Справа № 201/8665/17
Суддя: Антонюк О. А.
Дата ухвалення: 2017-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

№ 201/8665/17
провадження 2а/201/282/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Пухловою О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області і ОСОБА_3 обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про визнання дій, бездіяльності протиправними, зобовязання вчинити певні дії і стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 16 червня 2017 року звернувся до суду до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 управління ПФУ в Дніпропетровській області і ОСОБА_3 обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про визнання дій, бездіяльності протиправними, зобовязання вчинити певні дії і стягнення моральної шкоди. Позивач в своєму позові посилається на те, що він тривалий час працював на різних роботах та вийшов на пенсію, з питаннями розяснення права на пенсію та пільгову пенсію за списками № 1 або 2 звертався до відповідачів з письмовою заявою, але вказана пенсія йому так і не була призначена, він отримав лише письмові відповіді на свої звернення, тому він вважає вказане неправомірним. Він звернувся знову до суду і до пенсійного фонду з вказаним питанням, але отримав повернення позову (без розгляду) в суді та у відповідача відмову через, начебто, відсутність належних на те документів, зміну закону і можливості такого призначення і перерахунку. Позивач знову звернувся до відповідача з питаннями розяснення такої відповіді, але знову отримав відмову, звернення до обласного пенсійного фонду ні до чого не призвели. Позивач звертався з заявами та скаргами до відповідача та його органів з питаннями усунення порушення законів при необхідності зробити вказаний перерахунок його пенсії по новому закону з урахуванням доплат і грошового забезпечення як пільгової пенсії, але вони ніяких дій для цього не зробили, відбувається бездіяльність. Йому завдана значна моральна шкода. Позивач вважає вказане незаконним і протиправним, оскільки цим порушуються його права, в добровільному порядку питання не вирішується, відповідачі не погоджуються з доводами позивача, просив визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо неналежного виконання закону про призначення йому пільгової пенсії, фактично незаконним рішення про відмову йому в цьому, скасування цього рішення та зобовязати відповідача нарешті призначити йому таку пенсію за раніше поданою заявою і стягнути моральну шкоду, задовольнивши позов у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 управління ПФУ в Дніпропетровській області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно позивач не стоїть у них на обліку як пенсіонер, звертався до них з питанням розяснення права на пенсію та пільгову пенсію за списками № 1 або 2, вони йому надали належну і повну своєчасну відповідь, керуючись законом, вони перевірили правильність наданих позивачем документів і повідомили позивача про відсутність належного звернення про призначення такої пенсії та необхідних документів та інш., але вказане усунуто не було, належного письмового звернення позивача до них не було до теперішнього часу, отже вони позбавлені можливості задовольнити вимоги позивача; вони виконують передбачені законом норми стосовно, в тому числі, і стосовно таких пенсіонерів та інш. (військовослужбовців, працівників органів внутрішніх справ та інш.), бездіяльності в них немає, оскільки постійно працюють над цим і іншими зверненнями подібного характеру по цим та іншим питанням, документального підтвердження незаконності їх дій чи бездіяльності по вказаному питанню немає. Їх рішення про відмову позивачу законне, є рішення Конституційного суду з цього питання. На всі письмові звернення позивача вони йому надавали своєчасні письмові відповіді, відповідно реагували на них, скарги скеровували до відповідних служб і підрозділів, будь-якої шкоди позивачу не завдавали, в тому числі і моральної, вони діють в межах своєї компетенції, порушення закону чи бездіяльності з їх боку не було, вважає позовні вимоги до них безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що позивач не стоїть і у них на обліку як пенсіонер, звертався з питанням розяснення права на пенсію та пільгову пенсію за списками № 1 або 2, вони йому надали належну і повну своєчасну відповідь, керуючись законом, вони перевірили правильність наданих позивачем документів і повідомили позивача про відсутність належного звернення про призначення такої пенсії та необхідних документів та інш., але вказане усунуто не було, належного письмового звернення позивача до них не було до теперішнього часу, отже вони позбавлені можливості задовольнити вимоги позивача; бездіяльності в них немає, оскільки постійно працюють над цим і іншими зверненнями подібного характеру по цим та іншим питанням, документального підтвердження незаконності їх дій чи бездіяльності по вказаному питанню немає. На всі письмові звернення позивача вони йому надавали своєчасні письмові відповіді, відповідно реагували на них, скарги скеровували до відповідних служб і підрозділів, будь-якої шкоди позивачу не завдавали, в тому числі і моральної, вони діють в межах своєї компетенції, порушення закону чи бездіяльності з їх боку не було, вважає позовні вимоги до них безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача і представників відповідачів, зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Відповідно до ст. 5 КАС України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним та неупередженим судом.

Адміністративні справи, в якій однією із сторін є орган або посадова особа місцевого самоврядування, підсудні місцевим судам, справи, щодо оскарження дій або бездіяльності посадових чи службових осіб місцевих органів виконавчої влади, розглядаються і вирішуються місцевим загальним судом за вибором позивача.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В обґрунтування звернення з позовом до адміністративного суду позивач посилався на норми Кодексу адміністративного судочинства України. За приписами ст. 7 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. КАС України визначає повноваження адміністративних судів щодо розгляду справ адміністративної юрисдикції, порядок звернення до адміністративних судів і порядок здійснення адміністративного судочинства.

Справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дії їй бездіяльності Конституцією чи іншими законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Відповідно до ч. 1 ст. 129 Конституції України при здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону.

Згідно статті 6 Конституції України органи виконавчої влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Стаття 19 Конституції України передбачає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 зараз не перебуває на обліку в головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області або ОСОБА_3 обєднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Дніпрі та не отримує встановлену законом пенсію.

Відповідно до п. "б" статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (у редакції до 01 квітня 2015 року) пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, призначаються працівникам, зайнятим повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зокрема, чоловікам - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах.

Працівники, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам.

Якщо в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, а саме не зазначено про те, що особа працювала на роботах, передбачених Списками повний робочий день, то відповідно до п. 20 постанови Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу, професія або посада, характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Тобто тільки адміністрація підприємства може визначити, що технологічний процес, використовуване обладнання, сировина та матеріали є потенційними джерелами шкідливих і небезпечних виробничих факторів, які можуть несприятливо впливати на стан здоров'я працюючих робітників, і тільки адміністрація підприємства згідно первинних документів може підтвердити, що особа була дійсно зайнята на роботах, які можна віднести до Списків № 1, 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Відповідно до наданих позивачем ще в 2008 році до управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська довідок, які уточнюють пільговий характер роботи, стаж роботи ОСОБА_1 за Списком № 2 складає лише 02 роки 09 місяців 08 днів (за період з 23 жовтня 1972 року по 31 липня 1975 року), тому право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах у позивача відсутнє.

Статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Згідно зі статтею 45 цього Закону пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Заява про призначення пенсії непрацюючим особам подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі за місцем проживання (реєстрації). Оскільки позивач ОСОБА_1 досяг пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", управлінням Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська його неодноразово запрошували з необхідними документами та надання відповідної заяви для призначення пенсії за віком, але до цього часу за призначенням пенсії ОСОБА_1 не звертався, що і особисто підтвердив в судовому засіданні.

При призначенні та перерахунку пенсій органи Пенсійного фонду України керуються чинним пенсійним законодавством України. Інші питання, зазначені у зверненнях позивача, не відносяться до компетенції органів Пенсійного фонду України. Відповідно до статті 15 Закону України «Про звернення громадян» у разі незгоди, рішення органів Пенсійного фонду України можливо оскаржити в органах вищого рівня або в судовому порядку.

Відповідно до Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України (п. 6 ч. 1 ст. 92); Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту (п. 2, 3 ст. 116).

Таким чином, види грошового забезпечення для обчислення призначення та перерахунку пенсій визначає виключно Верховна Рада України шляхом прийняття законів, а Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення права осіб на пенсійне забезпечення, керуючись Конституцією та законами України. Отже, перелік щомісячних видів грошового забезпечення, введення яких є підставою для призначення та перерахунку пенсій зазначених категорій осіб, визначається виключно законами України.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин, дії відповідачів щодо надання обгрунтованої відповіді на звернення позивача та розяснення його прав стосовно подання певних документів для призначення пільгової пенсії є правомірними, оскільки головне управління діяло в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до абзацу 2 пункту 2 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дії нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовуються той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 5 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено права позивача, що і було зроблено.

Відповідно до ст. 21 Конституції права та свободи людини є непорушними, до яких відноситься й право згідно ст. 4І Конституції на володіння, користування і розпорядження власністю, яку придбала позивачка у відповідності до вимог закону.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту порушеного права згідно п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання незаконним рішення, дії або бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування. їх посадових або службових осіб.

З огляду на заявлені позовні вимоги, доводи позивача, визначальними обставинами для вирішення спірних правовідносин є визначення відповідності оскаржуваних дій відповідача критеріям правомірності, які предявляються до дій та рішень субєктів владних повноважень. Таким чином, доводи позивача є необгрунтованими та безпідставними, в зв'язку з чим, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обовязків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому ... додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Згідно ч. 1 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобовязана відшкодувати витрати закладові охорони здоровя на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Але вимог про відшкодування матеріальної шкоди, збитків, передбачених вищезазначеним законодавством, позивчаем не заявлено. Таким чином в судовому засідання не знайшла свого підтвердження та обставина неправомірності дій відповідачів або конкретних їх праціввників, повязаними з неналежним виконанням своїх трудових обовязків працівниками вказаних відповідачів позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідачів і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи (відповідача).

Самі по собі факти неправомірності певних дій чи бездіяльності, порушення способу звернення і примусу до певних дій за рішенням суду, встановленої процедури розгляду звернень громадянина, за відсутності доведеного факту наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Наявність такої шкоди відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу, підлягає доведенню особою, що порушує питання про її відшкодування. Позивачем не підтверджено будь-якими доказами наявність у нього втрат нематеріального характеру, з якими цивільне законодавство пов'язує виникнення права на відшкодування моральної шкоди. Фактично позивачем на її обгрунтування наведені лише його письмові пояснення та його міркування загального характеру, які не є доказом у цивільній справі.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідачів позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової чи немайнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Ст. 1167 ЦК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань, він не довів вину відповідача, не надав доказів причинно-наслідкового звязку між діями (винними, а не будь-якими) третіх осіб, відповідача та начебто завданою шкодою, не надано розрахунку шкоди.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що дії відповідачів стосовно спірного питання відповідають вимогам діючого законодавства, а тому позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача щодо наполягання на позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються, порушення прав позивача, в тому числі і визначених Конституцією України, іншими законами саме цим відповідачами не були допущені.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області і ОСОБА_3 обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про визнання дій, бездіяльності протиправними, зобовязання вчинити певні дії і стягнення моральної шкоди відмовити.

Таким чином позовні вимоги про визнання дій, бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії і стягнення моральної шкоди в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 23, 1166, 1167 ЦК України, Законом України «Про пенсійне забезпечення», ст. 5, 15, 30, 77, 243 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області і ОСОБА_3 обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про визнання дій, бездіяльності протиправними, зобовязання вчинити певні дії і стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо в Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд протягом 30 днів з дня його проголошення в порядку, передбаченому ст. 295-297 КАС України.

Суддя