Справа № 415/6368/17
Суддя: Коваленко Н. В.
Дата ухвалення: 2017-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 415/6368/17
Провадження № 2-а/415/240/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.17 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області у складі судді Коваленко Н.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області, третя особа Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся позивач, ОСОБА_1, із адміністративним позовом до Управління пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області в якому просила суд, визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в місті Лисичанську Луганської області, яка полягає в невиплаті, починаючи з вересня 2017 року, пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в місті Лисичанську Луганської області, про призупинення (припинення) виплати пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1; зобовязати Управління Пенсійного фонду України в місті Лисичанську Луганської області, поновити виплату пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 негайно після проголошення судового рішення, а також утриматись від подальшого призупинення її виплати.

Ухвалою суду від 08.11.2017 року залучено до участі у справі як третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є пенсіонером, який переселився з тимчасово окупованої території в м. Лисичанськ та отримував пенсію в Лисичанському УПФУ на підставі електронної справи. Протягом часу з жовтня 2014 року по вересень 2016 року позивач отримував пенсію. 29 вересня 2016 року позивач був знятий з реєстрації попереднього місця проживання та зареєстрував місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. 30 вересня позивач звернувся до Управління праці та соціального захисту населення про відмову від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, у звязку з реєстрацією місця проживання в м. Лисичанську. Того ж дня позивач отримав довідку про внесення в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб відомостей про скасування довідки та зняття статусу внутрішньо переміщеної особи. Після цього позивач звернувся до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії на загальних підставах та надав довідку УПСЗН. Протягом року після надання відповідної довідки (з жовтня 2016 року по серпень 2017 року) відповідач нараховував позивачу пенсію та перераховував належні до виплати суми на картковий рахунок позивача. У вересні 2017 року нарахування пенсії припинилось. 29 вересня 2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою щодо надання інформації про припинення виплати його пенсії. 04 жовтня 2017 року від відповідача надійшла відповідь з посиланням на те, що виплата пенсії припинена у звязку з тим, що пенсійна справа позивача перебуває в УПФУ Словяносербського району Луганської області, тобто на тимчасово не підконтрольній Українській владі території та у звязку з відсутністю довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території. Для поновлення виплат пенсії позивачу необхідно надати вищезазначену довідку або пенсійну справу. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, такими що вчинені не на підставі та не у спосіб, що передбачені законами України.

Від відповідача через канцелярію суду надійшли письмові заперечення, в яких відповідач зазначив, що 25.09.2014 року позивача взято на облік до УПФУ України. Згідно реєстрації позивача в м. Лисичанську, він отримав рішення про скасування дії довідки про взяття на облік як внутрішнь переміщена особа, але паперова пенсійна справа позивача знаходиться на непідконтрольній українській владі території. Востаннє позивач отримував пенсію у жовтні 2017 року у розмірі 4036,00 грн.. Враховуючи викладене, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Від третьої особи через канцелярію суду надійшли письмові заперечення, в яких зазначено, що ОСОБА_2 з 18.11.2014 перебував на обліку в УПСЗН Лисичанської міської ради, про що отримав відповідну довідку № 924000529 від 18.11.2014. На підставі наданої заяви ОСОБА_2 від 29.09.2016 відповідно до пп. 1 п.1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» рішенням № 958 від 26.04.2017 р. дію довідки було скасовано з 29.09.2016 р.

Позивач в судове засідання не прибув, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. В матеріалах справи містяться письмові заперечення відповідача в яких зазначено про розгляд справи за відсутності представника.

Третя особа в судове засідання не прибув, про день, час та місце розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином, заяв та клопотань про розгляд справи без його участі не надав, про причини поважності неприбуття у судове засідання не повідомив.

Розглянувши відомості про належне повідомлення сторін про час, дату та місце розгляду справи, враховуючи положення ч. 6 ст. 128 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно вимог ст. 41 КАС України.

На підставі п. 10 ч. 1 ст. 3, ч. 4, 6 ст. 128 КАС України судом вирішено розглянути справу в письмовому провадженні без проведення судового засідання та, відповідно, без складання журналу судового засідання.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

Позивач є пенсіонером, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1, виданим 24.03.2010 року Пенсійним фондом України.

Згідно копії довідки від 18.11.2014 р. №924000529 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції місце реєстрації позивача: Луганська обл., Словяносербський район, м. Зимогіря, вул. Інтернаціоналістів, 9/40.

У зв'язку із проведенням антитерористичної операції позивач залишив місце свого проживання та переїхав до м. Лисичанська Луганської області де і зареєструвався, за адресою: Луганська обл., м. Лисичанськ, вул. Ген. Потапенка, 238/8.

Пенсію позивач отримував в Управлінні пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області на підставі електронної пенсійної справи.

Відповідно до копії паспорта громадянина України серія ЕМ №559570 виданого 02 березня 2000 року Лисичанським МВ УМВС України в Луганській області, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 з 29.09.2016 року.

Як вбачається з копії запиту пенсійної справи, УПФУ в м. Лисичанську звернулось до УПФУ в м. Словяносербськ про надіслання пенсійної справи ОСОБА_1 до УПФУ в м. Лисичанську.

З копії пенсійної справи вбачається, що позивач, як пенсіонер, має рахунок в ПАТ «Ощадбанк» для отримання пенсії, також наявна заява позивача про перерахування йому пенсії на цей рахунок.

Згідно копії розпорядження №23251 від 25.09.2014 року ОСОБА_2 призначена пенсія за віком.

Рішенням Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради довідку від 18.11.2014 року № 924000529 на імя ОСОБА_2 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи скасовано з 29.09.2016 року, на підставі наданої заяви ОСОБА_2

Як вбачається з позовної заяви протягом майже року після надання відповідної довідки (з жовтня 2016 по серпень 2017 року) Управління пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області продовжував нараховувати позивачу пенсію. У вересні 2017 року на картковий рахунок позивача не була зарахована щомісячна пенсія. Отже, 29 вересня 2017 року позивач звернувся на адресу Управління пенсійного фонду України в м. Лисичанську з письмовою заявою про повідомлення підстав припинення виплати належної позивачу пенсії . 04.10.2017 року позивач отримав відповідь Управління Пенсійного фонду України в місті Лисичанську Луганської області якою відповідач мотивував припинення виплати пенсії тим, що пенсійна справа позивача знаходиться в Управлінні Пенсійного фонду України Слов'яносербського району Луганської області, на території яка на даний час не контролюється органами державної влади України та відсутністю в матеріалах макетної справи довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. Для поновлення виплати пенсії запропоновано надати вищезазначену довідку або пенсійну справу.

Факт зупинення виплати позивачеві пенсії відповідачем не заперечується.

Згідно листа Управління пенсійного фонду України в м. Лисичанську позивачу розяснено, що оскільки в Управлінні пенсійного фонду України в м. Лисичанську відсутня паперова пенсійна справа та відсутня довідка про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, у звязку з чим права на виплату пенсії ОСОБА_1 не має.

Позивач, вважаючи такі дії відповідача протиправними, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Перевіряючи вказані висновки відповідача на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, суд виходить з наступного.

Так, у відповідності до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію на рівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міжнародними угодами.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Позивач є громадянином України і у відповідності до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за наявності відповідного страхового стажу набув право на отримання пенсії за віком, яка була йому призначена у 2010 році, що підтверджується копією пенсійного посвідчення (а.с.16).

Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

За приписами ч. 3 цієї статті виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Підстави для припинення виплати пенсії передбачені частиною 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а саме: виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

За правилами частини другої статті 49 цього Закону поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Відповідно до п. 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

З матеріалів справи вбачається, що позивач після реєстрації місця проживання у ІНФОРМАЦІЯ_5 та відмови від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, продовжував отримувати пенсію, що не заперечувалось відповідачем.

Посилання відповідача на ненадання позивачем довідки про взяття його на облік як внутрішньо переміщеної особи безпідставне, так як жодною нормою Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не передбачено, що для виплати пенсії на загальних підставах необхідно надати вище згадану довідку.

Крім того, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не передбачено такої підстави припинення виплати раніше призначеної пенсії, як відсутність паперової справи або відсутність довідки внутрішньо переміщеної особи, на що посилався відповідач у своїх запереченнях та при припиненні виплат пенсії позивачу.

Відповідно до ч.3 статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 року зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

З огляду на вище викладене, постанова Кабінету Міністрів України, на яку посилається відповідач, є підзаконним нормативно-правовим актом, який не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Таким чином, судом встановлено, що припинення виплати пенсії позивачу з вересня 2017 року було пов'язане саме з перевіркою інформації щодо реєстрації позивача в Єдиній базі даних переміщених осіб, обґрунтоване не наданням останнім довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, чим відповідачем проігнороване право позивача на отримання пенсії.

Щодо посилань відповідача в запереченнях на те, що виплата пенсії позивачу припинена з жовтня 2017 року, суд зазначає наступне.

Суд не приймає доводи відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу з жовтня 2017 року, оскільки з виписки з карткового рахунку позивача вбачається що останнє зарахування відбулося 04.08.2017 року. Таким чином, судом встановлено, що пенсія не виплачувалась позивачу з 01.09.2017 року.

З урахуванням викладених обставин, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області щодо невиплати ОСОБА_1 з 01 вересня 2017 року пенсії.

Відповідно до ст.1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

За приписами ст. 8 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Суд вважає можливим застосувати до спірних правовідносин практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем "Молдавської Республіки Придністров'я". Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників. У пункті 333 цього рішення ЄСПЛ зазначив: «Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратиський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Воно повинно усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією».

Згідно з пп. 1, 2 ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою повноваження надано.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 2 статті 72 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведених приписів відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду достатньо доказів правомірності своїх дій щодо припинення виплати пенсії позивачу.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач, припиняючи виплату позивачу його пенсії, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Враховуючи, що виплату пенсії позивачу було припинено неправомірно, що вимога позивача про зобов'язання відповідача поновити виплату пенсії з моменту її припинення, а саме 1 вересня 2017 року, підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Управління Пенсійного фонду України в місті Лисичанську Луганської області, про призупинення (припинення) виплати пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зазначених вимог, оскільки в ході розгляду справи доведено факт відсутності такого рішення.

Стосовно вимоги позивача щодо зобовязання відповідача утриматись від подальшого призупинення виплати пенсії ОСОБА_1, суд зазначає, що в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має, лише, та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Враховуючи вимоги Кодексу адміністративного судочинства України, особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів оскаржуваним рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень.

Із наведених положень вбачається, що суд захищає, лише, порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Тобто вимога позивача щодо зобовязання відповідача утриматись від подальшого призупинення виплати пенсії є передчасною, отже задоволенню не підлягає.

Суд зазначає, що відповідно до ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання не чинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Тобто, спосіб захисту має враховувати суть правопорушення, допущеного суб'єктом владних повноважень - відповідачем.

Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.01.2006 року, суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до приписів ч. 1 ст.244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З огляду на викладене,суд вважає, що належним та достатнім способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області щодо невиплати ОСОБА_1 з 01 вересня 2017 року пенсії; зобов'язання Управління пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області поновити з 01 вересня 2017 року виплату пенсії ОСОБА_1, 09.03.19560 року народження, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 та звернути постанову у межах суми платежу за один місяць до негайного виконання , відповідно до п. 1 частини першої статті 256 КАС України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійсненні нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі витупала його посадова чи службова особа.

Згідно п. 18. ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», Пенсійний Фонд України та його органи від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються.

Враховуючи, що ухвалою суду відповідно до ст. 88 КАС України, позивача було звільнено від сплати судового збору, позовні вимоги позивача задоволені частково, а відповідач звільнений від сплати судового збору, у зв'язку із чим судові витрати, які підлягають розподілу, у цій справі відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 11, 12, 69-71, 158-163, 171-2, 185, 186,254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області, третя особа Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області щодо невиплати ОСОБА_1 з 01 вересня 2017 року пенсії.

Зобов'язати Управління пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області поновити з 01 вересня 2017 року виплату пенсії ОСОБА_1, 09.03.19560 року народження, ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

Звернути постанову у межах суми платежу за один місяць до негайного виконання.

В іншій частинні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного проваджені або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Н.В. Коваленко