Справа № 802/725/17-а
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2017-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/725/17-а

Головуючий у 1-й інстанції: Дончик В.В.

Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.

12 грудня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Сторчака В. Ю. Мельник-Томенко Ж. М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Томашук А.В.,

представників відповідача: Храпенко В.С., Мельника В.О.,

представника третьої особи: Майданюка С.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 25 вересня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 (далі - позивач) до Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвської Світлани Миколаївни (далі - відповідач), третя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ТОВ "Концерн "Сімекс-Агро" (далі - третя особа) про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

Позивач 05.05.2017 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом в якому просив: визнати причину пропуску строку звернення до суду із даним позовом поважною та поновити даний строк. Визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №26625233 від 01.12.2015 щодо державної реєстрації права оренди, зокрема договору оренди землі від 05.01.2005 укладеного між ОСОБА_5 та ТОВ "Концерн "Сімекс Агро", реєстраційний запис №0, прийнятий на підставі додаткової угоди від 27.12.2010. Стягнути з ТОВ "Концерн "Сімекс Агро" на користь позивача понесені судові витрати.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 25.09.2017 в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні заперечили проти апеляційної скарги та просили колегію суддів залишити її без задоволення.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників відповідача та третьої особи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.01.2005 між ОСОБА_5 та ТОВ "Концерн "Сімекс Агро" було укладено договір оренди за № 155, терміном на 10 років, згідно умов якого ТОВ "Концерн "Сімекс Агро" використовувало земельну ділянку загальною площею 3.5185 га. з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована на території Славнянської сільської ради Липовецького району Вінницької області.

25.10.2006 вказаний договір був зареєстрований в Липовецькому відділі Вінницької філії ДП "Центр ДЗК" за № 2.

27.12.2010 між ОСОБА_5 та ТОВ "Концерн "Сімекс Агро" було укладено додаткову угоду до договору оренди за № 155, згідно якої збільшено розмір орендної плати та строк оренди (20 років).

01.12.2015 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С.В. прийнято рішення № 26625233 про державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку.

Не погоджуючись із таким рішенням позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що на час виникнення спірних правовідносин законодавчо визначених підстав для відмови у проведенні державної реєстрації додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки № 155 у відповідача не було, волевиявлення учасників при укладенні даного договору не спростоване у судовому засіданні, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого адміністративного позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з таких підстав.

Згідно ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Частиною 1 ст. 15 Закону №1952-IV вказано, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 9 Закону №1952-IV, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, передбачених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам (ч. 4 ст. 15 Закону №1952-IV).

Положенням ст. 24 Закону №1952-IV визначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень, може бути відмовлено у разі:

1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону;

2) об'єкт нерухомого майна, розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав;

3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа;

4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують;

5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону;

5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених статтею 4-2 та частиною дев'ятою статті 15 цього Закону;

5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку;

5-4) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення;

5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;

5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем;

6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Таким чином, наведеними нормами встановлено вичерпний перелік підстав для відмови в державній реєстрації, та вказано, що державний реєстратор при розгляді питання щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Судом першої інстанції також встановлено, що згідно матеріалів реєстраційної справи, при проведенні державної реєстрації права оренди на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1 приватним нотаріусом здійснено перевірку поданих документів та сформовано відповідні запити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

При цьому, учасники правочину (ОСОБА_5 та ТОВ "Концерн "Сімекс Агро"), дійшовши згоди щодо всіх істотних умов додаткової угоди до договору оренди землі № 155, склали і підписали відповідний письмовий документ, встановленої форми.

Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні спірного договору, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Таким чином, судом першої інстанції вірно зауважено, що проведення державної реєстрації додаткової угоди до договору оренди землі № 155, щодо якого сторони дійшли згоди відносно всіх істотних умов, не може вважатися порушенням прав однієї зі сторін, навіть незважаючи на існування попередніх не припинених договірних стосунків, так як в цьому випадку нівелюється такий важливий чинник цивільно-правових відносин як свобода договору (ст. 627 ЦК України).

Щодо тверджень позивача про порушення при проведенні державної реєстрації права користування земельною ділянкою, колегія суддів зазначає наступне.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки та орендарем (ч. 4 ст. 124 ЗК України).

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України).

Частинами 1 та 5 ст. 6 Закону України "Про оренду землі" від 06.10.1998 № 161-XIV вказано, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Речові права та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації встановлені ст. 4 Закону України №1952-IV, згідно ч. 1 якої, державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами.

До особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов'язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки (ч. 1 ст. 148-1 ЗК України).

Отже, після оформлення позивачем права власності на земельну ділянку площею 3,5185 га, між ним та ТОВ "Концерн "Сімекс-Агро" було досягнуто домовленості щодо укладання договору оренди земельної ділянки та додаткової угоди до договору оренди та проведено державну реєстрацію права користування ТОВ "Концерн "Сімекс-Агро" земельною ділянкою.

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки.

Крім того, згідно матеріалів справи, позивач звертався з цивільним позовом до Липовецького районного суду Вінницької області (справа №136/1858/16-ц) з метою визнання недійсним додаткової угоди до договору оренди землі укладеного між позивачем та ТОВ "Концерн "Сімекс-Агро".

Проте, рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 11.04.2017 у задоволенні позову було відмовлено. Тобто, Липовецький районний суд Вінницької дослідивши надані ТОВ "Концерн "Сімекс-Агро" докази щодо необґрунтованості позову у справі № 136/1858/16-ц, відмовив у задоволенні позову, таким чином факт підписання додаткової угоди та вільного волевиявлення позивача встановлено рішенням суду, та додаткового доказування не потребує.

Щодо посилання позивача на те, що реєструючи додаткову угоду у 2015 році відповідач змінила її умови оскільки моментом набрання чинності угоди є її дата реєстрації, а наслідки цієї реєстрації змінюють умови правочину, оскільки строк дії договору розпочинається з моменту його реєстрації тобто з 2015року, колегія суддів зазначає, що реєструвалась саме додаткова угода якою було внесено зміни до договору оренди землі. Сам договір оренди землі було зареєстровано ще у 2006 році у Вінницькій філії ДП "Центр державного земельного кадастру" про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 25.10.2006 за №2, про що свідчить відмітка на договорі.

Тобто, жодного збільшення строку оренди не відбулось. При реєстрації права оренди приватним нотаріусом була врахована дана обставина про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у якому наявна графа "Відомості про реєстрацію до 01.01.2013" де зазначено про реєстрацію основної угоди.

Доводи позивача, що у реєстраційній справі має міститись оригінал додаткової угоди спростовуються наступним.

Пунктом 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ №868 від 17.10.2013 (в редакції на момент вчинення реєстрації), заява, копії поданих заявником для проведення державної реєстрації прав документів, документ що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, документ про сплату адміністративного збору, а також інші документи, що видані, оформлені або отримані держаним реєстратором під час проведення держаної реєстрації прав, у тому числі по одному витягу з Державного реєстру прав та свідоцтва (у разі його формулювання), долучаються ним до реєстраційної справи відповідно до законодавства.

Тобто подані заявником документи долучаються до реєстраційної справи в копіях. В п.27 вищевказаного Порядку конкретно зазначається які документи залишаються у реєстраційній справі в оригіналі, серед них договори відсутні.

Крім того, п.1 вказаного Порядку вказано, що видача документів - повернення заявнику оригіналів поданих ним для державної реєстрації документів, крім випадків, коли окремі з них долучаються державним реєстратором до реєстраційної чи облікової справи відповідно до законодавства, а також видача сформованих державним реєстратором витягу з Державного реєстру прав, свідоцтва про право власності на нерухоме майно (у разі його формування) та рішень державного реєстратора, передбачених законодавством.

З наведеного слідує, що переконавшись у дійсності правочину на основі оригіналу документа державний реєстратор повертає його заявнику, знявши на підтвердження того, що останній дійсно подавався - копію, яку додає до реєстраційної справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення приватного нотаріуса як державного реєстратора №26625233 про державну реєстрацію права оренди, зокрема, договору оренди землі від 05.01.2005, укладеного між ОСОБА_5 та ТОВ "Концерн "Сімекс Агро", реєстраційний запис № 0, із змінами внесеними на підставі додаткової угоди від 27.12.2010, прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства, а відтак підстави вважати його протиправним відсутні.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволенні заявлених позовних вимог.

Оскільки доводи апеляційної скарги позивача не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 25 вересня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 19 грудня 2017 року.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Сторчак В. Ю. Мельник-Томенко Ж. М.