в організації виробництва і праці (якщо йдеться про звільнення у звязку із ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації), скорочення чисельності або штату працівників, чи додержувався власник або уповноважений ним орган норм законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази змін в організації виробництва і праці, а також те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, і те, чи не мав звільнений працівник переважне право залишитися на роботі та чи було попереджено його за 2 місяці про наступне звільнення (п. 21 постанови № 9).

Перевіряючи дотримання субєктом владних повноважень даних вимог, судом апеляційної інстанції дослідив наступне.

Наказом Національної поліції України №6 від 06 листопада 2015 року були затверджені тимчасові штати органів і підрозділів, зокрема, ГУНП в Миколаївській області (а.с.36)

Наказами Національної поліції України від 28 квітня 2016 року №360 дск «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Миколаївській області» та Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 31 травня 2016 року №440 дск «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Миколаївській області» були скасовані всі тимчасові штати ГУНП в Миколаївській області та скорочені всі посади, в тому числі і посаду яку обіймав до звільнення позивач і оголошені постійні штати.

Далі необхідно зазначити, що в новому штатному розкладі було затверджено штат в кількості 3333 штатних одиниць, з яких поліцейські 2930, посад середнього складу поліції 2234.

Про те, що посаду позивача оперуповноваженого було збережено, підтверджується звітом про добір на службу та рух кадрів в ГУНП в Миколаївській області.

Крім того, на час звільнення позивача не було зайнято 126 посад оперуповноважених.

ГУНП в Миколаївській області обґрунтовуючи свою позицію щодо скорочення посади, яку займала позивач, не надає штатний розклад, який існував до звільнення позивача та після її звільнення, посилаючись на те, що така інформація тільки для службового користування.

Колегія суддів вважає, що ці докази не надаються суду, оскільки вони будуть спростовувати позицію відповідача щодо наявності скорочення штатів.

Тому, колегія суддів, керуючись ч.6 ст.71 КАС України, вирішує справу на основі наявних доказів, які містяться в матеріалах справи і які були зазначені вище.

Дослідивши наявні докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ніякого скорочення посади, яку займав позивач, не відбувалось. Висновок апелянта з цього приводу є безпідставним та не ґрунтується на жодному доказі.

Відповідач не заперечує того факту, що позивачу не пропонувалися при скороченні штатів інші посади в органах поліції, також про те, що в результаті скорочення штатів кількість працівників не зменшилася.

У той же час, при наявності даних обставин, відповідач вважає, що він діяв в законодавчих рамках, а саме відповідно до ст. 68 Закону України «Про Національну поліцію», оскільки дана правова норма не встановлює обовязку пропонувати працівнику іншу посаду в органах поліції.

Цей правовий висновок субєкта владних повноважень, суперечить п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, згідно з яким, звільнення за скороченням можливе лише за умови, якщо працівник відмовився від переведення на іншу роботу.

Наступне, на що необхідно звернути увагу, це те, що підставою для звільнення позивача є не реорганізація та скорочення штатів, а наявність висновку атестаційної комісії від 02 березня 2016 року про невідповідність позивача займаній посаді.

Як вбачається з доводів апеляційної скарги саме цим обставинам приділяється велика увага.

Оцінюючи з правової точки зору дані доводи, суд зазначає, що є таке, що набрало законної сили судове рішення, яким було визнано протиправним проведення атестування щодо позивача, тому негативні висновки атестації, які отримала ОСОБА_1, не повинні створювати для неї негативних наслідків.

Натомість, колегія суддів вважає обґрунтованою позицію субєкта владних повноважень, що судом першої інстанції невірно проведено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, апелянт наполягає на тому, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин Порядок № 260, оскільки розмір виплат грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, повинен визначатися на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 08 лютого 1995 року за № 100 (далі Порядок №100).

Зокрема, пункт 1 Порядку №100 встановлює, що цей нормативний акт застосовується до правовідносин, що стосуються розрахунку заробітної плати, яку належить виплатити у випадку, зокрема, вимушеного прогулу.

Між тим пункт 9 Порядку № 260, на який посилається суд першої інстанції, розраховуючи розмір заробітної плати, яку належить виплатити позивачу, регламентує процедуру виплати поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць та встановлює, що розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

У свою чергу поняття «оплата праці за неповний місяць» та «оплата вимушеного прогулу» є різними за своєю правовою природою, а тому розрахунок кількості днів оплати вимушеного прогулу повинен бути проведений саме на підставі п.8 Порядку №100.

Згідно з цим пунктом, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Загальна тривалість вимушеного прогулу (з 31 січня 2017 року по 27 квітня 2017 року) склала 61 робочий день, замість 86 календарних дня, зазначених судом.

Відповідно до довідки про грошове утримання, середньоденне грошове утримання позивача складало 162,58 грн., а середньомісячне 5040,00 грн. (а.с.65).

Тобто, сума середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу складає 9 917,38 грн. (61 х 162,58).

При цьому, з цієї суми (9 917,38 грн.) необхідно відрахувати суму заробітної плати, яку суд першої інстанції стягнув в порядку негайного виконання 5 040,00 грн.

За таких обставин справи, сума заробітної плати за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з ГУНП в Миколаївській області становить 4 877,38 грн. (9 917,38 5 040,00 = 4 877,38).

Також слід зазначити, що суд першої інстанції, визначаючи заробітну плату за один місяць неправильно її розрахував, оскільки в лютому місяці 2017 року 20 робочих днів, а тому сума заробітної плати за один місяць складає 3 251,60 грн. (20 х 162,58).

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення необхідно змінити, в частині стягнення судом середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно по суті вирішив справу, але з помилковим застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 201 КАС України є підставами для його зміни.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 201, 205, 207, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу змінити, виклавши абзац четвертий її резолютивної частини в наступній редакції:

«стягнути з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 31 січня 2017 року по 27 квітня 2017 року в сумі 4 877 (чотири тисячі вісімсот сімдесят сім) грн. 38 коп., без врахування середньої заробітної плати за один місяць, що підлягає негайному виконанню».

В іншій частині постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після направлення її копій особам, які брали участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя І.П. Косцова