Справа № 308/9467/17
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2017-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 рокуЛьвів№ 876/11521/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого-судді Довга О.І.,

судді Запотічний І.І.

судді Сапіга В.П.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Ужгородського обєднаного управління Пенсійного Фонду України Закарпатської області на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 жовтня 2017 року у справі № 308/9467/17 (головуючий суддя Бедьо В.І., 10:13, м.Ужгород) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ужгородського обєднаного управління Пенсійного Фонду України Закарпатської області про визнання дій протиправними, -

В С Т А Н О В И В:

27 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Ужгородського обєднаного управління Пенсійного Фонду України Закарпатської області, в якому просив: визнати протиправними дії відповідача та зобовязати пенсійний орган здійснити перерахунок та виплатити щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90 % від заробітку з врахуванням до стажу роботи судді роботу в органах прокуратури з 01 квітня 1995 рок по 10 червня 1998 року, та період роботи у вищому навчальному закладі з 01 вересня 1989 по 25 червня 1994 року. Зобовязати відповідача нарахувати і виплатити недоплачену суму щомісячного довічного грошового утримання судді за період з 22 червня 2016 року, з врахуванням проведених виплат.

В обґрунтування вимог позову ОСОБА_1 покликався на те, що відповідно до рішення ОСОБА_2 Суду України № 4-рп/2016 від 08 червня 2016 року при призначенні та нарахуванні йому щомісячного довічного грошового утримання відповідач мав застосовувати положення ч.3 ст.41 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» № 2463-VI в редакції Закону № 192-VIII. Проте, пенсійний орган ці положення не врахував і невірно визначив стаж роботи, що дає право на відставку і, відповідно, невірно визначив розмір утримання в розмірі 80 % від заробітку судді.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 жовтня 2017 року позов задоволено: визнано протиправними дії Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області по відмові в призначенні та виплаті позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90% заробітної плати з зарахуванням до стажу роботи судді, роботу на прокурорських посадах з 07.12.1993 року по 10.06.1998 року, тобто 4 роки, 6 місяців, 3 дні, половину строку навчання у вищому навчальному закладі Українській державній юридичній академії з 01.09.1989 року по 25.06.1994 року 2 роки, 4 місяці, 28 днів. Зобов'яза Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області зарахувати позивачу до стажу роботи, який дає право на призначення щомісячного грошового утримання судді у відставці, роботу в органах прокуратури та половина строку навчання на стаціонарному відділенні юридичного факультету Українській державній юридичній академії. Зобов'язано Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області нарахувати і виплачувати позивачу, починаючи з 22 вересня 2016 року, щомісячне довічне грошове утримання судді у розмірі 90 відсотків заробітної плати на відповідній посаді судді Ужгородського міськрайонного суду, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. Зобов'язав Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області нарахувати і виплатити позивачу недоплачену суму щомісячного довічного грошового утримання судді за період з 22 вересня 2016 року, з урахуванням проведених виплат.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Ужгородське обєднане управління Пенсійного Фонду України Закарпатської області подало апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції, та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач покликається на те, що позивач пропустив строк звернення до суду. Крім того, не підлягає зарахування до стажу безпосередньої роботи судді період роботи позивача на прокурорських посадах з 07.12.1993 року по 10.06.1998 року, тобто 4 роки, 6 місяців, 3 дні, половину строку навчання у вищому навчальному закладі Українській державній юридичній академії з 01.09.1989 року по 25.06.1994 року 2 роки, 4 місяці, 28 днів, оскільки це суперечить положенню ст.135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», а тому пенсійний орган призначив позивачу довічне грошове утримання судді у відставці виходячи із стажу роботи на посаді судді 18 років 3 місяці 12 днів, що становить 80 % загального проценту розрахунку утримання від заробітку.

Сторони та їх представники в судове засідання не зявились, хоча про дату час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч.2 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, оцінивши докази у справі в їх сукупності, колегія суддів апеляційного адміністративного суду вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін з врахуванням наступних обставин справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 22.09.2016 року призначено щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80% заробітку на посаді судді.

18.07.2017 року позивач звернувся до пенсійного органу із заявою в якій просив повідомити його чи зараховано в обчислення розрахунку щомісячного довічного грошового утримання стаж роботи в органах прокуратури та половина строку стаціонарного навчання у вищому навчальному закладі, які підлягають обов'язковому зарахуванню до стажу роботи на посаді судді і дають право на призначення щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 90% заробітку судді.

26.07.2017 року листом № 02/С-126 пенсійний орган відмовив в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. При цьому, його повідомив, що довічне грошове утримання судді у відставці призначено згідно норм чинного законодавства, без врахування стажу роботи в органах прокуратури та навчання у вищому навчальному закладі, оскільки розмір грошового утримання залежить виключно від стажу роботи на посаді судді.

Статтею 126 Конституції України закріплено положення, згідно з яким незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією законами України.

Відповідно до п. 25 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 02.06.2016 № 1402-VII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон України № 1402-VII), який набрав чинності 30.09.2016 року, право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого оцінювання або конкурсу. В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

На час виходу позивача у відставку був чинним Закон України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон України № 2453-VI), згідно ст. 120 якого було передбачено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Відповідно до ч.2 ст. 141 Закону України № 2453-VI, суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія.

Згідно положень ч.1 ст. 135 Закону України № 2453-VI, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Частиною третьою статті 141 Закону України № 2453-VI (з урахуванням Рішення ОСОБА_2 Суду України від 08.06.2016 №1-8/2016) визначено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Як встановлено під час розгляду справи, 11 червня 1998 року позивач обраний суддею Ужгородського міського суду, а з 27 березня 2004 року суддею Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

На той час діяв Закон України від 15.12.1992 р. № 2862-XII «Про статус суддів» (далі - Закон України № 2862-XII), положення ст. 43 якого передбачали, що кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень. Судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді. До стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Згідно з абзацом 2 пункту 3-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», доповненим згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11.06.2008 № 545, до стажу роботи, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Зазначена позиція висловлена у роз'ясненні ОСОБА_2 Суду України у Рішенні №8-рп/2005.

Також, у відповідності до Указів Президента України № 584/95 від 10.07.1995 року «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» та № 1061/2002 від 25.11.2002 року «Про внесення змін до Указу Президента України від 10.07.1995 року № 584», до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менше 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку і навчання у вищих юридичних навчальних закладах період проходження строкової військової служби.

Пункт 11 Перехідних положень Закону України №2453-VI (редакція до 25.03.2015 року) передбачає, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Тобто, законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Закону України № 2453-VI було передбачено право зарахування до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання на юридичному факультеті вищого навчального закладу, періоду проходження строкової служби та роботи на прокурорських посадах.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до пункту 8 частини 4 статті 48 Закону України № 2453-VI, незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (ч. 6 ст. 47 Закону).

ОСОБА_2 Суд України в рішенні від 22.05.2008 року №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, ОСОБА_2 Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно з яким «…конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». ОСОБА_2 Суд України також підкреслив,що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина ОСОБА_2 Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з висловленого у рішеннях ОСОБА_2 Суду України розуміння сутності соціальних гарантій громадян, зокрема суддів, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Частинами 1-3 статті 8 КАС України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20.11.1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003 р.).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, працюючи суддею, мав законні сподівання на зарахування періоду проходження строкової військової служби до стажу роботи, що дає право на призначення та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді і які були у подальшому звужені.

Колегія суддів зазначає, що внесенням змін у Закон України № 2453-VI, шляхом викладення його у новій редакції Законом України від 12.02.2015 № 192-VIІ «Про забезпечення права на справедливий суд» (набрав чинності 29.03.2015) було виключено пункт 11 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України № 2453-VI, який передбачав визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом. На момент набрання чинності Закону України № 192-VIІ у позивача вже був в наявності стаж, який давав право на призначення щомісячного довічного грошового утримання.

Втрата чинності Постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» та Указів Президента України № 584/95 від 10.07.1995 року «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» та № 1061/2002 від 25.11.2002 року «Про внесення змін до Указу Президента України від 10.07.1995 року № 584» стосується неможливості зарахування до стажу роботи судді тих періодів, які виникли в трудовій діяльності осіб після втрати чинності пункту 11 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України № 2453-VI та вказаних вище нормативно-правових актів.

Крім того, Верховна Рада України звільнила позивача з посади судді саме у зв'язку з поданням заяви про відставку, а не з інших підстав, тим самим вищий законодавчий орган країни не заперечував наявність у позивача стажу роботи судді більше 20 років, необхідного для виходу у відставку.

Як видно із матеріалів справи, при звільненні позивача у відставку його загальний стаж становить 25 років 2 місяців 13 днів. Зокрема, на посаді судді 18 років 3 місяці 12 днів, 4 роки 6 місяців 3 дні на прокурорських посадах, а також 2 роки 4 місяці 28 днів половина строку навчання у вищому навчальному закладі Українській державній юридичній академії.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що усього стаж роботи судді Семерака Ігоря Олександровича, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 22 вересня 2016 року становить 25 років 2 місяці 13 днів, що дає позивачу право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у розмірі 90 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів, проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку, що відповідач не спромігся в належний спосіб довести та обґрунтувати правомірність свого рішення, обмежившись при цьому лише наданням формальних заперечень, а тому твердження відповідача про порушення судом першої інстанції принципів адміністративного судочинства є необґрунтованими та вкрай непереконливими.

Частиною 1 статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції є законною, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.243, 246, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Ужгородського обєднаного управління Пенсійного Фонду України Закарпатської області залишити без задоволення, а постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 жовтня 2017 року у справі № 308/9467/17 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5
Повний текст судового рішення складено 21 грудня 2017 року