Справа № 826/15704/16
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2017-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 грудня 2017 року № 826/15704/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кармазіна О.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
доШевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві
про визнання протиправною та скасування постанови, зобов'язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, в якому, з урахуванням заяви від 18.11.2016 (а.с. 22), просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (назва на момент винесення постанови: Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві) (ідентифікаційний код: 34967593) (виконавче провадження №41403375) від 22 січня 2014 року в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1;

- зобов'язати уповноважених осіб Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві зняти арешт з квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначається, що 19.09.2016 представником позивача отримано інформаційну довідку щодо ОСОБА_3, відповідно до якої особа є дійсним власником квартири АДРЕСА_1.

Крім того, з довідки з'ясовано, що відділом державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження № 41404475, прийнятою 22.01.2014 ОСОБА_4, накладено обтяження: арешт нерухомого майна на все нерухоме майно ОСОБА_3

Зазначена постанова, як зазначає позивач, виносилась у момент знаходження квартири у власності ОСОБА_3, а отже, як зазначає позивач, на день звернення з позовом, вказана вище квартира знаходиться під арештом на підставі постанови ВДВС.

На день звернення до суду, як і на день отримання довідки квартира належить, як зазначає позивач, йому на праві приватної власності, що підтверджується змістом інформаційної довідки. Позивач вважає постанову незаконною в частині обмеження квартири нового власника, постанова державного виконавця порушує право власності ОСОБА_1 та повинна бути скасована враховуючи положення абз. 1 статті 41 Конституції України, ч. 2 ст. 319, ч. 1 ст. 319 ЦК України.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва Качура І.А. від 28.11.2016 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду.

На підставі розпорядження про повторний автоматичний розподіл судових справ від 11.10.2017 року №7241 та відповідно до пункту 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу, справу повторно автоматично розподілено на суддю Окружного адміністративного суду м. Києва Кармазіна О.А.

Ухвалою від 15.11.2017 справу прийнято до провадження судді Кармазіна О.А. та призначено справу до судового розгляду на 15.11.2017.

Відповідач у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим. При цьому, в матеріалах справи наявна заява (а.с. 31) про розгляд справи за відсутності відповідача.

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України у судовому засіданні ухвалено про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Враховуючи те, що 15.12.2017 набрала чинності нова редакція КАС України, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Таким чином, справа розглядається з урахуванням положень пункту 10 ч. 1 ст. 4, ч. 5 ст. 250 КАС України.

Розглянувши подані учасниками справи та їх представниками документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до виконавчого листа Оболонського районного суду м. Києва № 2/756/541/13 від 22.03.2013 підлягало виконанню рішення суду від 10.01.2013 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 заборгованість у сумі 1 857 440 грн.

На підставі заяви стягувача від 08.01.2014 постановою від 09.01.2014 ВП № 41403375 відкрито виконавче провадження.

Згідно з постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22.01.2014, накладено арешт на все майно ОСОБА_3.

Виконавче провадження не завершено.

При цьому, з інформаційної довідки від 19.08.2016 вбачається реєстрація за позивачем іпотеки та обтяження відносно вищезгаданої квартири 31.07.2010.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Так, враховуючи юрисдикцію адміністративних судів, в рамках даного спору судом досліджуються виключно дії та рішення державного виконавця у сфері публічної адміністрації. Обставини та відносини учасників цивільно-правових відносин, їх оцінка, знаходяться поза межами компетенції адміністративного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 3. ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, який був чинний на час прийняття оскаржуваного рішення, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. 5 ч. 3. ст. 11 державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону № 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно з ч. 2 ст. 57 цього ж Закону арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Стаття 44 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Відповідно до частини 8 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла в період призначення та проведення торгів), примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

За положеннями статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 52 зазначеного Закону, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

В даному випадку, як вже зазначалося, ставиться питання про правомірність постанови про арешт майна. Власне заходи по реалізації майна не здійснювались.

Беручи до уваги вищевикладене у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність у державного виконавця для прийняття оскаржуваної постанови, оскільки вона не перешкоджає у реалізації прав позивача відносно предмета іпотеки, а задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, у даному випадку - стягувачем за виконавчим листом, можливо у разі перевищення вартості предмета застави розміру заборгованості заставодержателя.

Більш того, у даному випадку прийняття оскаржуваної постанови входить до функціональних обов'язків державного виконавця, які він і виконав відповідно до наведених вище вимог законодавця.

Враховуючи наведене, суд не вбачає підстав для висновку про протиправність оскаржуваної постанови.

Що стосується зобов'язання зняти арешт з квартири, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII, який є чинним на час розгляду справи, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Під час розгляду справи, враховуючи характер відносин між позивачем та іпотекодавцем, не надано рішення суду, яке б набрало законної сили та врегульовувало питання власності між вказаними особами.

Під час розгляду справи також не надано доказів виконання боржником вимог за виконавчим документом.

Між тим, відповідно до ч. 4 ст. 59 вищезгаданого закону підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Під час розгляду справи таких обставин не доведено.

Слід додати, що відповідно до ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2016 у справі № 826/2419/16 за позовом ОСОБА_3 до реєстратора, третя особа ОСОБА_1 до ухвалення рішення у справі заборонено вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо квартири АДРЕСА_1. Документально підтвердженні відомості про скасування заходів забезпечення позову відсутні.

Враховуючи вищевикладені обставини відносно вимоги позивача щодо зняття арешту, суд приходить до висновку про відсутність таких підстав.

Таким чином, враховуючи вищевикладене у сукупності суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, ст. ст. 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя О.А. Кармазін