Справа № 814/1525/16
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2017-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/1525/16

Категорія: 8.3.2 Головуючий в 1 інстанції: Князєв В.С.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Скрипченка В.О.,

суддів Димерлія О.О., Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Григоренко Н.В.,

представника позивачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції в Інгульському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

12 червня 2017 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції в Інгульському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції в Інгульському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області від 04.04.2016 року №Ф- про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в сумі 70037,81 грн., від 18.04.2016 року № про збільшення грошового зобовязання з ПДФО в сумі 37844,68 грн. та Рішення від 18.04.2016 р. № про застосування штрафних санкцій з ЄСВ в сумі 7577,43 грн., посилаючись на те, що висновки Акту перевірки щодо завищення позивачкою витрат при формуванні показників господарської діяльності є безпідставними.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 липня 2017 року у задоволенні адміністративного позову ФОП ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням позивачка подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову суду, якою задовольнити її позов.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї представника позивачки ОСОБА_1, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у період з 15.03.2016 року по 28.03.2016 року спеціалістами ДПІ проведено планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_2 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб за період з 19.08.2013 року по 31.12.2015 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 19.08.2013 року по 31.12.2015 року.

За результатами перевірки оформлено Акт від 04.04.2016 року №141/14-02-17-03-, висновками якого встановлено порушення позивачем:

- п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 177.2 ст. 177, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України (далі ПК України), в результаті чого занижено податок на доходи фізичних осіб за період з 19.08.2013 року по 31.12.2015 року на загальну суму 30275,74 грн.;

- п. 2 ст. 6, пп. 2 п. 1 ст. 7, п. 8 ст. 9 Закону України від 08.07.2010 року №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» (далі Закон України № 2464-VI), в результаті чого занижено єдиний внесок за період з 19.08.2013 року по 31.12.2015 року на загальну суму 70037,81 грн.

На підставі висновків Акту перевірки ДПІ оформлено та направлено ФОП ОСОБА_2:

- податкове повідомлення-рішення від 04.04.2016 року №Ф- про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в сумі 70037,81 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 18.04.2017 року №, яким позивачці збільшено суму грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 30275,74 грн. та нараховані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 7568,94 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або своєчасно не нарахованого платником єдиного внеску від 18.04.2017 року №, яким позивачці нараховані штрафні санкції у розмірі 7577,43 грн.

Відповідно до ст. 59 Податкового кодексу України (далі - ПК України) у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Позивачу відповідно до ст. 59 ПК України 04.04.2016 року виставлено податкову вимогу №Ф- на суму 70037,81 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову ФОП ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивач не скористалася своїм правом надати заперечення на акт перевірки та долучити до цих заперечень документи, що підтверджують її видатки за перевіряємий період, проте, такі документи були надані лише в судовому засіданні. Отже, з урахуванням положень статті 44 ПК України такі документи були відсутні у платника податків на час складання звітності, а тому суд не може прийняти ці документи як доказ правомірності дій відповідача.

Проте, з вказаним висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Так, згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Також, статтею 1 Закону України від 16.07.1999 року №996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки, акти тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції та за наявності всіх реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Тобто, визначальною і обовязковою ознакою господарської операції є реальна зміна майнового стану платника податків, що також відповідає і кореспондує з нормами ПК.

Так, згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому, відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до п. 177.10 ст. 177 ПК України, фізичні особи-підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Податковий орган в акті перевірки зазначив про неналежне ведення позивачем обліку результатів підприємницької діяльності, а саме: в 2013 2015 роках до складу витрат суму витрат в розмірі 201838,31 грн., яка за результатами перевірки не підтверджена документально. За даними декларації про майновий стан і доходи за період з 19.08.2013 по 31.12.2015 року витрати позивача склали 706104,00 грн. За даними перевірки, витрати за період з 19.08.2013 по 31.12.2015 складають 504265,69 грн. Згідно п. 177.2 ст. 177 ПК України, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця. Перевіркою встановлено, що відхилення в сумі визначення витрат за період з 19.08.2013 року по 31.12.2015 року в розмірі 201838,31 грн. виникли за рахунок невірного визначення сум витрат, а саме: до складу витрат були включені суми витрат, на які відсутні первинні документи, що засвічують факт оплати товарів, робіт, послуг. Перевіркою правильності проведення остаточного розрахунку податку на доходи фізичних осіб встановлено наступне. Згідно даних декларації про майновий стан і доходи позивачки податок на доходи фізичних осіб за серпень грудень 2013 року складає 900,00 грн. За даними перевірки податок на доходи фізичних осіб складає 5859,57 грн. Під час розрахунку суми податку позивачем застосовано невірний розмір середньомісячного річного оподатковуваного доходу. Аналогічно перевіряючим було встановлено заниження податку на доходи фізичних осіб за 2014 рік та 2015 рік.

В судовому засіданні суду першої інстанції позивач надала докази, які підтверджують її витрати за перевіряємий період. Водночас відповідач зазначив, що під час проведення перевірки дані документи позивачем не надавались.

Як вже зазначалося вище, суд першої інстанції зазначив про те, що позивачкою не надано доказів того, що документи, які підтверджують її витрати, на які вона посилається у судовому засіданні, та які залучила до матеріалів справи під час судового розгляду, надавались контролюючому органу під час проведення перевірки.

Водночас представник позивачки/апелянта в апеляційній скарзі та судових засіданнях судів 1-ї та 2-ї інстанцій наполягав на тому, що всі ці документи надавалися, але опис при цьому не складався та відповідач з невідомих причин частину цих документів не врахував при складанні акта перевірки, що призвело до хипних висновків щодо порушення позивачкою податкового законодавства.

Представник відповідача, не зважаючи на те, що 16 листопада 2017 року апеляційним судом була постановлена ухвала про його обовязкову участь, у судове засідання апеляційного суду 13 грудня 2017 року не зявився.

Колегією суддів апеляційного суду враховується, що в матеріалах справи наявний запит контролюючого органу від 24.03.2016 року №1720/10/14-02-17-03, в якому контролюючий орган під час проведення перевірки просив надати документи, що підтверджують видатки позивачки (Т. 2 а.с. 43-44).

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів надання підтверджуючих документів у відповідь на цей запит. Проте, такі документи були надані лише в судовому засіданні суду першої інстанції. Отже, з урахуванням положень статті 44 ПК України, оскільки такі документи були відсутні у платника податків на час складання податкової звітності, а тому суд не може прийняти ці документи як доказ правомірності дій відповідача.

Однак колегія суддів виходить з того, що відповідальність платника податків наступає в залежності від наявності чи відсутності порушень податкового законодавства, а ні того, чи надавалися відповідні документи перевіряючим при складанні акта перевірки. Адже суд перевіряє правомірність застосування нарахування податкового зобовязання саме за порушення субєктом правовідносин податкової дисципліни.

Водночас, судом першої інстанції зазначено про те, що позивачка надала усі відповідні документи, що підтверджують її витрати. Колегія суддів також, уважно дослідивши зазначені документи, констатує, що вони підтверджують відсутність порушень позивачкою податкового законодавства, про які зазначено в акті перевірки від 04.04.2016 року №141/14-02-17-03- та на підставі яких відповідачем прийняті оскаржувані рішення.

Також, слід звернути увагу й на те, що пунктом 1.3 Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, затвердженого наказом МФ України від 14.03.2013 р. №395 передбачено, що при поданні до податкового органу документів, пов'язаних з провадженням діяльності, платник податків опис наданих документів складає за власним бажанням.

У разі відмові платника податків або його законних представників від особистого складання опису такий опис складається посадовою особою, відповідальної за проведення перевірки.

Апелянт пояснює, що, враховуючи те, що запит контролюючого органу в ході перевірки від 24.03.2016 р. 1720/10/14-02-17-03 про надання додаткових документів було отримано позивачем у пятницю 25.03.2016 р., а останнім днем перевірки був наступний робочий день - понеділок 28.03.2016 р., приймаючи до уваги значний обсяг додатково витребуваних документів, надаючи 25.03.2016 р. документи, в т.ч. видаткові накладні згідно з п. 4 запиту, фіскальні розрахункові документи (чеки) на виконання п. 5 запиту, позивачем опис наданих документів не складався.

При цьому, в порушення п. 85.7 ст. 85 ПК України, п. 1.3 вказаного Порядку, посадовою особою, відповідальною за проведення перевірки, опис отриманих документів складено також не було. Крім того необхідно зауважити, що вказана посадова особа податкового органу (перевіряючий), яку в цілях з'ясування обставин проведення перевірки було запрошено судом першої інстанції для участі в розгляді справі, у судове засідання не з'явилася.

Також не зявився представник ДПІ і у судове засідання апеляційної інстанції.

Водночас колегія суддів вважає, що надання позивачем в ході перевірки витребуваних запитом від 24.03.2016 року № 1720/14-02-17-03 документів підтверджується додатком №5 до акту, яким наведено перелік видаткових накладних, наданих до перевірки платником податків на 7 аркушах, саме які були витребувані податковим органом згідно п. 4 вказаного запиту, а також змістом самого акту перевірки.

Документи, які були надані позивачем для проведення перевірки, були залучені до матеріалів справи та досліджені судом першої інстанції під час розгляду справи, за результатом чого судом підтверджено видатки позивача за перевірений період, тобто, було підтверджено відповідність обсягів видатків позивача відповідним показникам податкової звітності в частині понесених витрат. Таким чином, обґрунтованим є твердження апеляційної скарги про дотримання позивачем п. 44.1 ст. 44 ПК України.

Підсумовуючи усе викладене, за результатом апеляційного розгляду даної справи колегія суддів дійшла висновку, що рішення ДПІ щодо застосування до ФОП ОСОБА_2 фінансових санкцій не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та прийняті без врахування усіх фактичних обставин.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію не довів та не обґрунтував. Натомість позивач довів протиправність прийнятих податковим органом рішень.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову ФОП ОСОБА_2

Відповідно до ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Суд першої інстанції не правильно встановив обставини справи та допустив порушення норм матеріального права при вирішенні справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи спростовують правильність висновків суду.

Відтак, апеляційна скарга ФОП ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 184, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити повністю, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 липня 2017 року - скасувати та прийняти нову постанову суду, якою адміністративний позов ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Інгульському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області від 04.04.2016 року №Ф- про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в сумі 70037,81 грн., від 18.04.2016 року № про збільшення грошового зобовязання з ПДФО в сумі 37844,68 грн. та Рішення від 18.04.2016 р. № про застосування штрафних санкцій з ЄСВ в сумі 7577,43 грн.

Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції в Інгульському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області на користь ОСОБА_2 документально підтверджені судові витрати в сумі 2425,1 грн. (дві тисячі чотириста двадцять пять грн. 10 коп.)

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення рішення апеляційного суду в повному обсязі.

Головуючий В.О.Скрипченко

Суддя О.О.Димерлій

Суддя Ю.В.Осіпов