Справа № 686/18373/17
Суддя: Салоїд Н. М.
Дата ухвалення: 2017-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
іменем України
12 грудня 2017 року
Хмельницький міськрайонний суд
в складі:головуючого судді Салоїд Н.М.,
при секретареві Лоб І.А.,
за участі представника позивача Жданкіної Л.К.,
представника відповідача Клюцука В.П.,
та представника третьої особи Блідної В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Хмельницький справу за адміністративним позовом
ОСОБА_1
до
Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області
третьої особи на стороні позивача: ІНФОРМАЦІЯ_1
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача призначити пенсію за вислугою років
в с т а н о в и в :
У вересні місяці 2017 року ОСОБА_1 звернувся із адміністративним позовом до суду, який обґрунтовує тим, що у період з 01.08.1988 року по 02.02.2005 року він проходив безперервну військову службу в Збройних Силах СРСР, а згодом України, в тому числі на офіцерських посадах.
На підставі наказу Начальника Генерального Штабу Збройних Сил України Міністра Оборони України (по особовому складу) від 30.12.2004 року за № 391 його було звільнено у запас за пп.»в» пункту 67 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України (у зв`язку із скороченням штатів, а також у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.
Згодом, на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України (по стройовій частині) від 02.02.2005 року № 27 його було виключено із списків особового складу частин, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Хмельницького ОМВК.
Після звільнення у запас він продовжував працювати і має загальний трудовий стаж 28 років.
19 вересня 2016 року йому виповнилося 45 років, і він набув права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. 11 статті 1 Закону України № 1763ІУ «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їх сімей» та п. «в» статі 12 Закону № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» в редакціях Законів, які діяли на час його звільнення.
28.11.2016 року ним на адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 направлено заяву для призначення йому пенсії за вислугу років, проте йому було відмовлено.
Постановою Хмельницького міськрайонного суду від 14.03.2017 року зобов`язано Хмельницький ОВК підготувати подання про призначення такої пенсії.
11 липня 2017 року військкомат направив до ГУ ПФУ у Хмельницькій області подання про призначення пенсії за вислугу років.
04.08.2017 року листом № 8361/103 відповідач відмовив у призначенні пенсії за вислугу років. Проте. Така позиція відповідача суперечить вимогам чинного законодавства та висновкам Верховного Суду України. Просить визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області та зобов`язати призначити таку пенсію з 17.09.2016 року.
В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити із викладених підстав.
Представник відповідача заявлених вимог не визнав та просив у його задоволенні відмовити.
Представник третьої особи у задоволенні позову ОСОБА_1 просить відмовити.
Заслухавши доводи представника позивача, заперечення представників відповідача та третьої особи, перевіривши матеріали справи доказами, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом достовірно установлено, що ОСОБА_1 проходив безперервну військову службу в Збройних Силах СРСР, а згодом України, в тому числі на офіцерських посадах у період з 01.08.1988 року по 02.02.2005 року.
Також з матеріалів справи вбачається, що наказом начальника Генерального Штабу Збройних Сил України Міністра Оборони України (по особовому складу) від 30.12.2004 року за № 391 його було звільнено у запас за пп.»в» пункту 67 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України (у зв`язку із скороченням штатів, а також у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.
Згодом, на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України (по стройовій частині) від 02.02.2005 року № 27 його було виключено із списків особового складу частин, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Хмельницького ОМВК.
Вказані обставини підтверджуються копіями вказаних наказів та не заперечуються сторонами.
Згідно подання про призначення пенсії ОСОБА_1 від 10.07.2017 року № обл.1629 календарна вислуга років позивача становить 16 років 6 місяців 01 днів.
17.09.2016 року позивачем було подано заяву про призначення пенсії за вислугу років встановленого зразка, що слідує з копії цієї заяви, проте Хмельницьким обласним військовим комісаріатом на адресу ГУ ПФУ у Хмельницькій області пакет документів, необхідних для призначення позивачу пенсії за вислугу років не було передано.
Тому ОСОБА_1 13.01.207 року звернувся із адміністративним позовом до суду, в якому просив зобов`язати Хмельницький обласний військовий комісаріат підготувати подання для призначення пенсії за вислугу років та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області призначити таку пенсію.
Постановою Хмельницького міськрайонного суду від 14 березня 2017 року позов було задоволено повністю.
Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року постанову Хмельницького міськрайонного суду від 14.03.2017 року в частині призначення скасовано та у позові відмовлено з тих підстав, що документи для призначення пенсії ОСОБА_1 за вислугу років не надходили, тому вимога про зобов`язання призначити таку пенсію є передчасною.
Листом від 04.08.2017 року за № 8361/03 Головне управління Пенсійного фонду України повернуло пакет документів позивача для призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 пославшись на те, що за нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» законні підстави для призначення пенсії за вислугу років відсутні, що вбачається з копії цього листа.
Тобто, відповідачем фактично було відмовлено позивачу у призначенні пенсії за вислугу років.
Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності суд приходить до наступного висновку.
Умови призначення пенсії за вислугу років визначені статтею 12 Закону «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-XII.
Редакція зазначеної статті змінювалась, змінюючи при цьому умови і підстави виникнення права на пенсію за вислугу років.
У певний час існували положення статті, за якими військовослужбовець міг звільнитися зі служби і раніше, але при досягненні ним 45-річного віку йому могла бути призначена пенсія за вислугу років за наявності інших обов`язкових умов.
Так, відповідно до пункту «в» зазначеної статті у редакції Закону України від 04.04.2006 року № 3591-IV «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців», чинній на час звільнення позивача зі служби, право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом при досягненні 45-річного віку і за наявності в них вислуги 15 років, які звільняються з військової служби відповідно до Закону України "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей".
Законом від 08.07.2011 року № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» пункт «в» статті 12 Закону № 2262-XII викладено в наступній редакції, а саме: пенсії за вислугу років призначаються особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом при досягненні 45-річного віку і за наявності в них вислуги 20 календарних років і більше, які звільняються з військової служби відповідно до Закону України "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей".
Законом України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» від 15.06.2004 № 1763-IV встановлено правові основи забезпечення соціального захисту військовослужбовців, які звільнятимуться у зв`язку зі скороченням чисельності Збройних Сил України в ході їх реформування, та членів їхніх сімей.
Згідно з п.11 ст.1 цього Закону (у редакції, яка діяла на час звільнення зі служби позивача) для військовослужбовців, які звільняються зі Збройних Сил України у зв`язку з їх реформуванням, при досягненні 45-річного віку і за наявності вислуги 15 років пенсія обчислюється у розмірі 40 відсотків від грошового забезпечення із збільшенням цього розміру на 2 відсотки за кожний наступний рік, але не більше ніж 50 відсотків відповідного грошового забезпечення.
Статтею 3 цього Закону дію вказаної норми поширено на військовослужбовців, які звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням ЗСУ після 01 січня 2004 року.
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, за винятком тих, які проходять строкову службу, не можуть бути звільнені з військової служби до набуття права на пенсію за вислугу років.
Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 ОСОБА_2 України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.
Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справах щодо права на пільги, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).
У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).
22.05.2008 року Конституційний Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно з яким «…конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.
Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.
Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій для військовослужбовців, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів, а правовідносини щодо їхнього пенсійного забезпечення виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.
Оскільки, право на пенсійне забезпечення для осіб, які звільнені у зв`язку з реформуванням ЗСУ, при досягненні ними в майбутньому 45 років та наявності вислуги 15 років, було встановлено пунктом 11 статті 1 Закону № 1763- IV, чинного на момент звільнення позивача, то зазначена норма зберігає юридичну силу як для позивача, так і для відповідача.
Саме такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 06.02.2012 року у справі № 21-322а11, від 01.07.2014 року у справі № 21-244а14, від 10.02.2015 року у справі № 21-630а14.
Станом на момент звернення за призначенням пенсії позивачу виповнилося 45 років, що в сукупності з відповідною вислугою років сформувало підстави для призначення пенсії за вислугу років.
А тому необґрунтованою є відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії за вислугу років, викладену у листі від 04.08.2017 року № 8361/03.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що пенсія позивачу має бути призначена з 17 вересня 2016 року, позаяк він звернувся до органу владних повноважень у зв`язку із досягненням 45 річного віку, однак йому було відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років безпідставно.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 11, 71, 72, 122, 159-163, 167, 183-2,267 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. 12 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 pоку №2262-XII, Закону України "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей", Закону України від 08.07.2011 року № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» суд
п о с т а н о в и в :
Визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області щодо відмови в призначенні пенсії відповідно до положень пункту «в» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» протиправними
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області призначити пенсію ОСОБА_1 за вислугу років з 17.09.2016 року відповідно до п.11 ст.1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільнилися з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил та членів їх сімей» та п. «в» статті 12 Закону України «про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ в редакціях законів, які діяли на час звільнення ОСОБА_1 .
Стягнути з держави на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1280 грн.
Апеляційна скарга на постанову може бути подана протягом десяти днів з часу її проголошення до Вінницького апеляційного адміністративного суду, через суд, який ухвалив оскаржуване рішення.
Суддя