Справа № 754/3905/17
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 754/3905/17 Прізвище судді першої інстанції: Костенко Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В, Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Київській області на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1) звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Київській області (далі - Відповідач, Управління ДМС в Київській області) про:

- визнання протиправним та скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 23.05.2016 року №140;

- зобов'язання Відповідача повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення від 23.05.2016 року №140 щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.07.2017 року справу передано на розгляд за підсудністю до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.10.2017 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що у Відповідача були відсутні правові підстави для скасування дозволу на імміграцію. Крім того, суд зазначив, що прийняте Управлінням ДМС в Київській області рішення могло зумовити погіршення усталеного способу життя ОСОБА_1 та розірвання її родинних зв'язків.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Наголошує, що Позивач не був вправі на отримання дозволу на імміграцію у 2007 році, оскільки її донька не мала відповідного дозволу, а документів, що підтверджували народження дитини на території України, ОСОБА_1 не було подано. Крім того, звертає увагу на невиконання Позивачем вимог Закону України «Про імміграцію» в частині надання документу, що гарантує фінансове забезпечення, що, поряд з іншим, унеможливлювало видачу дозволу на імміграцію, однак було залишено поза увагою суду першої інстанції. Крім іншого, підкреслює, що Управління ДМС в Київській області є не правонаступником ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області, а тому проведення Відповідачем перевірки правомірності видачі дозволів на імміграцію відповідає вимогам чинного законодавства.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити залишити без задоволення, а постанову суду - без змін, з огляду на таке.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що 25.09.2007 року громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1 відділом у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління МВС України в Київській області на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» видано дозвіл на імміграцію в Україні, дійсний до 25.09.2008 року (а.с. 8). Крім того, дія даного дозволу поширювалася на неповнолітніх дітей ОСОБА_1 - доньку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 26.09.2015 року до Управління ДМС в Київській області надійшов запит Деснянського РВ ГУ ДМС України в м. Києві №4/6019 щодо законності надання дозволу на імміграцію в України громадянки Вєтнаму ОСОБА_1 у зв'язку зі зверненням останньої щодо обміну посвідки на постійне проживання в Україні.

За наслідками проведеної додаткової перевірки матеріалів справи №59995 про надання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне місце проживання в Україні громадянки Вєтнаму ОСОБА_1 головним спеціалістом Управління ДМС в Київській області було складено затверджений начальником Управління висновок про скасування Позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» (а.с. 17). В обґрунтування необхідності прийняття такого рішення Відповідачем зазначено, що малолітня ОСОБА_2 на момент прийняття документів у її матері, не мала дозволу на імміграцію, а також не було підтверджено її належність до громадянська України. Отже, на переконання Управління ДМС в Київській області, особа до 10 років могла отримати дозвіл на імміграцію в Україну тільки спільно з батьками, а не самостійно, у зв'язку з чим ОСОБА_1 не могла бути визнана матір'ю іммігрантки. Крім того, у висновку зазначено, що для отримання дозволу не було взагалі надано нотаріально засвідчений документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленому в Україні, оскільки відповідні зобов'язання взагалі не могли бути надані неповнолітньою особою.

На підставі викладених у даному висновку рекомендацій Управлінням ДМС в Київській області було прийнято рішення від 23.05.2016 року №140 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого громадянину ОСОБА_1 25.09.2007 року, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» (а.с. 18).

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 4, 9, 12 Закону України «Про імміграцію», суд першої інстанції прийшов до висновку, що рішення про скасування дозволу на імміграцію Позивача було прийнято без повного, всебічного та об'єктивного дослідження всіх обставин у сукупності, а також без достатніх на те правових підстав.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 26 Основного Закону України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України «Про імміграцію» (далі - Закон).

Відповідно до ст. 1 Закону іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Відповідно до ст. 12 Закону дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Приписи ч. 1 ст. 13 Закону визначають, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону у редакції, яка була чинною на момент видачі Позивачу дозволу на імміграцію у 2007 році, квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції, в якості підстав для скасування дозволу на імміграцію Відповідачем було визначено п. п. 1, 6 ч. 1 ст. 12 Закону.

Відповідно до п. 6 ч. 7 ст. 9 Закону крім передбачених для отримання дозволу на імміграцію документів для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, необхідне подання копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

При цьому, стверджуючи про те, що ОСОБА_1 не могла отримати дозвіл на імміграцію, оскільки на той час малолітня ОСОБА_2 не мала відповідного дозволу, а належність її до громадянства України не було підтверджена документально, Управлінням ДМС в Київській області не було враховано такого.

Зі змісту наявних у матеріалах справи документів вбачається відсутність доказів, що дозвіл на імміграцію наданий на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність. Відповідачем як суб'єктом владних повноважень, який заперечує проти позову, не доведено, що будь-які з поданих ОСОБА_1 документів містили неправдиві відомості, були підробленими чи такими, що втратили чинність. Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що неподання певних документів, зокрема, документу про те, що іммігрант не заперечує проти імміграції та гарантує фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні, взагалі не охоплюється підставами для скасування дозволу, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону.

Крім того, Відповідачем, всупереч вимог п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону не було вказано на положення іншого Закону України, який би надавав право на скасування дозволу на імміграцію у зв'язку з невірним, на думку Управління ДМС в Київській області, визначенням підстав для надання Позивачу такого дозволу.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що наведені обставини були відомі працівникам Васильківського РВ ГУ МВС України в Київській області та/або ГІРФО ГУ МВС України в Київській області та могли і повинні бути ними перевірені, що прямо вимагалося приписами Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 року (далі - Порядок №1983).

Посилання Апелянта на те, що останній не є правонаступником ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області, у зв'язку з чим при прийнятті Управлінням ДМС в Київській області рішень щодо обміну посвідок на постійне місце проживання проводиться ретельна перевірка обставин видачі дозволів на імміграцію, судовою колегією оцінюється критично, з огляду на те, що ліквідація державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не зумовлює виникнення обов'язку у новоствореного органу здійснювати перевірку з метою перегляду всіх прийнятих ліквідованою організацію рішень, презюмуючи їх можливу неправомірність.

Зі змісту вищезгаданих положень ст. ст. 12-13 Закону вбачається, що підставою для вилучення у іноземця посвідки на постійне проживання в Україні є рішення компетентного органу про скасування раніше наданого дозволу на імміграцію.

Відповідно до п. п. 21-24 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органам, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держкомкордон.

Отже, наведені вище вимоги Закону і Порядку № 1983 покладають на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію обов'язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання.

З урахуванням обставин справи, колегія суддів вважає, що підстави для скасування дозволу на імміграцію від 25.09.2007 року №17/-5174 відсутні. У зв'язку з чим, з урахуванням вимог наведеного Порядку №1983, на Відповідача покладається обов'язок з повідомлення Адміністрації Державної прикордонної служби України про скасування у судовому порядку рішення від 23.05.2016 року №140 про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Крім іншого, судова колегія погоджується з акцентуванням судом першої інстанції уваги на тому, що положеннями ст. 12 Закону передбачено можливість скасування дозволу на імміграцію у випадку встановлення хоча б однієї з передбаченій у ній підстав. Однак, можливість скасування такого дозволу у жодному випадку не повинна ототожнюватися з обов'язком з прийняття такого рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2, донька ОСОБА_1, є громадянином України (а.с. 12), сама Позивач постійно проживає в Україні, придбала квартиру, проживає разом з родиною, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями договору купівлі-продажу квартири (а.с. 56-57), довідки про реєстрацію місця проживання особи від 26.05.2017 року №30/8508 (а.с. 60).

У контексті наведеного суд першої інстанції обґрунтовано підкреслив, що скасування дозволу на імміграцію може призвести до погіршення усталеного способу життя особи, а також розірвання її родинних зв'язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При цьому, згідно п. 1 ч. 3 ст. 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є, зокрема, верховенство права.

Судом апеляційної інстанції враховується, що у справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Крім того, у рішенні від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав» проти України» Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.

Одночасно судова колегія вважає за необхідне вказати й на те, що скасування дозволу на імміграцію, здійснене виключно за формальних обставин без дослідження всіх обставин необхідності прийняття такого рішення, зумовило порушення необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані норми ст. 12 Закону.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції ухвалена у відповідності до норм матеріального та процесуального права і підлягає залишенню без змін, оскільки доводи апеляційної скарги її висновки не спростовують.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім іншого, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2017 року задоволено клопотання Управління ДМС в Київській області та відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.10.2017 року у розмірі 704,00 грн. до ухвалення судом апеляційної інстанції рішення у даній справі.

Приписи ч. 2 ст. 133 КАС України визначають, що якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з Відповідача суми відстроченого до ухвалення рішення судового збору у розмірі 704,00 грн.

Керуючись ст. ст. 133, 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Київській області - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - без змін.

Стягнути з Управління Державної міграційної служби України в Київській області (04073, м. Києв, вул. Петропавлівська, 11, ) суму відстроченого до ухвалення рішення у справі судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 00 копійок на рахунок Державної судової адміністрації України (Отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106; Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783; Банк отримувача: ГУ ДКC України у м. Києві; Код банку отримувача (МФО): 820019; Рахунок отримувача: 0001; Код класифікації доходів бюджету: 22030106).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Повний текст постанови складено « 21» грудня 2017 року.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко