Справа № 815/2204/17
Суддя: Запорожан Д.В.
Дата ухвалення: 2017-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/2204/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду, у складі:

головуючого судді - Запорожана Д.В.,

судді - Романішина В.Л.,

судді - Шляхтицького О.І.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом Державної міграційної служби України про скасування рішення №496-16 від 05.10.2016 року та зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтувала незаконністю спірного рішення.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2017 року позов задоволено. Скасовано спірне рішення.

В апеляційній скарзі ДМС України просить скасувати вищенаведену постанову, як таку, що прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права і прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

Приймаючи оскаржену постанову суд першої інстанції виходив з обґрунтованості даного позову та наявності підстав для його задоволення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 01.11.2011 року позивач авіарейсом Алеппо-Одеса, легально, на підставі національного паспорту НОМЕР_1 прибула до України. Строк легального перебування позивача в Україні закінчився в 30.04.2012 року.

26.02.2015 року позивач вперше звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області з заявою № 48 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в України.

10.03.2015 року наказом першого заступник начальника Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області у відповідності до ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту позивачем, особова справа №2015OD0046.

09.07.2015 року за результатами розгляду особової справи №2015OD0046 Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" склало висновок про відмову громадяниці Сирії ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

25.03.2015 року рішенням Державної міграційної служби України №228-15 ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону, відсутні. У висновку, зокрема, зазначено, що військові дії у країні громадянської належності не є підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також міграційний орган зазначив, що заявник не надав жодних переконливих пояснень або тверджень реального ризику бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

16.09.2015 року позивач ОСОБА_1 отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС №563-15 від 07.09.2015 року.

Позивач оскаржив вказане рішення ДМС України до Одеського окружного адміністративного суду та постановою суду від 20.01.2016 року за судовою справою №815/6061/15 ГУДМС в Одеській області було зобов'язано повторно розглянути заяву шукача захисту.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.04.2016 року постанова суду першої інстанції була залишена без змін, а апеляційна скарга ДМС України без задоволення.

На виконання вказаного судового рішення ДМС України розглянуло повторно заяву позивача та рішенням №494-16 від 05.10.2016 року повторно відмовила позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Пунктом 13 статті 1 закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Та пунктом 1 статті 1 вищезазначеного Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства; і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

У відповідності до зазначеного Закону, територіальний підрозділ ДМС розглядає справу кожного заявника індивідуально, в тому ж числі вивчає ситуацію по громадянської належності.

Колегія суддів зазначає, що під час проведення первинного протоколу співбесіди та додаткових протоколів співбесіди позивачка не змогла надати ніяких реальних фактів (усних тверджень) та доказів загрози переслідування на Батьківщині, додатковий захист матері був наданий виходячи з її похилого віку та позиції ДМС України, що така особа через свій вік не може повернутися до Сирійської Арабської Республіки.

Враховуючи вищезазначене, вбачається, що причиною небажання повернення позивачки до провінції Ель-Хасака є загальна соціально-економічна ситуація, що наразі склалася на території регіону, тому звернення до територіального підрозділу ДМС України було здійснено для легалізації на території нашої країни, а не через наявність безпосередньої загрози з причини можливого переслідування чи у зв'язку з проведенням військових дій на території Сирії, що підтверджується твердженнями позивачки, наданими під час проведення протоколу співбесіди (арк. 1 протоколу співбесіди від 26.08.2016 року).

Під час проведення протоколів співбесід, шукачка захисту вказує, що в ході проживання в м. Ель-Камиити вона особисто не зазнавала жодних погроз, проблем чи переслідувань (арк. 2 протоколу співбесіди від 26.08.2016 року; арк. 4 протоколу співбесіди від 22.07.2016).

Таким чином, ситуація в країні громадянської належності позивачки не є підставою для надання особі додаткового захисту в Україні, приймаючи до уваги відсутність конкретних фактів усних тверджень або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі її повернення на Батьківщину. До того ж, з аналізу наявної ІКП спостерігається значне покращення загальної соціально-політичної ситуації на території місця постійного проживання позивачки на Батьківщині-провінції Ель-Хасака, що утворює шлях на повернення та проживання без загроз життю або порушення прав людини.

Додатково, під час аналізу матеріалів особової справи спостерігаються елементи зловживання позивачкою процедурою надання міжнародного захисту в Україні, ознаки порушення українського законодавства, що у сукупності вказує на відсутність потреби позивачки саме у міжнародному захисті та на звернення її до міграційної служби лише з метою фактичної легалізації на території України.

Пункт 37 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН у справах біженців визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу важлива оцінка клопотання шукача, а не судження при ситуації, яка склалася у країні походження.

Так, 30.04.2012 у позивачки закінчився термін дії візи (арк. З анкети від 03.03.2015), при цьому, звернення до територіального підрозділу ДМС України датоване лише 26.02.2015, що свідчить про те, що перебуваючи нелегально на території України та, вірогідно, не маючи наміру повертатися до Сирії, шукачка захисту не робила спроб звернення до органів ДМС України та не потребувала міжнародного захисту. Як спостерігається з проведеного з шукачем захисту протоколу співбесіди мотивом звернення до Головного управління послугувала не потреба в міжнародному захисті, а необхідність отримання документу, який дозволив би їй легально знаходитися на території України (арк. 1 протоколу співбесіди від 26.08.2016 у).

При цьому, враховуючи обставину, що, з її слів, громадянська війна в Сирії розпочалася в 2011 році (арк. 4 протоколу співбесіди від 22.07.2016), позивачка, перебуваючи на території України починаючи з 2011 року до моменту звернення до відділу по роботі з шукачами захисту на початку 2015 року не потребувала міжнародного захисту, мотивуючи це тим, що ш той період спочатку в неї була діюча віза, а потім вона чекала, коли стихнуть військові дії та все налагодиться на Батьківщині (арк. 1 протоколу співбесіди від 26.08.2016). На потребу в легалізації, як причину звернення її до територіального підрозділу ДМС України також вказує наступне.

Так, в протоколі співбесіди від 26.08.2016 (арк. 1) року шукачка захисту вказує, що при зверненні до відділу по роботі з шукачами захисту, за результатами розгляду своєї заяви, бажала би отримати якісь документи, наприклад прописку або внутрішній та закордонний паспортні документи. Для позивачки, при цьому, головне, щоб цей документ дозволив їй легально перебувати на території України (арк. 1 протоколу співбесіди від 26.08.2016).

Відповідно до п.62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, рухома бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Вище проведеним аналізом не можна прослідкувати взаємозв'язок між наявним збройним конфліктом в Сирії та можливим існуванням доведеної та обґрунтованої загрози життю, свободі або безпеці саме позивачки у разі добровільного повернення.

Слід зазначити, що з ІКП спостерігається, що деякі сирійські території контролюються органами державної влади Сирії, що забезпечують належний контроль над забезпеченням безпеки на підконтрольних територіях, у тому числі для цивільного населення.

Враховуючи обставину, за якою позивачка має можливість повернутися до рідної для неї провінції Ель-Хасака, вбачається, що вона має альтернативу внутрішнього переміщення.

При цьому, як відзначається з ІКП, наразі не всі території Сирії охоплені військовим конфліктом, існують можливості альтернативи внутрішнього переміщення.

Отже, позивачка має можливість повернутись до країни громадянської належності та у випадку необхідності може скористатися альтернативою внутрішнього переміщення. Наразі частина територій Сирії контролюються державою та національною армією країни.

При таких обставинах, суд вважає, що дійсною причиною виїзду позивачки із країни громадянського походження є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.

Аналогічна правова позиція зазначена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 820/3421/15.

Отже, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість даного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.

Пунктом 4 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив вищенаведені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення даної справи по суті, внаслідок чого його постанова підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення даного позову.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2017 року - скасувати.

Прийняти нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення №496-16 від 05.10.2016 року та зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити в повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк передбачений ст.329 КАС України.

Головуючий /Д.В. Запорожан/

Судді /В.Л. Романішин /

/О.І. Шляхтицький/