Справа № 805/4091/17-а
Суддя: Буряк І. В.
Дата ухвалення: 2017-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2017 р. Справа №805/4091/17-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови:14:00

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Буряк І.В., за участю секретаря судового засідання Притули С.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, зобовязання Головного управління державної міграційної служби України в Донецькій області в особі Словянського міського відділу Головного Управління Державної міграційної служби України в Донецькій області вчинити певні дії.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_2

від відповідача: ОСОБА_4. за дов.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 (надалі позивач-1, ОСОБА_1В.) та ОСОБА_2 надалі (позивач-2 ОСОБА_2В.) в інтересах неповнолітнього сина звернулись до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області в особі Слов'янського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України (надалі Слов'янський міський відділ ГУ ДМС України в Донецькій області - відповідач) про зобов'язання вчинити дії, а саме:

вважати дії Словянського міського відділу ГУ ДМС України в Донецькій області щодо не оформлення паспорту неповнолітньому ОСОБА_3 у формі паспортної книжечки, що передбачено Положенням про паспорт громадянина України , затвердженим Постановою Верховної ради України від 26 червня 1992 p. № 2503-Х11 протиправними;

зобовязати Головне Управління ДМС України в Донецькій області в особі Словянського міського відділу ГУ ДМС України в Донецькій області оформити та видати бланк паспорту ОСОБА_3 у формі паспортної книжечки, з проставленою відміткою місця проживання - без використання цифрового ідентифікатора особи та автоматизованої обробки персональних даних.

Зобовязати Словянський міський відділ ГУ ДМС України в Донецькій області та Головне Управління ДМС України в Донецькій області вести облік щодо ОСОБА_3 за раніше встановленими формами - за прізвищем, іменем та по-батькові. роком народження та за місцем реєстрації, без використання будь-якого цифрового ідентифікатора особи (у т.ч за серією та номером паспорту), без внесення інформації про нього до Єдиного Демографічного реєстру чи будь-яких баз даних і реєстрів та без автоматизованої обробки та передачі його персональних даних, передбаченої Законом України № 5492- VI.

В обґрунтування позовних вимог, позивачі посилаються на те, що відповідач не взяв до уваги, що лише сам факт запровадженням в Україні біометричних паспортів, не свідчить про те, що інша форма паспорту є забороненою, тобто відповідач своїм висновком у листі-відповіді від 20.10.2017р., яким позивачів повідомлено, що Словянський міський відділ ГУ ДМС України в Донецькій області здійснює оформлення лише паспортів України у формі ID- не враховував юридичної сили правових актів в ієрархії національного законодавства, що регулює спірні правовідносини, в результаті чого - не виконав Положення про Державну міграційну службу України та порушив права позивачів.

Крім того, позивачі, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилались на:

Постанову Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»;

- ОСОБА_6 від 18.01.2001 № 2235-ІІІ « Про громадянство України», який відповідно до Конституції України визначає правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб.

Також, позивачі зазначили, що є чинним Наказ МВС України 13.04.2012 № 320 «Про затвердження Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України», зареєстрований в Мінюсті України 02.07.2012 р. за № 1089/21401, в якому визначено порядок оформлення паспортів, у т.ч. й у вигляді книжечки та Порядок обміну, видачі та користування паспортом у формі паспортної книжечки, встановлений Положенням про паспорт громадянина України, затвердженим Постановою Верховної ради України від 26.06.1992 року №2503-ХІІ (надалі-Положення).

Крім того, позивачі посилаються на те, що дитина, заявник до ДМС , відмовляючись оформити заяву-анкету (в електронній формі) не підпадає під дію Закону від 20.11.2012 №5492-VI «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» (на який посилається ДМС) та тим самим, заявляє про оформлення документів, а саме, паспорту громадянина України, передбачених не Законом № 5492-VI, а на підставі інших діючих законів України, зокрема паспорту громадянина України за законом України «Про громадянство України».

Крім того, позивачі просили суд взяти до уваги офіційне тлумачення норм Конституції України відповідно до рішення Конституційного суду України. у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень ч.1 ч.2 ст. 32, ч.2,ч.3 ст. 34 Конституції України.

У судовому засіданні від 05.12.2017р., позивачем були надані письмові пояснення щодо обставин, викладених у позовній заяві, за змістом яких представниками позивача, було підтримано викладені у позові твердження та зазначено, що встановлений Постановою КМУ від 25.03.2015р. № 302 «Про затвердження зразка бланка технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України не покладає обов'язку на позивача отримати пластикову картку типу ID-1.

Крім того, на думку позивача, відповідачем не взято до уваги норми наказу МВС України від 13.04.2012р. № 320 «Про затвердження Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, що є чинним, який передбачає оформлення паспортів, у тому числі, й у формі паспортної книжечки та норми Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-XII, за змістом п.3 якого бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що встановлюється КМУ та п. 5 вказаного Положення відповідно до якого паспортна книжечка являє собою зшиту внакидку нитками обрізну книжечку розміром 88х125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок.

Також за змістом вказаних пояснень, позивач аргументував власну правову позицію застосуванням нормативних положень ст.11 Закону України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010р. № 2297-VI та ст. 108 Міжнародної Конвенції «Про захист осіб у зв'язку із автоматизованою обробкою персональних даних.

Пунктом 7 та 8 наданих до суду пояснень позивач, відповідно до положень ст.ст. 19, 32 Конституції України, просить врахувати право дитини на отримання паспорту старого зразка та права осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від внесення інформації до безконтактного електронного носія.

У судове засідання від 21.12.2017р., позивач надала додаткові пояснення, в яких зазначила, що зверталась до відповідача із заявою про отримання паспорту у формі книжечки на підставі положень Конституції України, Закону України «Про громадянство», Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-XII та наказу МВС України від 13.04.2012 № 320 «Про затвердження Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, в іншій частині пояснень вимоги, викладені у позовній заяві підтримав.

Представник відповідача, в поданих запереченнях на адміністративний позов та в судовому засіданні, позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що запровадження в Україні біометричних паспортів обумовлене Планом дій до введення безвізового режиму з Євросоюзом, схваленим у листопаді 2010 року. Частиною четвертою статті 21 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» передбачено, що паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Крім того, прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 №302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України», з 1 листопада 2016 року припиняється. Оскільки ГУ ДМС України в Донецькій області в особі Слов'янського міського відділу ГУ ДМС України в Донецькій області на момент звернення позивача був забезпечений відповідним обладнанням для оформлення картки, тому оформлення паспорта зразка 1994 року у вигляді книжечки вважають неможливим.

Крім того, представник відповідача зазначили, що заява позивачів від 20.10.2017р., була розглянута останнім та надана відповідь в порядку Закону України «Про звернення громадян».

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, з'ясувавши фактичні обставини, що мають значення у справі, суд приходить до висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження від 05.06.2001р. № 212855.

ОСОБА_3 та його законні представники, батько - ОСОБА_1 та мати - ОСОБА_2, звернулись до територіального підрозділу ДМС за місцем проживання сина, - Словянського міського відділу ГУ ДМС України в Донецькій області із заявою від 20.10.2017р., про оформлення ОСОБА_3 паспорту громадянина України виключно у формі паспортної книжечки без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру та просили видати йому паспорт виключно у вигляді паспортної книжечки на підставі Закону України від 18.01.2001 № 2235 «Про громадянство України», а не у формі пластикової картки типу ID, від присвоєння йому будь-яких ідентифікаторів особистості, будь-то унікальний номер запису в реєстрі, ІПН, номер облікової картки платника податків, інші ідентифікатори особистості відмовились. В заяві також було заявлено про не надання згоди на обробку його персональних даних та просили проставити відмітку реєстрації місця проживання у паспорті.

У разі відмови оформити бланк паспорта у вигляді паспортної книжечки, просили дати чітку відповідь та повідомити про це письмово.

Разом із заявою було надано документи для оформлення паспорту (дві фотокартки для оформлення бланку паспорту, копія свідоцтва про народження).

На вищезазначену заяву відповідачем було надано письмову відповідь від 20.10.2017р., вих. № 58-11326, якою до відома сім'ї ОСОБА_3 доведено, що згідно п.2 Постанови КМУ від 25.03.2015 р. № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України» в редакції Постанови КМУ № 745 від 26.10.2016 р., з 1 січня 2016 року засобами Єдиного державного демографічного реєстру паспорт громадянина України, зразки бланків якого затверджено постановою, паспорт виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Паспорт оформляється особам, які не досягли 18-річного віку на 4 роки, а особам, які досягли 18 річного віку, на кожні 10 років.

Слов'янсъкий MB ГУ ДМС України в Донецькій області здійснює оформлення паспортів громадянина України тільки у формі ID-картки.

До вказаних правовідносин, на думку суду, слід застосувати наступні правові норми.

Закон України «Про громадянство» від 18.01.2001р. № 2235-III (із врахуванням змін та доповнень), визначає громадянство, як правовий зв'язок особи між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов'язках (ст. 1)

Відповідно до п. 1 ст. 5 вказаного закону України, документом, що підтверджує громадянство України є паспорт громадянина України.

Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України», посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 №5492-VI (надалі ОСОБА_6 №5492-VI) визначені правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов'язки осіб, на ім'я яких видані такі документи.

Згідно зі статтею 13 Закону №5492-VI до документів, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення відноситься, зокрема, паспорт громадянина України.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, що Паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, проїзний документ біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзний документ особи, якій надано додатковий захист, картка мігранта містять безконтактний електронний носій.

Посвідчення особи на повернення в Україну, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідчення водія не містять безконтактного електронного носія.

Частинами 1-2 ст. 14 вказаного вище закону встанолено, що форма кожного документа встановлюється цим Законом.

Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета.

Відповідно до ч. 1-2 ст.15 Закону України №5492-VI (із врахуванням змін та доповнень), бланки документів, які містять безконтактний електронний носій, виготовляються відповідно до вимог державних (національних) та міжнародних стандартів та з урахуванням рекомендацій Міжнародної організації цивільної авіації (ICAO) і повинні мати ступінь захисту, що унеможливлює їх підроблення. Бланки документів, якщо інше не визначено цим Законом, виготовляються за єдиними зразками та технічними описами, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

За змістом частини четвертої статті 21 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

При цьому за приписами частини другої статті 21 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» кожен громадянин України незалежно від віку зобов'язаний отримати паспорт громадянина України.

До паспорта громадянина України вноситься така інформація: 1) назва держави; 2) назва документа; 3) ім'я особи; 4) стать; 5) громадянство; 6) дата народження; 7) унікальний номер запису в Реєстрі; 8) номер документа; 9) дата закінчення строку дії документа; 10) дата видачі документа; 11) уповноважений суб'єкт, що видав документ (код); 12) місце народження; 13) відцифрований образ обличчя особи; ) відцифрований підпис особи; 15) податковий номер (реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків) або повідомлення про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган). У разі наявності повідомлення про відмову від реєстраційного номера облікової картки платника податків проставляється слово "відмова" (ч.7 ст. 21 Закону України № 5492).

Як вказувалось вище, згідно із частиною другою статті 15 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» бланки документів, якщо інше не визначено цим Законом, виготовляються за єдиними зразками та технічними описами, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначеної норми Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 25 березня 2015 року №302 «Про затвердження бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України» (далі - Постанова №302).

Пунктом 2 вказаної Постанови №302 визначено, що з 01 січня 2016 року запроваджується оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-XII.

Пунктом 3 Постанови №302 встановлено, що до завершення роботи із забезпечення в повному обсязі територіальних підрозділів Державної міграційної служби матеріально-технічними ресурсами, необхідними для оформлення і видачі паспорта громадянина України, зразки бланків якого затверджено цією постановою, паспорт громадянина України може оформлятися з використанням бланка паспорта громадянина України у формі книжечки. Прийняття документів для оформлення паспорта громадянина, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 1 листопада 2016р. припиняється.

У ході розгляду справи судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що із заявою про відмову від отримання паспорту у формі пластикової картки типу ID-1, позивачі звернулись 20.10.2017р.

Також судом судом встановлено, що станом на 20.10.2017р. Слов'янський міський відділ ГУ ДМС України в Донецькій області був повністю забезпечений обладнанням для виготовлення паспорта громадянина України у вигляді картки.

Вказаний факт підтверджується Актом внутрішнього переміщення основних засобів від 25.02.2015 (копія в матеріалах справи).

Таим чином, відповідач зобов'язаний забезпечувати оформлення та видачу паспортів громадянам України у відповідності до вимог чинного законодавства, а саме здійснювати видачу паспортів у вигляді ID картки.

Крім того, суд бере до уваги, що підпунктом 13 п.3 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України" №1474-VIII від 14.07.2016 викладено у новій редакції ст.16 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус", яка вже не містить гарантії права на відмову через свої релігійні переконання від отримання документа з імплантованим у бланк безконтактним електронним носієм, або від внесення інформації до безконтактного електронного носія.

Отже, відповідач зобов'язаний забезпечувати оформлення та видачу паспортів громадянам України у відповідності до вимог чинного законодавства, а саме здійснювати видачу паспортів у вигляді картки.

Суд вважає необгрунтованим посилання позивача на застосування до спірних правовідносин нормативних приписів наказу МВС України від 13.04.2012р. № 320 Про затвердження Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України , з наступних мотивів.

Відповідно до пп 1.1. п.1 вказаного наказу, цей Порядок розроблений відповідно до Законів України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні,Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей, Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII.

Тому, суд, встановивши предмет спірних правовідносин, вважає, що останні слід кваліфікувати як такі, що регулюються Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» та прийнятих на його виконання нормативних актів.

Крім того, суд вбачає за необхідне зазначити, що законодавством чітко регламентована процедура отримання паспорта громадянина України вперше, а саме.

За змістом ч. 1-2 ст.21 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», паспорт громадянина України: є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України; Кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов'язаний отримати паспорт громадянина України. Оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 5 ст. 21 вказаного закону передбачено, що оформлення паспорта громадянина України здійснюється розпорядником Реєстру. Прийняття заяв-анкет для внесення інформації до Реєстру, видача паспорта громадянина України здійснюються розпорядником Реєстру або уповноваженими суб'єктами, передбаченими пунктом 4 частини першої статті 2 цього Закону.

Відповідно ч. 6 ст. 21 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» паспорт громадянина України видається не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня оформлення заяви-анкети на його отримання або не пізніше ніж через 10 робочих днів з дня оформлення заяви-анкети на його термінове отримання. Паспорт громадянина України вперше видається не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня оформлення заяви-анкети на його отримання.

Відповідно до частини сьомої статті 16 Закону №5492-VI уповноважений суб'єкт, якщо інше не передбачено цим Законом, має право відмовити заявникові у видачі документа виключно у разі, якщо: 1) за видачею документа звернувся заявник, який не досяг шістнадцятирічного віку, або представник особи, який не має документально підтверджених повноважень на отримання документа; 2) заявник вже отримав документ такого типу, який є дійсним на день звернення (крім випадків, зазначених у частині сьомій цієї статті); 3) заявник не подав усіх визначених законодавством документів, необхідних для оформлення і видачі документа; 4) дані, отримані з бази даних розпорядника Реєстру, не підтверджують інформацію, надану заявником. У рішенні про відмову у видачі документа, яке доводиться до відома заявника у порядку і строки, встановлені законодавством, мають зазначатися підстави для відмови. Особа має право звернутися до уповноваженого суб'єкта з повторною заявою у разі зміни або усунення обставин, через які їй було відмовлено у видачі документа. Рішення про відмову у видачі документа може бути оскаржено особою в адміністративному порядку або до суду.

Отже, зі змісту вищенаведеної норми вбачається, що законодавець передбачив вичерпний перелік підстав для відмови заявникові у видачі документа.

Відповідно до пп 1 п. 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 р. № 302 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2016 р. № 745) оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта здійснюються: особі, яка досягла 14-річного віку, - на підставі заяви-анкети, поданої нею особисто;

Пунктом 24 вказаного порядку передбачено, що працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого субєкта під час приймання документів від заявника перевіряє повноту поданих заявником документів, зазначених у пунктах 35, 46 і 69 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства.

У разі виявлення факту подання не всіх необхідних документів або подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, територіальний орган ДМС/територіальний підрозділ ДМС, уповноважений субєкт інформує заявника про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням заявника відмова надається в письмовому вигляді.

У ході судового розгляду справи встановлено, що позивач із заявою-анкетою до відповідача не звертався, тому, відповідно, правові підстави для прийняття останнім рішення щодо відмови у оформленні паспорту будь-якого зразка (в тому числі й відповідно наказу МВС України від 13.04.2012р. № 320 Про затвердження Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України) у нього відсутні, оскільки відсутній сам факт звернення як необхідна передумова для виникнення правовідносин з цього приводу.

З огляду на викладене, суд вважає спростованим висновок позивача щодо протиправності дій Слов'янського МВ ГУ ДМС у Донецькій області в частині неоформлення паспорту неповнолітній особі ОСОБА_3Р.у формі паспортної книжечки.

За змістом позовної заяви, письмових та усних пояснень позивача, наданих у судовому засіданні, бажання останнього отримати паспорт, який би не містив безконтактного електронного носія, обумовлене релігійними переконаннями та незгодою з обробкою його персональних даних з використання засобів Єдиного державного демографічного реєстру, що, на його думку, є порушенням особистих прав дитини.

В обгрунтування зазначеного вище, серед іншого, позивач посилався на ст. 32, 34 Конституції України, Рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012.

З даного приводу суд вбачає за необхідне зазначити наступне.

Резолютивна частина вказаного рішення містить висновок, що інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, повязані з особою та членами її сімї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, повязану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною; збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Таким чином вбачається, що Конституційним суд, презюмуючи право особи на захист інформації про особисте та сімейне життя шляхом недопущення поширення інформації про нього без її згоди, однак констатує, що це право не є абсолютним та таке втручання допускається у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно зі статтею 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Стаття 22 Конституції України передбачає, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Як зазначено у статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

При цьому, як передбачено у статті 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. ОСОБА_6 право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров'я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. Ніхто не може бути увільнений від своїх обов'язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань.

Згідно з ст.2 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» законодавство України про свободу совісті та релігійні організації. В Україні усі правовідносини, пов'язані із свободою совісті і діяльністю релігійних організацій, регулюються законодавством України. Законодавство України про свободу совісті та релігійні організації складається з цього Закону та інших законодавчих актів України, виданих відповідно до нього.

Відповідно до ст.4.Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» рівноправність громадян незалежно від їх ставлення до релігії. Громадяни України є рівними перед законом і мають рівні права в усіх галузях економічного, політичного, соціального і культурного життя незалежно від їх ставлення до релігії. В офіційних документах ставлення громадянина до релігії не вказується. Будь-яке пряме чи непряме обмеження прав, встановлення прямих чи непрямих переваг громадян залежно від їх ставлення до релігії, так само як і розпалювання пов'язаних з цим ворожнечі й ненависті чи ображання почуттів громадян, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом. Ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов'язків. Заміна виконання одного обов'язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Враховуючи викладене, суд вбачає за необхідне зазначити, що паспорт громадянина України оформлюється за згодою заявника, а зобов'язання останнього надати свої персональні дані, не є порушенням його конституційних прав, оскільки і Конституцією України і законами України передбачено позитивний обов'язок громадянина надавати інформації про себе, у випадках та з підстав, встановлених законами України.

Таким чином, суд робить висновок, що оскільки відповідно до ч.2 ст.21 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» кожен громадян України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов'язаний отримати паспорт громадянина України, то позивач не може відмовитись від виконання обов'язку отримати паспорт, у формі та обсязі інформації, що встановлена законом, посилаючись на релігійні переконання. Жодних виключень з цього обов'язку, а ні ст.35 Конституції України, а ні ст.21 зазначеного Закону; не містять.

Водночас, суд звертає увагу, що п.13 та п.14 ч.1 ст.7 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи встановлює диспозитивний характер регулювання правовідносин у частині надання особі право самостійно вирішувати чи надавати такі персональні дані як: відбитки пальців рук особи та інформацію про податковий номер (реєстраційний номер облікової картки платників податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків) або повідомлення про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган).

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на державні гарантії захисту персональних даних та відповідальність за порушенння законодавства про захист персональних даних.

Стаття 1 Закону України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010р. № 2297-VI (надалі ОСОБА_6 № 2297) встанолює, що цей ОСОБА_6 регулює правові відносини, повязані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у звязку з обробкою персональних даних.

ОСОБА_6 поширюється на діяльність з обробки персональних даних, яка здійснюється повністю або частково із застосуванням автоматизованих засобів, а також на обробку персональних даних, що містяться у картотеці чи призначені до внесення до картотеки, із застосуванням неавтоматизованих засобів.

Відповідно ч. 1 ст.5 Закону № 2297, обєктами захисту останнього є персональні дані.

Згідно ч.5 ст.6 вказаного закону обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб'єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку встановленому законодавством.

Пунктом 2 ч.2 ст. 11 Закону № 2297, підставою для обробки персональних даних є- дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень

Володільці, розпорядники персональних даних та треті особи зобовязані забезпечити захист цих даних від випадкових втрати або знищення, від незаконної обробки, у тому числі незаконного знищення чи доступу до персональних даних (ч.1 ст24 Закону №2297).

Відповідно ст. 28 вказаного закону, порушення законодавства про захист персональних даних тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Таким чином, викладене дає підстави суду постановити висновок про наявність державних гарантій захисту персональних даних особи у разі їх обробки в тому числі державними органами та нормативний принцип притягнення до відповідальності у разі їх порушення.

У позовній заяві та усних поясненнях позивачі серед іншого посилались, на порушення принципу поваги до приватного життя суб'єкта персональних даних (ОСОБА_3Р.), шляхом обробки персональних даних останнього у процесі оформлення ID паспорту, оскільки він згоди на таку обробку не надає.

З даного приводу суд, формуючи правовий висновок, виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 3 Конвенція «Про захист осіб у зв'язку з автоматизованою обробкою персональних даних» від 28.01.1981р. ЕТS № 108 (надалі Конвенція № 108), ратифікована Україною 06.07.2010р., набрала чинності 01.01.2011р., передбачено, що Сторони зобов'язуються застосовувати цю Конвенцію до файлів персональних даних для автоматизованої обробки та до автоматизованої обробки персональних даних у державному та приватному секторах.

Відповідно п. а ст. 2 вказаної Конвенції, для цілей цієї Конвенції термін "персональні дані" означає будь-яку інформацію, яка стосується конкретно визначеної особи або особи, що може бути конкретно визначеною (далі - суб'єкт даних);

Частиною 1 ст. 3 Конвенції № 108 передбачено, що Сторони зобов'язуються застосовувати цю Конвенцію до файлів персональних даних для автоматизованої обробки та до автоматизованої обробки персональних даних у державному приватному секторах.

Стаття 5 Конвенції № 108 встановює, що персональні дані, що піддаються автоматизованій обробці, повинні: a) отримуватися та оброблятися сумлінно та законно; b) зберігатися для визначених і законних цілей та не використовуватися в спосіб, не сумісний із цими цілями; c) бути адекватними, відповідними та ненадмірними стосовно цілей, для яких вони зберігаються; d) бути точними та в разі необхідності оновлюватися; e) зберігатись у формі, яка дозволяє ідентифікацію суб'єктів даних не довше, ніж це необхідно для мети, для якої такі дані зберігаються.

Тобто, обробка персональних даних може бути втручанням у право на повагу до приватного життя субєкта персональних даних чи (або) суперечити його, як в в даному випадку, релігійним переконанням. Проте право на повагу до приватного життя не є абсолютним, воно має бути збалансоване і узгоджене з іншими законними інтересами, незалежно від того, чи це інтереси інших осіб (приватні інтереси), чи інтереси суспільства в цілому (суспільні інтереси).

Судова практика Європейського суду з прав людини передбачає умови, за яких втручання держави є виправданим, а саме: відповідність закону, переслідування законної мети, необхідність у демократичному суспільстві, визначення чітких строків, зберігання персональних даних. (справа «Суріков проти України», рішення ЄСПЛ від 26.01.2017 )

Відповідно до п. 5 ч.1 1 ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних» підставою для обробки персональних даних є необхідність виконання обов'язку володільця персональних даних, який передбачений законом

Як зазначив ЄСПЛ у справі «S. ОСОБА_7 проти Сполученого Королівства» звичайне зберігання інформації, яка стосується приватного життя особи, є втручанням держави у реалізацію її права за змістом ст. 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі Леандер проти Швейцарії 27.03.1987 (Leander v Sweden) параграф 48, серія «А» , № 116. У зв'язку з чим не має значення, яким чином, інформація, що зберігається використовується (рішення ОСОБА_8 у справі «Аманн проти Швейцарії» [Amann v. Switzerland] (заява № 27798/95), § 69, ECHR 2000-ІІ). Однак, надаючи відповідь на питання про те, чи зачіпають персональні дані, які зберігає влада, будь-які сторони приватного життя особи, Суд приділяє належну увагу особливому контексту, в якому здійснюється облік та зберігання цієї інформації, її характеру, методам її використання та обробки, й результатам, які можуть бути при цьому отримані (див., з відповідними змінами, рішення Суду у справі «Фрідль проти Австрії», § 49-51, рішення Суду у справі «Пек проти Сполученого Королівства», § 59).

Керуючись викладеними висновками ЄСПЛ, суд вважає за доцільне звернутись до ст. 6 Конвенції № 108, яка встановлює, що персональні дані, що свідчать про расову приналежність, політичні, релігійні чи інші переконання, а також дані, що стосуються здоров'я або статевого життя, не можуть піддаватися автоматизованій обробці, якщо внутрішнє законодавство не забезпечує відповідних гарантій. ОСОБА_6 правило також застосовується до персональних даних, що стосуються засудження в кримінальному порядку.

Стаття 8 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950р. (конвенцію ратифіковано Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Звертаючись до наведених вище положень національного законодавства, а саме (ч.7 ст. 21 Закону України № 5492), суд констатує, що персональні данні, що вносяться до ID картки не містять чутливої інформації для особистого життя позивача та не підпадають під нормативне регулювання ст. 6 Конвенції № 108, що у світлі наведеної практики ЄСПЛ та положень названої Конвенції, а також із врахуванням ст. 8 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», дає підстави суду вважати допустимою обробку персональних даних особи уповноваженими органами держави у цілях закону, необхідності у демократичному суспільстві та такого, що слугує його інтересам.

Розглядаючи аргументацію позовної заяви в частині суперечності оформлення ID паспорту релігійним переконанням позивача, суд вбачає за необхідне зазначити наступне.

Вирішуючи питання колізії права свободи релігії (ст. 9 Конвенції) та сфери публічного права, ЄСПЛ у рішенні «Скугар та інщі проти Россії» (скарга №40010/04, рішення від 03.12.2009р.) зазначив, що ст. 9 Конвенції захищає сферу особистих переконань та релігійних вірувань, тобто сферу, що іноді іменують forum internum. Стаття 9 також захищає дії, що тісно пов'язані з цими переконаннями та віруваннями, такі як богослужіння та проголошення молитов, та є аспектами релігійної практики чи релігійних переконань у загальновизнаній формі.

Проте, захищаючи цю особисту сферу ст. 9 Конвенції не завжди гарантує право поводити себе у публічній сфері, як того вимагають релігійні переконання. Термін «відправляти релігійні обряди» за змістом положень ст. 9 Конвенції не розповсюджується на будь-яку дію, що вчиняється під впливом релігії чи переконань. Коли дії таких людей не є безпосереднім проявом їх переконань, такі дії не можуть розглядатись як об'єкти захисту п. 1 ст. 9 Конвенції, навіть якщо вони породжені (випливають з) відповідних переконань чи перебувають під їх впливом.

Надалі ЄСПЛ зазаначив, що органи Конвенції послідовно вказали, що законодавство, загального характеру, яке застосовується нейтрально без будь-яких прив'язок до особистих переконань того, чи іншого заявника, в принципі не може розглядатись як втручання держави в особисті переконання заявника, які захищаються ст.9 Конвенції. Стаття 9 Конвенції не наділяє заявника правом відмови від дотримання законодавства, яке застосовується нейтрально та загально застосовуване у публічній сфері, без обмеження прав, передбачених ст. 9 Конвенції (рішення Комісії з прав людини від грудня 1983р. у справі «С. проти Сполученого Королівства (С. v United Kingdom, скарга № 10358/83). Таким чином, ЄСПЛ зазначив, що зміст офіційних документів та баз даних не може визначатись бажанням окремих осіб. Якби кожна людина могла би видаляти чи додавати інформацію за власним бажанням, з мотивів її неналежності чи невідповідності, то принцип однаковості (рівності, сталості), що вимагається у адміністративних питаннях був би порушений.

З урахуванням наведеного, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись п 10 Розділу VII Перехідних положень, статями 9, 19, 72-79, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_5 (вул. Калинова, 18, м. Миколаївка, Донецька область, 84180, ВА 083329) та ОСОБА_2 (вул. Калинова, 18, м. Миколаївка, Донецька область, 84180, ВС 457625) в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 (вул. Калинова, 18, м. Миколаївка, Донецька область, 84180) до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (вул. Георгіївська, 5, м. Маріуполь, Донецька область, 87515, ) в особі Слов'янського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України (вул. Універсітетська, 58. м. Словянськ, Донецька область, 84100) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Вступна та резолютивна частини рішення ухвалені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 20 грудня 2017 року. Повний текст судового рішення складено 22 грудня 2017 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Буряк І. В.