Справа № 815/2082/17
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2017-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/2082/17

Категорія: 6.2 Головуючий в 1 інстанції: Корой С. М.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

за участю секретаря судового засідання Тутової Л.С.

представника апелянта ОСОБА_1

представника третьої особи ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 червня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до відділу Держгеокадастру в Ананьївському районі Одеської області, треті особи приватне підприємство «Агрос-Юг», дочірнє підприємство «Украгросоюз», Одеська регіональна філія ДП «Центр Державного земельного кадастру» про визнання протиправними дій щодо державної реєстрації договору оренди землі від 27 вересня 2007 року та додаткової угоди до договору оренди землі від 10 липня 2008 року, про скасування запису про реєстрацію договору оренди землі від 27 вересня 2007 року та додаткової угоди до договору оренди землі від 10 липня 2008 року, укладених між ОСОБА_5 та дочірнім підприємством «Украгросоюз»,-

ВСТАНОВИВ:

06 квітня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до відділу Держгеокадастру в Ананьївському районі Одеської області, треті особи приватне підприємство «Агрос-Юг», дочірнє підприємство «Украгросоюз», Одеська регіональна філія ДП «Центр Державного земельного кадастру», в якому просив суд:

- визнати протиправними дії відділу Держгеокадастру в Ананьївському районі Одеської області з державної реєстрації договору оренди землі від 27.09.2007 року та додаткової угоди до договору оренди землі від 10.07.2008 року, укладених між ОСОБА_5 та Дочірнім Підприємством «Украгросоюз» та внесення запису №°01715

- скасувати запис № 01715 про реєстрацію договору оренди землі від 27.09.2007 та додаткової угоди до договору оренди землі від 10.07.2008 року, укладених між ОСОБА_5 та Дочірнім підприємством «Украгросоюз»

Постановою від 02 червня 2017 року, ухваленою в порядку письмового провадження, Одеський окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4.

Не погоджуючись з постановою суду ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального і процесуального права.

Так, апелянт зазначає, що порушення норм процесуального права є ухвалення оскарженої постанови в порядку письмового провадження за відсутності на те всіх умов, оскільки заявлене позивачем клопотання про витребування доказів було задоволено ухвалою суду першої інстанції від 10.04.2017 року, а тому витребувані документи мали бути дослідженні у судовому засіданні суду першої інстанції. Зазначене порушення на думку апелянта призвело до неповного зясування судом першої інстанції всіх обставин, які мають значення для справи.

Порушенням норм матеріального права апелянт вважає те, що суд першої інстанції не врахував того факту, що Порядок державної реєстрації договорів оренди землі, затверджений Постановою КМУ № 2073 від 25.12.1998 року, втратив чинність 05.08.2011 року на підставі Постанови КМУ від 20.07.2011 року № 791, в той час як реєстрація договору оренди земельної ділянки та додаткової угоди до нього відбулась 30.08.2012 року.

Також апелянт зазначає про невідповідність вчиненої реєстрації дії вимогам Порядку ведення Поземельної книги і книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі», затвердженому Постановою КМУ № 1021 від 09.09.2009 року, чинним станом на 30.08.2012 року.

Апелянт звертає увагу на те, що з копії договору оренди та додаткової угоди вбачається, що факт державної реєстрації посвідчений відділом Держкомзему у Ананьївському районі Одеської області. Таким чином, якщо суд першої інстанції керувався положенням Порядку № 2073, то він був би зобов'язаний задовольнити позов.

Також, апелянт вважає, що суд першої інстанції в оскарженій постанові безпідставно послався на тимчасовий порядок ведення державного реєстру земель, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №174 від 02.07.2003 року, так як він втратив чинність згідно з наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 07.07.2012 року № 408.

Крім того, апелянт зазначив також і те, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні адміністративного позову не врахував, що відповідно до ст. 20 Закону України "Про оренду землі" (в редакції станом на дату укладання договору та дату реєстрації), укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом. Проте, станом на дату укладання договору та дату його реєстрації був відсутній закон, який регулював порядок реєстрації договорів оренди землі, а отже, якщо слідувати букві закону, то реєстрація договору оренди не могла бути здійснена, а тому дії відповідача з проведення реєстрації договору є протиправними, тому така реєстрація повинна бути скасована.

Апелянт зауважив, що в договорі оренди землі порушені умови ст. 15 Закону України «Про оренду землі» та вимоги ст. 4-6, ст. 11, ст. 17, ст. 19 цього Закону, а тому існують підстави для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Також, апелянт зазначає і про те, що в договорі оренди землі відсутнє зазначення цільового призначення земельної ділянки, як то передбачене Типовим договором землі затвердженим Кабінетом Міністрів України від 03.03.2004 року № 220. Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В той час, як в п.1 та в п.16 договору оренди землі від 27.09.2007 року вказано: "земельну ділянку для сільськогосподарського призначення..." та "Цільове призначення земельної ділянки - землі сільськогосподарського призначення", відповідно, що є вказівкою категорії земель, а не цільовим призначенням земельної ділянки.

В договорі оренди землі не вказані якісні характеристики землі за її складом та видами угідь - рілля, сіножаті, пасовище, багаторічні насадження тощо.

Також, до договору оренди землі не були додані план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів, акт визначення меж земельної ділянки в натурі.

Крім того, апелянт вважає, що розмір орендної плати визначений в розмірі не менше 3 % від вартості земельної ділянки, проте в копії договору внесені виправлення, які не посвідчені сторонами договору. Апелянт вказує на те, що 27.09.2007 року розмір орендної плати складав 3 %, а при укладанні додаткової угоди 10.07.2008 року - розмір орендної плати - 2 % від вартості земельної ділянки.

Апелянт зазначає, що реєстратор не мав права проводити реєстрацію додаткової угоди до договору, оренди землі від 27.09.2007 року, так як станом на 10.07.2008 року договір оренди землі не був зареєстрований, а отже не набрав чинності, і як наслідок, до не чинного договору оренди не можна було вносити жодних змін, в тому числі щодо зміни строку дії договору.

Апелянт, звертає увагу на те, що договір оренди землі та додаткова угода до нього це два окремі правочини, які підлягають реєстрації під окремими реєстраційними номерами, однак в даному випадку реєстраційний номер додаткової угоди співпадає з реєстраційним номером, який стоїть на договорі оренди землі від 27.09.2007 року.

Відділ Держгеокадастру в Ананьївському районі Одеської області, треті особи приватне підприємство «Агрос-Юг», дочірнє підприємство «Украгросоюз», Одеська регіональна філія ДП «Центр Державного земельного кадастру» письмових заперечень на апеляційну скаргу не надали.

Ухвалюючи постанову про відмову у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5 (орендодавець) та ДП "Украгросоюз" (орендар) уклали договір оренди землі, за умовами якого орендодавець передав орендарю у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення на території Долинської сільської ради Ананьївського району Одеської області загальною площею 2,93 га. Договір було укладено строком на 5 років (а.с. 73-76).

10.07.2008 року між орендодавцем та орендарем укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 27.09.2007 року, якою продовжено строк дії договору до 31.12.2018 року та змінено розмір орендної плати, інші умови договору залишені без змін (а.с. 78).

Суд першої інстанції встановив, що на виконання договору орендодавцем та орендарем складений та підписаний акт прийому - передачі земельної ділянки від 27.09.2007 року (а.с. 77).

Вказані договір оренди землі та додаткова угода зареєстровані 30.08.2012 року у відділі Держкомзему Ананьївського району Одеської області, про що в Державному реєстрі земель зроблений запис №01715 від 30.08.2012 року (а.с. 76-78).

Суд першої інстанції встановив, що відносини щодо реєстрації договорів оренди землі, на час укладання договору оренди земельної ділянки, регулювалися Цивільним Кодексом України, Земельним Кодексом України, Законом України «Про оренду землі» від 06.10.1998 року №161-XIV, Порядком державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №2073 від 25.12.1998 року, Тимчасовим порядком ведення державного реєстру земель, затвердженим наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №174 від 02.07.2003 року, Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №43 від 04.05.1999 року.

Посилаючись на приписи ч. 1 ст. 2010 ЦК України, ст. 18, ст. 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції чинній на час укладення договору оренди землі), п. 2, п. 12, п. 13, п. 14 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого Постановою КМУ № 2070 від 25.12.1998 року, п. 4.2 Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №174 від 02.07.2003 року, п.3.2 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04.05.1999 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що договорі оренди землі від 27.09.2007 року та додаткова угода до нього від 10.07.2008 року набули чинності з моменту державної реєстрації, а саме з 30.08.2012 року.

Суд першої інстанції зазначив, що пунктом 43 договору оренди землі від 27.09.2007 року передбачено, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Цей договір, укладено в трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться в орендодавця, другий в орендаря, третій в органі, який провів реєстрацію - Центр ДЗК при Держкомземі України(а.с. № 76).

Також суд першої інстанції зазначив, що від позивача до ДП «Украгросоюз» заяв щодо розірвання договору чи зміни його умов не надходило, в односторонньому порядку договір розірвано не було, договір є чинним до 21.12.2018 року.

В ході розгляду справи суд першої інстанції встановив, що доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо чинності договору оренди землі, сторонами не надано.

Також суд першої інстанції дійшов висновку стосовно безпідставності тверджень позивача щодо протиправності здійснення реєстрації договору та додаткової угоди, оскільки вони були підписані сторонами у 2007-2008 роках, а реєстрацію здійснено у 2012 році, в той час як здійснення їх реєстрації не було обмежено в часі.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення осіб, які зявились до суду, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга може бути задоволена частково.

Суд апеляційної інстанції встановив, що предметом спору в цій справі є дії відділу Держгеокадастру в Ананьївському районі Одеської області з державної реєстрації договору оренди землі від 27.09.2007 року та додаткової угоді до договору оренди землі від 10.07.2008 року, укладених між ОСОБА_5 та дочірнім підприємством «Украгросоюз», а саме скасування внесеного запису №01715 про реєстрацію договору оренди землі та додаткової угоди до договору оренди землі.

Відповідно до матеріалів справи 27 вересня 2007 року між ОСОБА_5 та ДП «Украгросоюз» укладений договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець ОСОБА_5 передав, а орендар ДП «Украгросоюз» прийняв земельну ділянку площею 2,93 га ріллі в стані придатному для використання (а.с. 35-37). Фактична передача земельної ділянки в оренду підтверджена актом прийому-передачі від 27.09.2007 року (а.с. 2.6)

Договір оренди землі від 27 вересня 2007 року укладений строком на 5 років, та за умовами додаткової угоди від 10.08.2008 року (а.с. 38) до договору оренди землі від 27.09.2007 року, п.8 договору викладений в наступній редакції: « 8. Договір укладено на строк до 31.12.2018 року. Після закінчення строку орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 10 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.»

Також відповідно до матеріалів справи договір оренди землі від 27.09.2007 року та додаткова угода до нього від 10.07.2008 року, набули чинності з моменту державної реєстрації відділом Держкомзему Ананьївського району Одеської області, про що в Державному реєстрі земель зроблено відповідний запис №01715 від 30.08.2012 року.

Апеляційний суд встановив, що відповідно до матеріалів справи свідоцтва про смерть (а.с. 20) 03 липня 2013 року помер ОСОБА_5 - власник земельної ділянки, яка за договором від 27.09.2007 року та додаткової угоди до нього від 10.07.2008 року, що зареєстровані 30.08.2012 року, передана в оренду ДП «Украгросоюз».

Спадкоємцем ОСОБА_5 є його син ОСОБА_4, який отримав Свідоцтво про право на спадщину 29.05.2014 року до складу якого увійшла земельна ділянка, яка була предметом договору оренди землі від 27.09.2007 року та додаткової угоди від 10.07.2008 року (а.с. 21-22, 23-24), та який є позивачем в цій справі щодо оскарження реєстраційної дії, вчиненої 30.08.2012 року.

Таким чином, апеляційний суд встановив, що на час укладення договору оренди та додаткової угоди до нього, на час вчинення оскарженої реєстраційної дії, позивач ОСОБА_4 не був власником земельної ділянки, внаслідок чого між позивачем та відповідачем у серпні 2012 року не виникло публічно-правових відносин.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 КАС встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, діями чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої субєкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту <...>.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті субєктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

Отже, обовязковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення субєктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Оскільки на час вчинення оскарженої реєстраційної дії 30.08.2012 року між позивачем та відповідачем не існувало та не могло існувати публічно-правових відносин, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність будь-яких порушених прав апелянта з боку відповідача субєкта владних повноважень станом на 30 серпня 2012 року, та внаслідок цього відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Оскільки за загальним правилом до спадкоємців переходять не тільки права, а й обовязки, апеляційний суд вважає за необхідне розяснити апелянту його право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства з вимогами про розірвання договору оренди земельної ділянки, право власності на яку він набув в порядку спадкування за заповітом.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно по суті вирішив спір, але з помилковим застосування норм матеріального права, у звязку з чим, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 201 КАС України, це є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги, та зміни оскарженої постанови в частині підстав, за яких відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Судові витрати понесені апелянтом відшкодуванню не підлягають.

Керуючись 55 Конституції України, ст. ст. 2, 6, 69-71, 94, 195, 196, п.2 ч.1. ст.198, п.1 ч.1 ст.201, ст. ст. 207, 211, 212, ч. 5 ст.254 КАС України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 червня 2017 року змінити в мотивувальній частині, зазначивши підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову відсутність у ОСОБА_4 прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, які порушені відділом Держгеокадастру в Ананьївському районі Одеської області на час виникнення спірних правовідносин.

В іншій частині постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Повний текст судового рішення складений 18 грудня 2017 року

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя М.П.Коваль

суддя О.О.Кравець