Справа № 554/9369/17
Суддя: Савченко А. Г.
Дата ухвалення: 2017-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Дата документу 14.12.2017 Справа № 554/9369/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 грудня 2017 року суддя Октябрського районного суду м. Полтави Савченко А. Г., розглянувши в порядку скороченого провадження за наявними у справі доказами адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Полтавського обєднаного Управління пенсійного фонду України Полтавської області (далі - Управління) про визнання дій протиправними,

в с т а н о в и в :

27 листопада 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави з адміністративним позовом до Полтавського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі - Управління), в якому просив:

- визнати протиправними дії Управління в частині виплати йому пенсії з обмеженням її розміру;

- зобовязати Полтавське обєднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області виплатити йому перераховану з 1 червня 2016 року пенсію в розмірі 16652,84 грн. в повному обсязі з урахуванням раніше виплачених сум.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що відповідно до постанови Ленінського районного суду м. Полтави від 28 липня 2016 року відповідачем після проведення перерахунку було визначено, що розмір його пенсії становить 16652,84 грн.

Однак, відповідач, здійснивши на виконання рішення суду перерахунок пенсії, обмежив її сумою 10740 грн., що, на думку позивача, є протиправним, в звязку з чим він і звернувся за захистом свого права до суду.

Вважаючи дії відповідача та прийняте ним рішення незаконними, позивач зазначає, що при його прийнятті було грубо порушено вимоги статей 8, 19, 22 та 58 ОСОБА_2 України, що привело до обмеження його прав, а також не дотримано вимог законодавства, які були чинними на час призначення йому пенсії (26 лютого 2002 року), а саме ст. 50-1 Закону № 1789-ХП, в звязку з чим просить визнати такі дії незаконними та зобовязати Управління здійснити перерахунок пенсії та виплачувати її без обмеження граничного розміру.

Відповідач у поданих ним запереченнях просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що обмеження граничного розміру виплати пенсії встановлено Законами України тимчасово на період з 1 січня по 31 грудня 2016 року та з 1 січня по 31 грудня 2017 року, а постановою Ленінського районного суду м. Полтави від 28 липня 2017 року не передбачено виплати пенсії без обмеження її граничного розміру. Представник відповідача також наголосив на пропущенні відповідачем встановленого законом строку на звернення до суду за захистом порушеного права.

Оцінивши повідомлені позивачем та представником відповідача обставини за результатами розгляду справи у скороченому провадженні, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що з 26 лютого 2002 року ОСОБА_1 було призначено пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ в розмірі 90 % від місячного заробітку працюючого на посаді начальника відділу прокуратури Полтавські області.

Постановою Ленінського районного суду м. Полтави від 28 липня 2016 року, яка набрала законної сили 15 вересня 2016 року, було зобовязано відповідача здійснити перерахунок пенсії позивача, призначеної відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, що діяла на час призначення пенсії в розмірі 90 % місячної (чинної) заробітної плати, на підставі довідки прокуратури Полтавської області № 18-32/вих16 від 30 травня 2016 року з 01 червня 2016 року та провести виплату нарахованих сум з урахуванням проведених виплат.

Після проведення перерахунку було визначено, що розмір пенсії позивача становить 16652,84 грн.

Однак, відповідач, здійснивши на виконання рішення суду перерахунок пенсії, обмежив її сумою 10740 грн.

Нарахування та виплата пенсії за вислугу років, призначеної відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, здійснювалася Управлінням Пенсійного фонду України Подільського району в м. Полтаві - правонаступник Полтавське обєднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області.

Оцінюючи дії відповідача в частині виконання зазначеного рішення Ленінського районного суду м. Полтави, суд зазначає, що відповідно до ч. 5 ст.124 ОСОБА_2 України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Згідно ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Частиною 1 статті 255 КАС України визначено, що постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обовязковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Відповідно до тлумачення Європейським судом з прав людини змісту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право на суд не обмежено лише правом звернення до суду та на справедливий, публічний і швидкий розгляд, оскільки охоплює виконання остаточного судового рішення. Так, у справі Шмалько проти України Європейський суд наголосив, що п.1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обовязків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обовязкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Статтею 8 ОСОБА_2 України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_2 має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_2 України і повинні відповідати їй.

Принцип верховенства права, як першочерговий, закріплений і у ст. ст. 7, 8 КАС України.

Статтею 22 ОСОБА_2 України встановлено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою ОСОБА_2 України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 ОСОБА_2 України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Випадки обмеження та звуження змісту і обсягу прав і свобод людини неодноразово були предметом розгляду Конституційним Судом України. Так, у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 Конституційний Суд України зазначив: «Звуження змісту і обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена».

Наведені висновки Конституційного Суду України в повній мірі узгоджуються з положеннями пунктів 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року «Про застосування ОСОБА_2 України при здійсненні правосуддя», згідно з якими «в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя (стаття 8 ОСОБА_2).

Оскільки ОСОБА_2 України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності ОСОБА_2 і в усіх необхідних випадках застосовувати ОСОБА_2, як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на ОСОБА_2, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй».

У відповідності до ч. 2 ст. 6 ОСОБА_2 України органи виконавчої влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією ОСОБА_2 межах і відповідно до законів України, визначається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_2 України є нормами прямої дії.

Стаття 24 ОСОБА_2 України гарантує рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.

Враховуючи наведене, у спірних правовідносинах не можуть бути застосовані положення Закону, які призводять до звуження існуючих прав і свобод.

Статтею 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач в своїх запереченнях на позов не довів, що діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 та законами України.

Оцінюючи зміст і суть дій та рішень відповідача, в яких він відмовляє позивачу у виконанні в повному обсязі рішення суду від 28 липня 2016 року, суд зазначає наступне.

Призначення органами Пенсійного фонду України особі пенсії та проведення її перерахунку є різними формами реалізації права громадянина на пенсійне забезпечення, а тому при проведенні перерахунку пенсії особи (у звязку з переведенням її на інший вид пенсії або за інших обставин) застосуванню підлягає редакція Закону, яким визначався порядок та розмір відповідного пенсійного забезпечення такої особи саме на момент призначення їй пенсії.

А тому, відповідачем при прийнятті рішення про встановлення обмежень на виплату пенсії позивачу не було дотримано вимог законодавства, які були чинними на час призначення йому пенсії (26 лютого 2002 року), а саме ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ, навіть за умови, що на час звернення останнього до Управління з заявою про перерахунок пенсії частини 13 та 18 статі 50-1 Закону № 1789-ХІІ втратили чинність, у звязку з чим порушено його конституційні права.

Згідно ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» (чинної на час виникнення спірних правовідносин) максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність, тобто 10740 грн., якими відповідач і обмежує виплату пенсії позивачу, посилаючись на вказану норму як підставу для зменшення розміру виплати пенсії.

Надуманість такого твердження є очевидною і спростовується сутністю змісту конституційних положень, якими права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави (ч. 2 ст. 3 ОСОБА_2 України).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_2 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_2 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_2 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_2 України гарантується (стаття 8 ОСОБА_2 України).

Розцінюючи дії відповідача та прийняті ним рішення як протиправні, суд керується ще й принципом зворотної дії нормативно-правового акта у часі.

Загальновідомим є той факт, що зворотна дія нормативно-правового акта у часі це дія нового нормативно-правового акта на факти та відносини, що мали місце до набуття ним чинності.

Цей принцип закріплений в ч. 1 ст. 58 ОСОБА_2 України, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 ОСОБА_2 України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Виходячи з цього принципу, суд вважає, що зворотна дія в часі закону чи іншого нормативно-правового акта полягає в тому, що його юридична обов'язковість поширюється на факти, які виникли до набрання ним чинності, причому саме з моменту їх виникнення. Санкції ж юридичних норм, котрі пом'якшують чи скасовують відповідальність особи, зворотну дію мають.

Верховний Суд України у постанові від 1 липня 2014 року в справі № 21-244а14 висловив правову позицію, відповідно до якої правовідносини щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначається за спеціальними законами, виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Згідно абз. 2 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3668-VI обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.

Тому обмеження позивача при проведенні йому перерахунку пенсії розміром 10740 грн., яке встановив відповідач, суд вважає протиправним.

Відповідно до ст. 19 ОСОБА_2 України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений ОСОБА_2 та законами України.

Нормою статті 46 ОСОБА_2 України гарантовано право особи на соціальний захист, що включає і право на забезпечення громадян у старості. Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ та організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний судовий захист закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 2) та в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 13), відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Враховуючи вищевикладене, суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки вони обґрунтовані та законні.

Суд, оцінивши докази, надані позивачем з приводу поважності пропуску ним строку на звернення до суду за захистом порушеного права, поновити який він просить в позовній заяві, вважає, що строк на звернення до суду за захистом свого права ним пропущено з поважних причин, якими суд визнає стан його здоровя та сімейні обставини, які перешкодили вчасному зверненню позивача до суду.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд вважає за необхідне судові витрати покласти на відповідача.

Керуючись статтями 6, 10, 11, 12, 14, 70, 71, 94, 99, 159-163, 267 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Вважати поважною причину пропуску позивачем строку на звернення до суду за захистом свого права та поновити його.

Визнати протиправними дії Полтавського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області в частині виплати ОСОБА_1 пенсії з обмеженням її розміру.

Зобовязати Полтавське обєднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області виплатити позивачу ОСОБА_1 перераховану з 1 червня 2016 року пенсію в розмірі 16652,84 грн. в повному обсязі з урахуванням раніше виплачених сум.

Стягнути на користь держави за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області () судовий збір в розмірі 640 грн.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А. Г. Савченко