Справа № 820/648/17
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2017-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 р. Справа № 820/648/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання - Дудки О.А.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Тищенко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 28.07.2017р. по справі № 820/648/17

за позовом ОСОБА_3

до Головного управління Національної поліції в Харківській області , третя особа - Начальник Головного управління Національної поліції в Харківській області генерал поліції 3 рангу Дмитрієв А.А. -

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 р. ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3, позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі - ГУ НП в Харківській області, відповідач), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області від 13.01.2017 р. №19о/с;

- поновити полковника поліції ОСОБА_3 на службі в поліції на посаді заступника начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області - начальника слідчого управління, з 14.01.2017 р.;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_3, і.к. НОМЕР_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.01.2017 р. по дату поновлення на посаді;

- відшкодувати моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 28.07.2017 р. у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції у зв'язку з ненаданням належної правової оцінки обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просив його скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримала у повному обсязі та просила її задовольнити з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечувала та просила відмовити у її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_3 проходив службу в Національній поліції України в період з 07.11.2015 р. по 14.01.2017 р. на посаді заступника начальника ГУ НП в Харківській області - начальника слідчого управління.

Наказом ГУ НП в Харківській області № 19 о/с від 13.01.2017р. на підставі ч.3 ст. 68 Закону України "Про Національну поліцію" та наказу ГУ НП України в Харківській області від 02.11.2016 р. №1143 полковника поліції ОСОБА_3, заступника начальника ГУ НП в Харківській області - начальника слідчого управління, звільнено згідно з Законом України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 р. №580-VІІІ за п. 4 ч.1 ст. 77 (у зв'язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) 14.01.2017 р. (а.с.41).

Не погодившись з наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 13.01.2017 р. №19о/с, позивач звернувся із зазначеним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача про незаконне звільнення зі служби не знайшли свого підтвердження, а тому в задоволенні позову належить відмовити у зв'язку з його безпідставністю.

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів апеляційної інстанції зважає на наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України "Про Національну поліцію" від 02.07.15р. № 580-VIII (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; надалі - Закон № 580-VIII).

За змістом статті 68 Закону № 580-VIII, у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення (ч. 1).

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті (ч. 2).

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону (ч. 3).

Переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства (ч. 5).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

При цьому, відповідно до п. 5 ч. 10 ст. 62 Закону №580-VIII поліцейський у повному обсязі користується гарантіями соціального та правового захисту, передбаченими цим Законом та іншими актами законодавства.

Під час розгляду справи встановлено, що станом час прийняття наказу Головного управління Національної поліції в Харківській області №19 о/с від 13.01.2017 р., яким позивача звільнено зі служби в поліції, останній з 05.01.2017 р. по 27.01.2017 р. перебував на лікарняному, що підтверджується листом непрацездатності Серія АДВ № 212004, копія якого долучена до матеріалів справи ( т.1 а.с.47).

Згідно із частиною третьою статті 40 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України), не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Таким чином, чинним законодавством встановлено заборону звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Судова колегія враховує, що за загальним правилом пріоритетним є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне зауважити, що питання щодо можливості звільнення співробітника поліції з займаної ним посади в період лікарняного не врегульовано нормами спеціального законодавства у цій сфері, тим більше нормами такого законодавства прямо не передбачено права звільняти особу, яка перебуває на лікарняному, тому на вказані правовідносини поширюються трудові гарантії Кодексу законів про працю України щодо недопустимості звільнення особи в період його тимчасової непрацездатності.

Таким чином, позивача звільнено зі служби в поліції у період його тимчасової непрацездатності, що, у межах спірних правовідносин, заборонено чинним трудовим законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання наказу Національної поліції України від 24.10.2016 р. № 1053 дск, наказом ГУНП в Харківській області від 02.11.2016 р. №1143 "Про організаційно штатні зміни в Головному управління Національної поліції в Харківській області" оголошено штати ГУНП в Харківській області, в якому зазначено про скорочення всіх посад у Головному управлінні Національної поліції в Харківській області. У додатку до наказу №1143 (штатний розпис) передбачена посада - заступник начальника ГУ НП України в Харківській області - начальник Слідчого управління.

Колегія суддів апеляційної інстанції, проаналізувавши функціональні обов'язки заступника - начальника Слідчого управління ГУНП в Харківській області полковника поліції ОСОБА_3 (Додаток до наказу ГУНП в області від 28.09.2016 р. № 1008) та функціональні обов'язки начальника Слідчого управління ГУНП в Харківській області полковника поліції ОСОБА_5 (складено відповідно до наказів МВД України від 09.08.2012 р. №686 та ГУНП в Харківській області від 23.01.2017 р. №88) вважає за необхідне звернути увагу, що посада начальника Слідчого управління ГУНП в Харківській області за своїми обов'язками та завданням відповідає посаді заступника - начальника Слідчого управління ГУНП в Харківській області, з якої звільнено позивача.

Таким чином, в цьому випадку мало місце перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший структурний підрозділ із іншою назвою, але майже однаковими завданнями і функціями, та зміна назви посади позивача, що не може бути підставою для звільнення із займаної посади.

Верховний Суд України у пункті 19 Постанови Пленуму №9 від 06.11.92 "Про практику розгляду судами трудових спорів" звернув увагу, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Отже, у разі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший або при його перепрофілюванні звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо. Саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи до і після її реорганізації.

Відповідачем не надано доказів неможливості переведення позивача за його згоди на іншу рівнозначну посаду, наявність якої встановлена під час розгляду цієї справи.

Крім того, відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому, при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, сімейним - при наявності двох і більше утриманців.

В ході розгляду справи встановлено, що у ОСОБА_3 на утриманні знаходяться четверо неповнолітніх дітей, а саме: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_3 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Таким чином, прийняття оскаржуваного наказу свідчить про не врахування відповідачем переважного права позивача на залишення на службі.

Під час розгляду справи встановлено, що відповідачем не було запропоновано позивачу іншої посади, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції, як то передбачено ч. 2 ст. 68 Закону № 580-VIII. Відповідачем такі доводи не спростовано.

На переконання колегії суддів, встановлена законодавством можливість зміни штатного розкладу органу поліції з одночасним затвердженням іншого, не виключає, а визначає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню поліцейських на посади за новим штатним розкладом.

Проте, як випливає з наведеного, таке зобов'язання відповідачем не виконане, трудові гарантії Позивача як працівника органу поліції були порушені.

Також, відповідачем не надано жодних доказів встановлення наявності або відсутності у позивача переважного права на залишення на службі в поліції при реорганізації, відповідно до вимог ч. 5 ст. 68 Закону № 580-VIII.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 р., вказує, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У Рішенні від 10 лютого 2010 р. у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

За наведених обставин та правових норм, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваний наказ не ґрунтується на вимогах закону та прийнятий відповідачем без урахування усіх обставин, що мали значення для його прийняття, а тому підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З огляду на те, що позивача було неправомірно звільнено зі служби в поліції, позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 р. (справа № 21-395а13) зазначив, що ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, суд має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.95р. №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок №100).

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до пункту 6 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.16 р. № 260, поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв'язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Згідно п. 9 вказаного Порядку при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Таким чином, зі змісту постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 р. №988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції", наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.16р. №260 "Про затвердження порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання" убачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Так, відповідно до довідки ГУ НП у Харківській області від 19.10.2017 р. №1505 середньоденний розмір грошового забезпечення ОСОБА_3 складає 405,33 грн. (а.с. 88).

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку з 14.01.2017 р. по 14.12.2017 р. (ухвалення судового рішення), що становить 334 дні.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу ОСОБА_3, становить 135380,22 грн. (405,33 грн. х 334 дні).

Постанова в частині поновлення ОСОБА_3 на службі та присудження виплати грошового забезпечення - у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., колегія суддів зауважує на таке.

Відповідно до частини другої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4 зазначено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, яким є ступінь вини заподіювача, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому колегія суддів зазначає, що обов'язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та їнших обставин, покладається на особу, що позивається з таким позовом.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, позивач не надав суду жодних доказів заподіяння діями відповідача йому моральної шкоди, у зв'язку з чим позов в цій частині задоволенню не підлягає.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова через порушення судом першої інстанції норм матеріального права підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ч.1 ст. 198, ст. 202, ч.2 ст. 205, ст. 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 28.07.2017р. по справі № 820/648/17 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області від 13.01.2017р. №19о/с.

Поновити полковника поліції ОСОБА_3 на службі в поліції на посаді заступника начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області - начальника слідчого управління з 14.01.2017 р.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_3 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 14.01.2017 р. року по 14.12.2017 р. в розмірі 135 380, 22 грн. (сто тридцять п'ять тисяч триста вісімдесят грн. 20 коп.)

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова в частині щодо поновлення на службі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Курило Л.В.
Судді Присяжнюк О.В. Бартош Н.С.
Повний текст постанови виготовлений 19.12.2017 р.