Справа № 219/5684/17
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2017-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року справа №219/5684/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сухарька М.Г., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на постанову Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 листопада 2017 року (повний текст складено 16 листопада 2017 року в м. Бахмут) у справі № 219/5684/17 (суддя І інстанції Радченко Л.А.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання неправомірною бездіяльність щодо невиплати пенсії та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

30 травня 2017 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, який в подальшому уточнила та в якому просила визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії позивачу з 01 березня 2016 року; зобов'язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу пенсії з 01.03.2016р.

В обґрунтування позову посилається на те, що є пенсіонером, отримує пенсію за віком, перебуває на обліку в ОСОБА_1 об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області як внутрішньо переміщена особа, однак, з 01.03.2016 року відповідач припинив виплати пенсії, мотивуючи це проведенням верифікації за списками СБУ, та зясуванням у звязку з перевіркою місця її фактичного проживання, тому, виплата пенсії була призупинена. Вважає бездіяльність відповідача щодо припинення виплати пенсії протиправною, та такою, що порушує його права як громадянина України.

Постановою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 листопада 2017 року у справі № 219/5684/17 позов задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність ОСОБА_1 об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати пенсії ОСОБА_2 з 01 липня 2016 року. Зобов'язано ОСОБА_1 об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області поновити нарахування та виплату ОСОБА_2 пенсії з 01.07.2016р. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач не погодився з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції через порушення норм матеріального і процесуального права та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що відсутність внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування є порушенням обовязкової умови для отримання соціальних послуг відповідно до ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Згідно рішення комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам ОСОБА_2 відмовлено у проведенні відновлення соціальних виплат, через не підтверджене місце проживання.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України. Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач є пенсіонером і отримувала пенсію за місцем свого проживання в м. Єнакієве, що підтверджується копією пенсійного посвідчення.

З довідки № НОМЕР_1 від 14.01.2016р. про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що ОСОБА_2 перемістилась з тимчасово окупованої території до фактичного місця проживання/перебування за адресою: м.Артемівськ Донецької області, вул.Ювілейна,22/13.

28.10.2014р. позивач звернулась до відповідача з заявою про запит її пенсійної справи з пенсійного органу м. Єнакієве Донецької області.

09.01.2015 року розпорядженням № 320006 електронна пенсійна справа гр. ОСОБА_2 взята на облік.

Позивач перебуває на обліку в ОСОБА_1 об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області, пенсія виплачена до 01.07.2016р.

З листа № 6231/02 від 15.05.2017р., наданого адвокату позивача ОСОБА_1 об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області, вбачається, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в управління на підставі електронної пенсійної справи, яка надійшла до управління з управління Пенсійного фонду України в м.Єнакієве Донецької області 21.11.2014р. та отримує пенсію за віком. З 01.03.2016р. виплата пенсії по пенсійній справі ОСОБА_2 була призупинена, у зв,язку з проведенням верифікації за списками СБУ, до з,ясування з перевіркою місця фактичного проживання. 06.07.2016р. ОСОБА_2 звернулась до управління з заявою про відновлення виплати пенсії, надав довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № НОМЕР_1 від 14.01.2016р., видану УПСЗН Артемівської міської ради. Згідно рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам ОСОБА_1 міської ради № 20 від 15.11.2016р., копія якого надійшла до управління 18.11.2016р., місце фактичного проживання ОСОБА_2 за вказаною в довідці адресою не підтверджено, в призначенні (відновленні) соціальних виплат відмовлено.

Згідно листа ОСОБА_1 об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області № 16386/09 від 20.10.2017р., виплата пенсії ОСОБА_2 була призупинена з 01.07.2016р., остання звернулась до управління із заявою щодо поновлення їй виплати пенсії, однак їй було відмовлено у поновленні виплати на підставі протоколу УПСЗН ОСОБА_1 міської ради № 20 від 15.11.2016р.

Згідно особового рахунку № 320006, ОСОБА_2 була нарахована та виплачена пенсія за червень 2016р.

Таким чином, встановлено, що виплата пенсії ОСОБА_2 не проводилась з 01.07.2016р.

Встановлені обставини підтверджені матеріалами справи і не є спірними.

Спірним у справі є правомірність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачеві з липня 2016 року на підставі непідтвердження його місця перебування.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII (далі Закон № 1706-VII).

Згідно статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону №1058 за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачем не приймалося рішення про припинення виплати пенсії позивачеві з 01.07.2016 року.

Підстави припинення виплати пенсії передбачені ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-VI (далі Закон №1058).

Згідно з ч.1 ст.49 Закону №1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Враховуючи наведені норми, колегія суддів дійшла висновку про порушення відповідачем вимог ч.1 ст. 49 Закону №1058, оскільки з липня 2016 року позивачеві припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав, а рішення комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, на яке посилається відповідач в апеляційній скарзі не є таким рішенням у розумінні ч. 1 ст. 49 Закону №1058.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Оцінюючи спірні правовідносини колегія суддів застосовує положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обовязків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення тощо.

Колегія суддів застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На підставі встановлених обставин справи та наведених нормативно-правових норм, які регулюють спірні відносини, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду першої інстанції відсутні.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на постанову Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 листопада 2017 року у справі № 219/5684/17- залишити без задоволення.

Постанову Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 листопада 2017 року у справі № 219/5684/17 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 20 грудня 2017 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий А.А. Блохін

Судді Т.Г. Гаврищук

ОСОБА_3