Справа № 803/1041/17
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2017-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 рокуЛьвів№ 876/11311/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 та Головного управління ДФС у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду, прийняту об 10 годині 1 хвилині 17 жовтня 2017 року у м. Луцьку суддею Димарчук Т.М. (повний текст складено 23 жовтня 2017 року), у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Головного управління ДФС у Волинській області про скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій,

ВСТАНОВИВ:

15 серпня 2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі ФОП ОСОБА_4П.) звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Волинській області (далі ГУ ДФС) від 4 травня 2017 року:

№ 000135302, яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб (далі ПДФО) на загальну суму 414497,10 грн.,з яких 331597,68 грн. за основним платежем та 82890,42 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

№ 000139302, яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість (далі ПДВ) на загальну суму 31331,83 грн., з яких 25065,46 грн. за основним платежем та 6 266,37 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

№ 000138302, яким збільшено суму грошового зобовязання з військового збору (далі ВЗ) на загальну суму 23000,86 грн., з яких 18400,69 грн. за основним платежем та 4600,17 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

№ б/н про застосування штрафних санкцій у сумі 510 грн. за платежем ПДФО за результатами річного декларування.

Окрім того, просив скасувати вимогу ГУ ДФС про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску (далі ЄСВ) від 4 травня 2017 року № Ф 000141302 на суму 229605,76 грн. та рішення ГУ ДФС від 4 травня 2017 року про застосування штрафних санкцій за донарахування фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого ЄСВ 15624,80 грн.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року у справі № 803/1041/17 позов було задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС від 4 травня 2017 року № 000139302 у розмірі 13522,19 грн., № 000135302 у розмірі 401133,04 грн., № 000138302 у розмірі 21875,35 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Із постановою суду першої інстанції не погодилися обидві сторони спору.

У апеляційній скарзі ФОП Романюк просив скасувати постанову суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні його позовних вимог щодо податкового повідомлення-рішення № 000135302 від 4 травня 2017 року на суму 13364,06 грн.; податкового повідомлення-рішення № 000138302 від 4 травня 2017 року на суму 1125,51 грн.; податкового повідомлення-рішення № 000139302 від 4 травня 2017 року на суму 17809,64 грн.; вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-000141302 від 4 травня 2017 року на суму 229605,76 грн.; рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого ЄСВ № б/н від 4 травня 2017 року на суму 15624,80 грн. та прийняти у цій частині нове судове рішення, яким такі позовні вимоги задовольнити.

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що судом першої інстанції неправильно оцінено докази у даній справі та порушено норми матеріального права.

Наполягає на тому, що у період 2014-2015 років надавав благодійну допомогу учасникам АТО та членам сімей загиблих в АТО військовослужбовців продуктами харчування, реалізацію яких здійснює у межах своєї підприємницької діяльності. Оподаткування благодійної допомоги було оформлено з дотриманням вимог ст. 165, 170 Податкового кодексу України (далі ПК України).

Звертає увагу на те, що оскаржувані вимога та рішення, які були прийнятті 4 травня 2017 року, були направленні лише 11 травня 2017 року з порушенням строків, передбачених розділом 4 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (наказ Міністерства фінансів України № 449 від 20 квітня 2015 року).

У ході адміністративного оскарження ДФС України 30 червня 2017 року прийняло рішення про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 4 травня 2017 року № Ф-000141302 та рішення про застосування штрафних санкцій від 4 травня 2017 року № б/н із одночасним зобов'язанням сформувати і направити нові, однак, по даний час жодних інших вимоги та рішення апелянт не отримував.

Одночасно наполягає на тому, що суд першої інстанції помилково застосував норми ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 2464) в частині застосування 30-денного строку розгляду скарг на вимогу та рішення про застосування штрафних санкцій, оскільки у даному випадку мають застосовуватись норми ст. 56 ПК України, які передбачають 20-денний строк для розгляду скарги.

Відповідач ГУ ДФС також подав апеляційну скаргу, у якій просив суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_4 та у задоволенні таких вимог відмовити.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що позивачем неправомірно віднесено на витрати вартість інформаційно-маркетингових послуг на суму 1751930,58 грн. на підставі договору від 1 жовтня 2007 року із ФОП ОСОБА_5, оскільки у актах здачі-прийняття робіт (надання послуг), які носять однотипний характер, відсутній обсяг виконаних робіт, зокрема, скільки чоловік/годин в переліченому періоді виконували роботу, одиницю виміру господарської операції (послуги). Надані для перевірки документи не підтверджують організацію та управління руху продукції, розширення ринку збуту продукції, стимулювання збуту продукції, збільшення товарообороту і т.п., в них лише проведено аналіз фактичного товарообігу за певний період та в розрізі регіонів.

З урахуванням наведеного наполягає на протиправному заниженні ФОП ОСОБА_4 чистого доходу, в результаті чого ним було не задекларовано та не сплачено ПДФО в розмірі 331597,68 грн.

Представники сторін у ході апеляційного розгляду підтримали вимоги за своїми апеляційними скаргами та заперечили обґрунтованість апеляційних вимог протилежної сторони. Просили задовольнити свої апеляції та відхилити апеляції опонента, покликаючись на викладені у самих апеляційних скаргах доводи.

Заслухавши суддю-доповідача та представників учасників справи, перевіривши матеріали адміністративної справи і проаналізувавши доводи апелянтів, суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що підстав для задоволення апеляційних вимог обох сторін немає з огляду на таке.

Частково задовольняючи позовні вимоги ФОП ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем правомірно віднесено до витрат витрати на інформаційно-маркетингові послуги на загальну суму 1751930,58 грн., отримані від ФОП ОСОБА_6 згідно з договором про надання послуг від 1 жовтня 2007 року № 1.

Виконання умов договору підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами, а також відповідно податковою звітністю з відображенням необхідних показників.

Щодо віднесення ФОП ОСОБА_4 до витрат вартості придбаних товарів, які не були використані в господарській діяльності платника та відсутні на залишку, на суму 125363,27 грн., суд першої інстанції виходив із того, що у 2014-2015 роках позивачем до витрат було віднесено вартість придбаних товарів, які в подальшому були передані, як благодійна допомога, учасникам АТО та їх сімям.

Серед переліку витрат фізичної особи-підприємця, безпосередньо повязаних із отриманням доходів, відсутні витрати у звязку з придбанням товарів, які в подальшому передаються як благодійна допомога.

При цьому судом було відхилено посилання позивача на п. 33 підрозділу 4 розділу ХХ Перехідних положень ПК України, оскільки придбані ФОП ОСОБА_4 товари в подальшому були передані, як благодійна допомога, окремим фізичним особам - учасникам АТО та їх сімям.

Тому, на думку суду першої інстанції, позивачем протиправно віднесено до витрат вартість придбаних товарів на загальну суму 71274,93 грн., в тому числі у 2014 р. на суму 11 247,79 грн. та у 2015 р. на суму 60 027,14 грн., які в подальшому були передані як благодійна допомога, що призвело до несплати ПДФО на загальну суму 10691,25 грн.

Разом із тим, судом було встановлено, що позивачем правомірно віднесено до витрат вартість придбаних товарів у 2016 року на суму 54088,34 грн., оскільки вони були використані у його господарській діяльності.

Щодо позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення від 4 травня 2017 року № 000139302, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з ПДВ на загальну суму 31331,83 грн., судом встановлено, що у порушення п. 198.5 «г» ст. 198 ПК України ФОП ОСОБА_4 не нараховано податкові зобовязання з ПДВ в сумі 14247,79 грн. виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до п. 189.1 статті 189 ПК України, за товарами, під час придбання яких суми податку були включені до складу податкового кредиту, так як їх використано в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

Тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 4 травня 2017 року № 000139302, якими позивачу збільшено суму грошового зобовязання з ПДВ на загальну суму 31331,83 грн. підлягає скасуванню лише частково.

Оскільки судом першої інстанції встановлено правомірність віднесення позивачем до валових витрат вартості інформаційно-маркетингових послуг у 2015-2016 роках на суму 1112930,58 грн. та вартості придбаних у 2016 році товарів на суму 54088,34 грн., що були використані у його господарській діяльності, то сума заниження чистого оподатковуваного доходу у звязку із включенням до складу валових витрат вартості придбаних товарів, які в подальшому були передані, як благодійна допомога, становить 60027,14 грн.

Таким чином, позивачем було занижено суму ВЗ від здійснення підприємницької діяльності у розмірі 900,41 грн. (60027,14 грн. х 1,5% = 900,41 грн.).

Загальна сума грошового зобовязання зі сплати ВЗ 1125,51 грн. (в тому числі 900,41 грн. за основним платежем, 225,10 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями).

З огляду на викладене оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 4 травня 2017 року № 000138302, якими позивачу збільшено суму грошового зобовязання з ВЗ, підлягає скасуванню частково на суму 21875,35 грн. (23 000,86 грн. - 1125,51 грн.).

Одночасно судом було відхилено тверджень позивача про порушення ДФС України 20-ти денного строку розгляду скарги, передбаченого статтею 56 ПК України, в частині оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати ЄСВ від 4 травня 2017 року № Ф 000141302 та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого ЄСВ від 4 травня 2017 року з огляду на те, що процедура подання та розгляду контролюючим органом скарг на вимоги про сплату недоїмки зі сплати ЄСВ та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу регулюється Законом № 2464 та Порядком розгляду контролюючими органами скарг на вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу (далі Порядок № 1124), а не положеннями ст. 56 ПК України.

При цьому рішенням ДФС України від 30 червня 2017 року №8271/Р/99-99-11-02-02-25 про результати розгляду скарги вирішено:

вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати ЄСВ від 4 травня 2017 року № Ф-000141302 та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого ЄСВ від 4 травня 2017 року ГУ ДФС скасувати та вважати відкликаними з дня прийняття даного рішення.

Тому суд вважав безпідставними вимоги позивача щодо скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 4 травня 2017 року № Ф 000141302 та рішення про застосування штрафних санкцій від 4 травня 2017 року, оскільки вони уже скасовані рішенням ДФС України від 30 червня 2017 року №8271/Р/99-99-11-02-02-25.

Водночас суд вважав правомірним оскаржуване податкове повідомлення-рішення № б/н форми «ПС» про накладення на ФОП ОСОБА_4 штрафних (фінансових) санкцій на суму 510,00 грн., оскільки перевіркою було встановлено, що позивачем не подано до Горохівського відділення Володимир-Волинської ОДПІ ГУ ДФС податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум отриманого з них податку (форма №1 ДФ) за І, ІІ, ІІІ та ІV квартали 2014-2016 року, чим порушено п. 51.1 ст. 51 та п. 119.2 ст. 119 ПК України.

Даючи оцінку рішенню суду першої інстанції та доводам апелянтів, що викладені у апеляційних скаргах, апеляційний суд виходить із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, Володимир-Волинською ОДПІ ГУ ДФС було проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_4 за період з 1 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року, за результатами якої складено акт від 13 березня 2017 року № 481/13-07/НОМЕР_1.

За наслідками перевірки ГУ ДФС сформовано та надіслано ФОП ОСОБА_4 податкові повідомлення-рішення від 4 травня 2017 року:

- № 000135302, яким збільшено суму грошового зобовязання з ПДФО на загальну суму 414497,10 грн.;

- № 000139302, яким збільшено суму грошового зобовязання з ПДВ на загальну суму 31331,83 грн.;

- № 000138302, яким збільшено суму грошового зобовязання з ВЗ на загальну суму 23000,86 грн.;

- форма «ПС» ПДФО (штрафні (фінансові) санкції) на суму 510,00 грн.

Окрім того, відповідачем було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати ЄСВ від 4 травня 2017 року № Ф 000141302 на суму 229605,76 грн. та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого ЄСВ від 4 травня 2017 року на суму 15624,80 грн.

31 травня 2017 року позивачем до ДФС України було подано скаргу про скасування вказаних податкових повідомлень-рішень, вимоги та рішення про застосування штрафних санкцій, яка була отримана адресатом 6 червня 2017 року.

ДФС України 15 червня 2017 року прийнято рішення про продовження строку розгляду скарги до 4 серпня 2017 року включно в частині оскарження податкових повідомлень-рішень від 4 травня 2017 року за формою «ПС», № 000139302, № 000135302 та № 000138302.

Рішенням ДФС України від 30 червня 2017 року № 8271/Р/99-99-11-02-02-25 вирішено вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати ЄСВ від 4 травня 2017 року № Ф-000141302 та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого ЄСВ від 4 травня 2017 року ГУ ДФС скасувати та вважати відкликаними з дня прийняття даного рішення.

Рішенням ДФС України від 31 липня 2017 року № 9641/9/99-99-11-02-01-14 податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС від 4 травня 2017 року за формою «ПС», № 000139302, № 000135302 та № 000138302 залишено без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно приписів до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 3 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На переконання апеляційного суду, суть апеляційних вимог ФОП ОСОБА_4 зводиться до необхідності скасування постанови суду першої інстанції у звязку із неправильною правовою оцінкою обставин надання ним благодійної допомоги учасникам АТО та членам їх сімей, а також помилковим застосуванням судом ст. 25 Закону № 2464 замість ст. 56 ПК України.

Досліджуючи обґрунтованість вказаних апеляційних вимог ФОП ОСОБА_4 та оскаржуване судове рішення суду першої інстанції у цій частині, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Учасниками справи не заперечується те, що впродовж 2014-2015 років ФОП ОСОБА_4, перебуваючи на загальній системі оподаткування, до витрат відніс вартість придбаних товарів, які у подальшому були передані в якості благодійної допомоги учасникам АТО та їх сімям (у 2014 році на суму 11247,79 грн. та у 2015 році на суму 60027,14 грн.).

При цьому відповідно до приписів п.п. 138.4, 138.6-138.9, пп. 138.10.2-138.10.4 п.138.10, п. 138.11 ст. 138 ПК України (а з 1 січня 2015 року п. 177.4 ст. 177 ПК України) перелік витрат фізичної особи-підприємця, безпосередньо повязаних із отриманням доходів, не містить витрат у звязку з придбанням товарів, які в подальшому передані як благодійна допомога.

Надання благодійної допомоги також не зазначено серед видів діяльності позивача у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (ЄДР).

Відтак, апеляційний суд погоджується із думкою суду першої інстанції про безпідставне посилання ФОП ОСОБА_4 у обґрунтування своїх вимог на приписи п. 33 підрозділу 4 розділу ХХ Перехідних положень ПК України, оскільки вказаною нормою передбачено тимчасово, на період проведення антитерористичної операції, до інших витрат звичайної діяльності без обмежень, передбачених п. «а» пп. 138.10.6 п. 138.10 ст. 138 цього Кодексу, в редакції, що діяла до 1 січня 2015 року, включення вартості продуктів харчування, переданих лише утвореним відповідно до законів України військовим формуванням, їх зєднанням, військовим частинам, підрозділам, установам або організаціям, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення проведення антитерористичної операції, однак товари були передані позивачем, як благодійна допомога, окремим фізичним особам - учасникам АТО та їх сімям.

Тому слід погодитися із думкою суду першої інстанції про правомірність висновків податкового органу щодо протиправного віднесення позивачем до витрат вартості придбаних товарів які в подальшому були передані як благодійна допомога конкретним учасникам АТО та членам їх сімей на загальну суму 71274,93 грн., що призвело до несплати ПДФО у 2014 році на суму 1687,17 грн. та у 2015 році на суму 9 004,08 грн., а всього на суму 10691,25 грн., що потягнуло за собою відповідні нарахування зобовязань з ПДВ та ВЗ.

Щодо доводів ФОП ОСОБА_4 про недотримання ДФС України 20-денного строку розгляду його скарги, передбаченого ст. 56 ПК України, в частині оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 4 травня 2017 року № Ф 000141302 та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого ЄСВ від 4 травня 2017 року суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Положеннями п. 56.8. ст. 56 ПК України передбачено, що контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Разом із тим, відповідно до приписів ч. 4 ст. 25 Закону № 2464 орган доходів і зборів, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобовязаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку. Якщо протягом цього строку вмотивоване рішення органом доходів і зборів не надсилається платнику єдиного внеску, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника єдиного внеску.

Наказом Міністерства фінансів України від 9 грудня 2015 року № 1124 затверджено Порядок розгляду контролюючими органами скарг на вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу (далі Порядок № 1124), який регламентує процедуру подання та розгляду контролюючим органом скарг на вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу, передбачених частинами 10, 11 ст. 25 Закону № 2464.

Відповідно до п. 1 розд. IV Порядку № 1124 контролюючий орган, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під підпис. Якщо протягом цього строку вмотивоване рішення контролюючим органом не надсилається платнику єдиного внеску, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника єдиного внеску.

На підставі системного аналізу вказаних правових норм суд апеляційної інстанції вважає, що приписи ч. 4 ст. 25 Закону № 2464, які узгоджуються із п. 1 розд. IV Порядку № 1124, є спеціальними щодо спірних правовідносин і мають перевагу у застосуванні перед приписами ст. 56 ПК України, яка носить загальний характер, а отже її дія на такі правовідносини не поширюється.

Оскільки скарга ФОП ОСОБА_4 про скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги та рішення про застосування штрафних санкцій була отримана ДФС України 6 червня 2017 року, а рішення ДФС України у цій частині винесене 30 червня 2017 року, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ДФС України не порушено строки розгляду скарги, передбачені ст. 25 Закону № 2464, а отже відповідні позовні вимоги ФОП ОСОБА_4 є безпідставними.

Одночасно апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у відсутності правових підстав для скасування у судовому порядку вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 4 травня 2017 року № Ф 000141302 та рішення про застосування штрафних санкцій від 4 травня 2017 року з огляду на те, що так були скасовані за наслідками адміністративного оскарження рішенням ДФС України від 30 червня 2017 року № 8271/Р/99-99-11-02-02-25.

На думку апеляційного суду, виходячи із наявної у матеріалах справи апеляційної скарги відповідача, апеляційні вимоги ГУ ДФС про часткове скасування постанови суду першої інстанції зводяться до незгоди податкового органу із оцінкою судом першої інстанції віднесення ФОП ОСОБА_4 на витрати вартості інформаційно-маркетингових послуг на суму 1751930,58 грн. на підставі договору із ФОП ОСОБА_5 від 1 жовтня 2007 року.

Відповідно до п. 164.1 ст. 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до п. 177.2 ст. 177 та п. 178.3 ст. 178 цього Кодексу.

Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Порядок оподаткування доходів отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності встановлений ст. 177 ПК України.

Підпунктами 177.1, 177.2, 177.4 ст. 177 ПК України визначено, що доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в п. 167.1 ст. 167 цього Кодексу. Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця. До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з п.п. 138.4, 138.6-138.9, пп.пп. 138.10.2-138.10.4 п. 138.10, п. 138.11 цієї статті, інших витрат, визначених згідно з п. 138.5, пп. 138.10.5, 138.10.6 п. 138.10, п. 138.11, 138.12 цієї статті, п. 140.1 ст. 140 і ст. 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у п. 138.3 цієї статті та у ст. 139 цього Кодексу.

Підпунктом 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України визначено, що витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням п. 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

З 1 січня 2015 року внесено зміни до п. 177.4 ст. 177 ПК України відповідно до яких до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать:

- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат;

- витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

- обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством;

- суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Судом першої інстанції безспірно встановлено, що між ФОП ОСОБА_4 (Замовник) та ФОП ОСОБА_5 (Виконавець) 1 жовтня 2007 було укладено договір № 1 про надання послуг, відповідно до умов якого Виконавець зобовязується протягом визначеного у договорі строку надавати Замовнику маркетингові послуги, які полягають у визначенні обсягів продажу продукції, визначенні залишків продукції, відносної динаміки продажів продукції, визначення середньоденних продажів продукції, в тому числі щодо продукції, яка випускається під торговими марками, що належать та/або використовуються ФОП ОСОБА_4, і що вже передані дистрибуційними мережами на дату надання таких послуг, а замовник зобовязується оплачувати надані послуги на умовах визначених цим договором. Детальна інформація щодо вартості послуг, вказується у додатках до даного договору.

На виконання умов цього договору було складено додатки до нього та акти прийому-здавання виконаних робіт про надання ФОП ОСОБА_6 інформаційних та маркетингових послуг, серед яких:

послуги зі стимулювання збуту товарів ФОП ОСОБА_4, пошуку потенційних покупців торговельних підприємств, підприємств громадського харчування тощо, проведення від імені ФОП ОСОБА_4 переддоговірної роботи з ними, сприяння укладенню договорів поставки товарів ФОП ОСОБА_4;

розповсюдження усної та іншої інформації про ФОП ОСОБА_4 а також про товари, щодо постачання яких він здійснює свою господарську діяльність, реалізуючи їх на ринку України, серед покупців - фізичних осіб (кінцевих споживачів) у торгівельних залах покупців, а також інших субєктів господарювання - потенційних покупців (том. 1, а.с. 88-141; том.2, а.с.1-57, 194-253).

ФОП ОСОБА_4 до витрат було віднесено інформаційно-маркетингові послуги, отримані від ФОП ОСОБА_6 згідно із згаданим договором та додатків до нього на загальну суму 1751930,58 грн. (у 2014 році на суму 639000,00 грн., у 2015 році на суму 305040,58 грн., у 2016 році на суму 807890,00 грн.).

Доводи податкового органу зводяться до того, що з наданих актів прийому-здавання виконаних робіт, звітів про надані маркетингові послуги та проведені дослідження на ринку продажу мясних виробів, у періоді, що підлягав перевірці, відсутні нові ринки збуту і покупцями продукції протягом 2014-2016 років були ТОВ ТД «Аванта», ТОВ «Пакко Холдинг», ТОВ «Континіум- Трейд», ПП ТД «Салют», які придбавали продукцію у позивача до того, що свідчить про відсутність доказів використання отриманих інформаційно-маркетингових послуг у господарській діяльності ФОП ОСОБА_4 та економічну доцільність понесених витрат.

Разом із тим, суд першої інстанції підставно зверну увагу на те, що виконання умов зазначеного договору сторонами підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів прийому-здавання виконаних робіт, звітів про виконану роботу щодо закупівлі, просування на ринку та продажу мясної продукції, квитанцій про оплату наданих послуг, договорів купівлі-продажу та поставки, комерційних пропозицій, а також документальним підтвердженням співпраці з контрагентами засобами електронного звязку.

Надані позивачем первинні документи, що підтверджують господарські операції з ФОП ОСОБА_5 щодо надання маркетингових послуг відповідають вимогам, передбаченим ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Відповідачем не надано доказів того, що відомості, які містяться у зазначених первинних документах, є недостовірними чи ґрунтуються на інших документах, недійсність даних яких установлена судом.

Перевірка господарської діяльності ФОП ОСОБА_5 податковим органом не проводилась і доказів про нереальність господарських операцій, передбачених договором № 1 від 1 жовтня 2007 року, відповідачем суду не надано.

Окрім того, суд апеляційної інстанції акцентує увагу на тому, що господарська діяльність ФОП ОСОБА_4 була прибутковою настільки, що це йому давало змогу надавати благодійну допомогу учасникам АТО та членам їх сімей.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем правомірно на підставі належних первинних документів та вимог ПК України було віднесено до витрат, безпосередньо повязаних з отриманням доходів, витрати по наданню інформаційно-маркетингових послуг на загальну суму 1751930,58 грн. та враховано їх при визначенні обєкта оподаткування ПДФО, а висновки податкового органу у цій частині необґрунтовано побудовано на припущеннях.

Таким чином, на думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги ГУ ДФС не спростовують висновків суду першої інстанції у відповідній частині, а відтак підстав для задоволення цієї апеляційної скарги немає.

Порушень норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянтів та доводів, викладених у апеляційних скаргах, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

Виходячи із викладеного суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а отже апеляційні скарги ФОП ОСОБА_4 та ГУ ДФС слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 та Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року у справі № 803/1041/17 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді Л.П.Іщук

ОСОБА_7

Постанова у повному обсязі складена 22 грудня 2017 року.