Справа № 826/2442/17
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2017-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

22 грудня 2017 року №826/2442/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Головного управління Національної поліції в Київській області
проскасування наказу про звільнення, поновлення на службі в поліції, стягнення коштів,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області, в якому просить (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог):

1) визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 28.12.2016 №868 о/с «По особовому складу» в частині звільнення сержанта поліції ОСОБА_1 поліцейського взводу № 2 роти №3 Полку патрульної служби поліції особливого призначення «Миротворець» Головного управління національної поліції в Київській області зі служби в поліції через службову невідповідність за пунктом 5 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію»;

2) поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді поліцейського взводу №2 роти №3 Полку патрульної служби поліції особливого призначення «Миротворець» Головного управління національної поліції в Київській області;

3) стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 79 058 (сімдесят дев'ять тисяч п'ятдесят вісім) гривень 20 коп.;

4) стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 (одна) гривня 00 копійок;

5) допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді поліцейського взводу №2 роти №3 Полку патрульної служби поліції особливого призначення «Миротворець» ГУНП в Київській області та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірний наказ в частині його звільнення є безпідставним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням чинного законодавства та підлягає скасуванню, а позивач підлягає поновленню на службі в поліції та має право на виплату йому грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про правомірність оскаржуваного наказу про звільнення позивача із займаної ним посади, прийнятого у межах та на підставі наявних у відповідача повноважень.

Розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження згідно із приписами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 10 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Під час судового розгляду справи оголошувались перерви у зв'язку із необхідністю одержання нових доказів по справі.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 28.12.2016 №868 о/с «По особовому складу» сержанта поліції ОСОБА_1, поліцейського взводу №2 роти №3 Полку патрульної служби поліції особливого призначення «Миротворець» ГУНП в Київській області , з 30.12.2016, з виплатою компенсації за 30 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2016 році, відповідно до пункту 5 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції, з підстави: атестаційний лист ОСОБА_1 від 11.10.2016.

Вважаючи вказаний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію».

Відповідно частини першої статті 1, статті 3 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

У своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частин першої та другої статті 57 Закону України «Про Національну поліцію», атестування поліцейських проводиться з метою оцінки їхніх ділових, професійних, особистих якостей, освітнього та кваліфікаційного рівнів, фізичної підготовки на підставі глибокого і всебічного вивчення, визначення відповідності посадам, а також перспектив їхньої службової кар'єри.

Атестування поліцейських проводиться:

1) при призначенні на вищу посаду, якщо заміщення цієї посади здійснюється без проведення конкурсу;

2) для вирішення питання про переміщення на нижчу посаду через службову невідповідність;

3) для вирішення питання про звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність.

Аналогічні норми в частині підстав для атестування закріплені у пункті 3 розділу І Інструкції про порядок проведення атестування поліцейських, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.11.2015 №1465, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 18.11.2015 за №1445/27890 (надалі - Інструкція № 1465).

Згідно з частин третьої та четвертої статті 57 Закону України «Про Національну поліцію», атестування проводиться атестаційними комісіями органів (закладів, установ) поліції, що створюються їх керівниками.

Рішення про проведення атестування приймає керівник поліції, керівники органів (закладів, установ) поліції стосовно осіб, які згідно із законом та іншими нормативно-правовими актами призначаються на посади їхніми наказами.

Тобто, як вбачається з вище викладених норм, прийняття рішення про проведення атестації щодо конкретного поліцейського та проведення атестації може мати місце у виключних випадках, а саме: при призначенні на вищу посаду, якщо заміщення цієї посади здійснюється без проведення конкурсу; для вирішення питання про переміщення на нижчу посаду через службову невідповідність; для вирішення питання про звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність.

При цьому, вище перелічені підстави для проведення атестації з метою вирішення питання про переміщення на нижчу посаду або звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність є наслідком виявлення ознак невідповідності поліцейського займаній посаді, зокрема, за фізичним станом, у зв'язку із хворобою, неналежною професійною підготовкою, порушенням порядку та правил несення служби. Проведення атестації для вирішення питання про переміщення на нижчу посаду або звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність є можливістю у той чи інший спосіб залишення на службі та, як крайній захід, звільнення зі служби у зв'язку зі службовою невідповідністю, виходячи із професійних, моральних і особистих якостей.

Вище викладене узгоджується із висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 11.03.2014 №21-13а14.

Відповідно до підпункту 2 пункту 1 розділу IV Інструкції № 1465, організаційні заходи з підготовки та проведення атестування оголошуються наказами відповідних керівників і передбачають: складання списків поліцейських, які підлягають атестуванню.

Згідно доводів відповідача, наказом Національної поліції України від 07.11.2015 №1 о/с ОСОБА_1, відповідно до пунктів 9, 12 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» призначено поліцейським патрульної служби особливого призначення «Миротворець» Головного управління Національної поліції в Київській області, присвоївши йому в порядку переатестування спеціальне звання «капрал поліції».

В подальшому, Головним управлінням Національної поліції в Київській області прийнято наказ від 23.09.2016 №1147 про проведення атестування поліцейських Полку патрульної служби поліції особливого призначення «Миротворець», створення атестаційної комісії та затвердження її персонального складу.

Однак, відповідачем не надано суду доказів наявності списку до наказу особистого складу Полку патрульної служби поліції особливого призначення «Миротворець», які підлягають атестації, до якого б увійшов ОСОБА_1

Так, відповідачем надано лише список осіб, які проходять атестацію із зазначенням їх особистих даних та аудиторії, в якій має бути проведена атестація.

Однак, вказаний список не дає можливості ідентифікувати, що до нього увійшли особи, які затверджені в списку відповідно до наказу від 23.09.2016 №1147. Зокрема, список не є додатком до наказу від 23.09.2016 №1147.

В атестаційному листі позивача також відсутні посилання на будь-який наказ відповідача про проведення атестації ОСОБА_1

Завданням атестування, згідно частини першої статті 57 Закону України «Про Національну поліцію», є оцінка ділових, професійних, особистих якостей поліцейського, його освітній та кваліфікаційний рівні, фізична підготовка. Перелік обставин, що підлягають дослідженню під час атестування є ширшим, ніж передбачений статтями 49, 61 названого Закону.

Згідно з статті 58 Закону України «Про Національну поліцію» призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов'язків.

Строкове призначення здійснюється в разі заміщення посади поліцейського на період відсутності особи, за якою відповідно до закону зберігається посада поліцейського, та посад, призначенню на які передує укладення контракту.

Доказів перебування позивача на одній з посад, передбачених частиною другою статті 58 Закону України «Про Національну поліцію», відповідач не надав.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Національну поліцію» поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Вичерпний перелік підстав для проведення атестування визначений у частині другій статті 57 вказаного Закону.

Частиною четвертою статті 57 Закону України «Про Національну поліцію» визначено особу, яка за наявності законодавчо визначених підстав уповноважена видати розпорядчий документ про проведення атестування.

З огляду на викладене представником відповідача не надано жодного доказу, який би свідчив про наявність підстав про проведення атестування відповідно до вимог Закону України «Про Національну поліцію».

Відповідно до пункту 5 розділу I Інструкції № 1465 атестування проводиться атестаційними комісіями органів (закладів, установ) поліції, що створюються їх керівниками.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ Інструкції № 1465 визначено, що у Національній поліції України створюються такі атестаційні комісії:

1) центральні атестаційні комісії, персональний склад яких затверджується наказом Національної поліції України.

До повноважень центральних атестаційних комісій належить проведення атестування всіх поліцейських;

2) атестаційні комісії органів поліції, персональний склад яких затверджується наказом керівника відповідного органу за погодженням із Національною поліцією України.

До повноважень атестаційної комісії органу поліції належить проведення атестування поліцейських відповідних органів поліції.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Інструкції № 1465 до складу атестаційних комісій входять: 1) у центральних атестаційних комісіях: голова комісії - Голова Національної поліції України або його перший заступник, або заступник; секретар комісії - особа, яку визначає Голова Національної поліції України.

У разі відсутності голови (секретаря) атестаційної комісії його обов'язки виконує член атестаційної комісії, який обраний більшістю голосів присутніх на засіданні членів атестаційної комісії.

Відповідно до пункту 4 розділу ІІ Інструкції № 1465 до зазначених вище атестаційних комісій можуть бути включені працівники підрозділів кадрового забезпечення, Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, практичної психології та інші працівники апарату Національної поліції України чи органу поліції, а також за згодою народні депутати України, працівники МВС, громадських, правозахисних організацій, представники проектів міжнародної технічної допомоги, громадськості та засобів масової інформації.

Кандидати з числа народних депутатів України, працівників МВС, громадських, правозахисних організацій, проектів міжнародної технічної допомоги, громадськості та засобів масової інформації включаються до складу атестаційних комісій за пропозиціями, які були отримані після розміщення відповідних оголошень на офіційних сайтах МВС чи органів поліції, та за наявності їхньої згоди.

Згідно тверджень відповідача, на підставі вказаних норм Інструкції №1465 атестаційною комісією було проведено співбесіду із позивачем, результати якої було оформлено протоколом від 02.12.2016.

Суд наголошує, що вказаного протоколу відповідачем суду не надано.

Так, за свідченнями відповідача результати проведеної співбесіди та обговорення наявних документів, слугувало підставою для прийняття атестаційною комісією рішення більшістю голосів, що ОСОБА_1 займаній посаді не відповідає, підлягає звільненню зі служби у поліції через службову невідповідність.

Однак, відповідачем не доведено суду, що позивач під час проходження служби не дотримувався вимог присяги, нехтував інтересами служби, не виконував покладені на нього як на працівника органів внутрішніх справ обов'язки, мав не зняті дисциплінарні стягнення тощо для встановлення юридичних фактів, які могли призвести до висновків про невідповідність позивача займаній посаді.

Разом з тим, матеріали справи свідчать, що протягом служби в органах внутрішніх справ, позивач зарекомендував себе як ініціативний працівник. Має добру спеціальну підготовку та аналітичні здібності. Приймає безпосередню участь у проведенні антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей. Добре знає нормативну базу, має належний рівень фахової підготовки, постійно працює над підвищенням свого професійного та фізичного рівня, відрізняється самовідданістю у виконанні завдань захисту держави тощо (зміст атестаційного листа).

Протягом судового розгляду справи відповідачем не доведено, що при прийнятті рішення про невідповідність займаній посаді враховувалися обов'язкові критерії відповідно до пункту 16 розділу IV Інструкції, а також, що за сукупністю оцінки усіх критеріїв ОСОБА_1 зарекомендував себе як некваліфікований працівник.

Отже, підсумовуючи усе вище викладене, суд вважає, що рішення (висновок) атестаційної комісії щодо невідповідності ОСОБА_1 займаній посаді та звільнення його зі служби в поліції через службову невідповідність прийнято без урахування професійних якостей, освітнього та кваліфікаційного рівнів працівника, його фізичної підготовки.

Згідно з пункту 5 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: через службову невідповідність.

Визначення поняття «службова невідповідність» норми Закону не містять. Поряд з цим, виходячи із вимог та обмежень, що ставляться до поліцейського, та загального розуміння понять, можна дійти висновку, що під службовою відповідністю мається на увазі відповідність поліцейського встановленим вимогам, добросовісне виконання вимог законодавства та дисциплінованість. Тобто, службова невідповідність - це невідповідність займаній посаді в силу фізичного стану, хвороби, неналежної професійної підготовки, порушення порядку та правил несення служби тощо.

Оскільки, метою проведення атестації для вирішення питання про переміщення на нижчу посаду або звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність є встановлення можливості залишення на службі та, як крайній захід, пропозиція щодо звільнення зі служби у зв'язку зі службовою невідповідністю, у контексті розуміння норм Закону України «Про Національну поліцію» та Інструкції № 1465, звільнення через службову невідповідність може бути застосовано як вид дисциплінарного стягнення, про що зроблено висновок у постанові Верховного Суду України від 11.03.2014 №21-13а14.

Відповідно до частини першої та другої статті 19 Закону України «Про Національну поліцію» у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

На момент прийняття оскаржуваних рішення та наказу Дисциплінарного статуту Національної поліції України не затверджено, а тому, керуючись аналогією закону, суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин норми Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, затвердженого Законом України від 22.02.2006 №3460-IV (далі - Дисциплінарний статут ОВС).

Згідно зі статті 12 Дисциплінарного статуту ОВС, на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися дисциплінарні стягнення, зокрема, у вигляді звільнення з посади та звільнення з органів внутрішніх справ.

Відповідно до порядку накладання дисциплінарних стягнень, визначеного у статті 14 Дисциплінарного статуту ОВС, з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення.

При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Отже, на переконання суду, поліцейський може бути звільнений через службову невідповідність на підставі пункту 5 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» тільки у крайньому випадку та за умови дотримання порядку накладення дисциплінарного стягнення.

Однак, під час судового розгляду справи відповідачем не доведено неможливості залишення ОСОБА_1 на службі в поліції, необхідності застосування крайньої міри у вигляді звільнення та порядку дотримання накладання дисциплінарного стягнення.

При цьому, суд звертає увагу на відсутність у матеріалах справи доказів, які б вказували на невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді, наприклад, акту відповідного службового розслідування, документів, що характеризують його із негативної сторони або вказують на його низький професійний рівень.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Отже, відповідачем не наведено наявності підстав, що передбачені частиною другою статті 57 Закону України «Про Національну поліцію» для проведення атестації позивача. Також, не надано доказів, які б підтверджували, що щодо позивача виявлено ознаки службової невідповідності.

З урахуванням вище викладеного, беручи до уваги протиправність проведення атестації та безпідставність рішення Атестаційної комісії, суд приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 через службову невідповідність за пунктом 5 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» відбулося незаконно, а тому оскаржуваний наказ в частині звільнення ОСОБА_1 суд вважає протиправним та, як наслідок, таким, що підлягає скасуванню, у зв'язку із чим ОСОБА_1 належить поновити на посаді на посаді поліцейського взводу №2 роти №3 Полку патрульної служби поліції особливого призначення "Миротворець" Головного управління національної поліції в Київській області.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 79 058 (сімдесят дев'ять тисяч п'ятдесят вісім) гривень 20 коп., суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 Кодексу законів про працю України).

З огляду на викладене, а також враховуючи протиправність наказу Головного управління Національної поліції в Київській області від 28.12.2016 №868 о/с в частині звільнення позивача зі служби в поліції, суд вказує про необхідність поновлення ОСОБА_1 на посаді на посаді поліцейського взводу №2 роти №3 Полку патрульної служби поліції особливого призначення "Миротворець" Головного управління національної поліції в Київській області та виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день прийняття даного рішення та розрахованого, виходячи з такого.

Пунктом 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» зазначено, що задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати, період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

При визначенні розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, суд виходить з того, що при обчисленні належної до виплати суми застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Так, згідно з вимогами пункту 2 Порядку, обчислення середньомісячної заробітної плати здійснюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

З урахуванням викладеного, на користь позивача підлягає стягненню сума грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 29.12.2016 (наступний день за днем звільнення) по 22.12.2017 (день ухвалення судового рішення), кількість днів вимушеного прогулу станом на 22.12.2017 становить 246 робочих днів.

З довідки Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Київській області від 03.02.2017 №76 вбачається, що за останні два повних календарних місяці роботи перед звільненням, грошове забезпечення позивача склало: 7 035,22 грн. за жовтень 2016 року та 7 018,59 грн. за листопад 2016 року.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення складає 326,83 грн., обраховане як (7 035,22 грн. грошове забезпечення за жовтень 2016 року + 7 018,59 грн. грошове забезпечення за листопад 2016 року)/ 43 кількість робочих днів = 326,83 грн.).

Отже, сума грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, яку належить стягнути на користь позивача, становить: 326,83 грн. х 246 робочих днів = 80 400,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, суд виходить з того, що за змістом пунктів 1.5 та 1.6 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 №499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби.

Враховуючи, що позивач проходив службу у Головному управлінні Національної поліції в Київській області суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу слід стягнути саме з останнього.

Що стосується вимоги позивача щодо стягнення з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 (одна) гривня 00 копійок, то суд зазначає наступне.

За визначенням статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суду належить встановити обставини наявності такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, зокрема: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві втрат майнового та немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Поряд із цим в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди, а також наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням (бездіяльністю) відповідачів; крім того, позовна заява не містить обставин, з яких виходив позивач при визначенні розміру заявленої до відшкодування шкоди, та обґрунтованого розрахунку спірної суми.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди нормативно та документально не підтверджуються.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог частково.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 28.12.2016 №868 о/с «По особовому складу» в частині звільнення сержанта поліції ОСОБА_1 поліцейського взводу № 2 роти №3 Полку патрульної служби поліції особливого призначення «Миротворець» Головного управління національної поліції в Київській області зі служби в поліції через службову невідповідність за пунктом 5 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді поліцейського взводу №2 роти №3 Полку патрульної служби поліції особливого призначення «Миротворець» Головного управління національної поліції в Київській області.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 середньомісячне грошове утримання за час вимушеного прогулу за період з 29.12.2017 по 22.12.2017 у розмірі 80 400 (вісімдесят тисяч чотириста) грн. 00 коп.

Постанова суду в частині поновлення ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді поліцейського взводу №2 роти №3 Полку патрульної служби поліції особливого призначення «Миротворець» Головного управління національної поліції в Київській області та в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць 7026,91 грн. підлягає негайному виконанню.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статей 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Літвінова А.В.