Справа № 522/18397/17
Суддя: Домусчі Л. В.
Дата ухвалення: 2017-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/522/1959/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління в Одеській області про визнання рішення, дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До суду 02.10.2017 року позивачка звернулась з адміністративним позовом до до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління в Одеській області про визнання рішення, дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, в якому просила визнати дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2 по закінченню виконавчого провадження неправомірними; скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_2 від 30.03.2017 року про закінчення виконавчого провадження по виконавчому листу № 522/6437/16-а від 08.08.2016 року, повернув виконавчий лист до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області для подальшого виконання; зобовязати судового виконавця відновити виконавче провадження.

В обґрунтування адміністративного позову ОСОБА_1 зазначила, що Приморським районним судом м. Одеси, на виконання постанови суду від 16.05.2016 року, виданий виконавчий лист по справі № 522/6437/16-а від 08.08.2016 року про зобовязання Управління пенсійного фонду України в Приморському районні м. Одеси провести позивачу перерахунок пенсії в розмірі 90 % від сум заробітку за відповідною посадою без обмеження граничного розміру та виплатити різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії за вислугу років, який позивачкою був поданий до ДВС ГТУЮ в Одеській області. Позивачка вказує, що вона неодноразово зверталась до державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ОСОБА_2 з приводу того, що Пенсійний фонд не виконує вимоги виконавчого документу, на що ОСОБА_2 завіряла позивачку, що вживаються всі необхідні дії для примусового виконання виконавчого листа. 12.06.2017 року з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень позивачці стало відомо, що за її виконавчим листом винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, хоча ПФУ так і не виконав зобовязання по виконавчому документу. В обґрунтування вимог, щодо поновлення строку звернення до суду позивачка вказала, що 16.06.2017 року вона звернулась до Приморського районного суду м. Одеси в порядку ст. 383 ЦПК України з тотожнім позовом, проте ухвалою суду від 21.09.2017 року провадження було закрито, у звязку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Тож, позивачка вважає, що строк пропущений не з її вини. Позивачка наголошує на том, що Управління Пенсійного фонду України здійснило перерахунок та виплату пенсії в новому розмірі лише по день набрання постановою законної сили, а саме по 25.07.2016 р., а в подальшому сплачує пенсію в розмірі, який існував до перерахунку. Проте, у спірній постанові державного виконавця було вказано, що вимоги виконавчого документу виконані у повному обсязі. Позивачка зазначає, що вона не згодна з висновком державного виконавця у постанові про закриття виконавчого провадження про те, що постанова виконана у повному обсязі. ОСОБА_1 зазначає, що відповідач проігнорувала розгляд її клопотання від 14.03.2017 року про відкладення виконавчих дій по виконавчому провадженню до розгляду по суті Приморським районним судом м. Одеса заяви про розяснення резолютивної частини рішення, хоча належним чином про це була повідомлена, чим порушила права позивачки.

У судове засідання 13.12.2017 року не зявилась позивачка, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Надала заяву про розгляд справи у її відсутність.

У судове засідання не зявився відповідач, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, чим позбавив суд вислухати його пояснення по суті справи.

Відповідно до ч.2 ст.128 КАС України, неприбуття сторони в судове засідання без поважних причин представника сторони або третьої особи, які прибули в судове засідання, або неповідомлення ним про причини неприбуття не є перешкодою для розгляду справи.

Суд дослідивши та проаналізувавши матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що постановою Приморського районного суду м. Одеси від 16.05.2016 року позов ОСОБА_1 було задоволено. Визнано дії Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси щодо обмеження під час розрахунку пенсії ОСОБА_1 неправомірними. Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси провести позивачу перерахунок пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України « Про прокуратуру», в редакції від 04.09.2001 року «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру» в розмірі 90% від суми заробітку за відповідною посадою без обмеження граничного розміру та виплатити різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії за вислугою років із 01 грудня 2015 року та по теперішній час.

На виконання постанови суду від 16.05.2016 року Приморським районним судом м . Одеси 08.08.2016 року було видано виконавчий лист по справі № 522/6437/16-а.

Виконавче провадження за виконавчим листом по справі № 522/6437/16-а було відкрито 19.09.2016 року Головним державним виконавцем Гортолум В.С., що вбачається з Постанови про відкриття виконавчого провадження (ВП № 522245460).

30 березня 2017 року головним державним виконавцем Гортолум В.М. виконавче провадження за виконавчим листом по справі № 522/6437/16-а було закрито 30.03.2017 року на підставі Листа УПФУ в Приморському районі м. Одеси від 29.03.2017 року за вих. № 1558/02-51, в якому зазначено, що вимоги виконавчого документу виконано у повному обсязі, про що винесено відповідну постанову про закінчення виконавчого провадження (ВП № 52245460).

Також судом встановлено, що листом Центрального обєднаного управління ПФУ в м. Одесі від 06.04.2017 року № 188/Т-11 було повідомлено ОСОБА_1 про те, що ПФУ здійснив виплату перерахованої пенсії відповідно до постанови Приморського районного суду м. Одеси від 16.05.2016 року за період з 08.01.2015 року по 30.09.2016 року.

З приводу того, що Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси здійснило перерахунок та виплату пенсії в новому розмірі лише по день вступу постанови суду в законну силу, а саме по 25.07.2016 року, а в подальшому сплачує пенсію в старому розмірі, який існував до перерахунку без врахування наданої довідки прокуратури Одеської області № 414 від 27.01.2016 року. Оскільки в резолютивній частині постанови суду не зазначено що Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси зобовязано здійснювати виплату пенсії у новому розмірі відповідно до зазначеної вище довідки, постанова Приморського районного суду м. Одеси від 16.05.2016 Управлінням не виконана, ОСОБА_1 14.03.2017 року звернулась до суду з заявою про розяснення рішення.

Того ж дня, 14.03.2017 року позивачка зверталась до Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_2 з проханням відкласти проведення виконавчих дій по виконавчому провадженню до розгляду судом заяви про розяснення резолютивної частини судового рішення суду від 16.05.2016 року.

У подальшому, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.03.2017 року було відмовлено позивачці у розясненні постанови суду.

Вирішуючи спір суд виходить з наступного.

Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, закони приймаються на її основі і повинні відповідати їй (стаття 1, частини перша, друга статті 8 Основного Закону України).

Відповідно до Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 6, частина друга статті 19).

Згідно з Конституцією України права і свободи людини і громадянина захищаються судом; правосуддя здійснюють професійні судді та, у визначених законом випадках, народні засідателі і присяжні; виключно законами України визначається статус суддів (частина перша статті 55, пункт 14 частини першої статті 92, частина перша статті 127).

Право кожного на судовий захист є однією з конституційних гарантій реалізації інших прав і свобод, захисту їх від порушень і протиправних посягань (підпункт 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 2015 року N 3-рп/2015).

Відповідно до частини пятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обовязковість рішень суду.

Принцип обов'язковості судових рішень знайшов своє відображення і в статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", за змістом частин першої, другої, четвертої, якої судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України; судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України; невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Суд вважає за необхідне наголосити, що обов'язковість судових рішень гарантується практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини зазначив, що, право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У справі "ОСОБА_3 проти Італії" наголошує, що право на звернення до суду також передбачає практичне виконання остаточних, обов'язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні.

Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов'язкового рішення може суперечити Конвенції, Саме на державу покладається обов'язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню (рішення Європейського суду з прав людини у справі Савіцький проти України, nо.38773/05, від 26.07.2012 року).

Пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. У контексті вищезазначеного, суд зазначає, що саме на державу покладається обовязок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (рішення Суду у справі Глоба проти України, по. 15729/07, від 05.07.2012).

Отже, виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі "Сокур проти України").

Згідно з вимогами статей 1, 5 Закону, виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів. Державний виконавець зобов'язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Крім того, виконання судових рішень - це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, у цьому випадку порушених прав Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період з надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду.

Отже, завданням ДВС є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинених таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

У відповідності до ст.. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов'язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону;

У відповідності до ст.. 31 вказаного Закону, у разі якщо викладена у виконавчому документі резолютивна частина рішення є незрозумілою, виконавець або сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення відповідного рішення. У разі якщо зміст виконавчого документа незрозумілий, виконавець або сторони виконавчого провадження мають право звернутися до органу (посадової особи), який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення його змісту.

Згідно до положень ст.. 32 вказаного Закону, за наявності обставин, що перешкоджають проведенню виконавчих дій (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), або з інших підстав, внаслідок виникнення яких сторони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, виконавець може відкласти проведення виконавчих дій з власної ініціативи або за заявою стягувача чи боржника на строк до 10 робочих днів. Про відкладення проведення виконавчих дій виконавець виносить відповідну постанову.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, окрім цього, згідно ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а також ч. 4 ст. 70 КАС України, обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Суд вбачає, що у порушення діючих положень Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець не виконала свої обовязки щодо забезпечення належного виконання постанови Приморського районного суду м. Одеси від 16.05.2016 року, не розглянула клопотання ОСОБА_1 про відкладення виконавчих дій, не провела перевірку виконання боржником рішення суду.

На спростування вказаних обставин суду з боку відповідача належних та допустимих доказів не надано, правомірність своїх дій з боку відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області суду також не доведено.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання дій державного виконавця по закінченню виконавчого провадження з виконання виконавчого листа протиправними та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління в Одеській області ОСОБА_2 від 30.03.2017 року про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №522/6437/16-а, виданого Приморським районним судом м. Одеси 08.08.2016 року, а тому задовольняє їх у повному обсязі.

Між тим, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо повернення виконавчого листа до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області для подальшого виконання, оскільки такі вимоги не вимогами позовного провадження та не підлягають вирішенню судом. При цьому, суд вважає за можливе захистити права позивачки шляхом зобовязання державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління в Одеській області (ОСОБА_2) відновити виконавче провадження з примусового виконання за виконавчим листом №522/6437/16-а, виданого Приморським районним судом м. Одеси 08.08.2016 року.

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 2, 6-14, 17, ч.5 ст.18, 40, 69-71, 86, 128, 158-163, 171, 181, 185 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління в Одеській області про визнання рішення, дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Поновити строк на оскарження постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління в Одеській області ОСОБА_2 від 30.03.2017 року про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №522/6437/16-а, виданого Приморським районним судом м. Одеси 08.08.2016 року.

Визнати дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління в Одеській області ОСОБА_2 по закінченню виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №522/6437/16-а, виданого Приморським районним судом м. Одеси 08.08.2016 року, неправомірними.

Скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління в Одеській області ОСОБА_2 від 30.03.2017 року про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №522/6437/16-а, виданого Приморським районним судом м. Одеси 08.08.2016 року.

Зобовязати державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління в Одеській області (ОСОБА_2) відновити виконавче провадження з примусового виконання за виконавчим листом №522/6437/16-а, виданого Приморським районним судом м. Одеси 08.08.2016 року.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Приморський районний суд м. Одеси, шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк після отримання постанови суду.

Суддя: Домусчі Л.В.