Справа № 826/2174/17
Суддя: Ісаєнко Ю.А.
Дата ухвалення: 2017-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/2174/17 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ісаєнко Ю.А.,

суддів: Земляної Г.В., Сорочко Є.О.,

за участю:

секретаря Левченка А.В.,

позивача ОСОБА_2,

представників відповідача Волохіна Д.В., Черненко А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.11.2017 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про зобов'язання негайно звернутись до Конституційного суду України з поданням про:

- невідповідність вимог пункту 5 ПОРЯДКУ проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 13 лютого 2008 року №45 статтям 21, 22, 24 та пункту 6 статті 92 Конституції України;

- невідповідність першого речення ч.4 ст. 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», в частині виконання вимог «на умовах, у порядку, розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України», статтям 21, 22, 24 та пункту 6 статті 92 Конституції України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.11.2017 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, позивачем було подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову, та прийняти нову, якою задовольнити позов. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд неправомірно вказав про розгляд справи в порядку письмового провадження без участі позивача, хоча він брав участь у розгляді, та наявність порушених прав з огляду на не проведення перерахунку його пенсії як військовослужбовця, що ставить його в нерівні права з іншими пенсіонерами ОСОБА_6 та ОСОБА_7, та дискримінує право на перерахунок пенсії.

Відповідач в обґрунтування своєї позиції зазначив, що його дії були обґрунтованим та правомірними, оскільки Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини було здійснено всебічне дослідження порушеного позивачем питання, збиралась необхідна інформація для прийняття рішення та вжиття, за необхідності, можливих заходів реагування, а відтак порушення прав ОСОБА_2 з боку відповідача - відсутнє.

Апелянт в судовому засіданні наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив скасувати, а позов задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просили залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 звільнений з військової служби 30.11.1986 та має статус ветерана війни - учасника бойових дій.

07.09.2016 під час особистого прийому Уповноваженого позивач подав заяву, в якій просив відповідача звернутись до Конституційного Суду України з конституційним поданням про відповідність частин п'ятої та сьомої пункту 5 Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 №45, Конституції України та Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та про порушення частинами п'ятою та сьомою пункту 5 вказаного Порядку положень Конституції України.

Листом №1/7-Р274355.16/26-05 від 07.10.2016 Уповноважений звернулася до Міністра соціальної політики України з метою всебічного вивчення та аналізу порушеного заявником питання про невідповідність Конституції України зазначених ним положень Порядку та для отримання фахової правової позиції Міністерства соціальної політики України з питань, про які йшлося у зверненні позивача з пропозицією висловити позицію міністерства щодо кожного аргументу звернення. Позивача проінформовано про дії Уповноваженого з прав людини листом №1/7-Р274355.16-1/26-05 від 07.10.2016.

Під час особистого прийому 13.10.2016 позивачем подано скаргу, в якій заявник просив надати копію звернення Уповноваженого до Міністра соціальної політики та наполягав на зверненні Уповноваженого з конституційним поданням до Конституційного Суду країни.

Листом №4.2/9-Р276781.16/26-05 від 27.10.2016 позивачеві роз'яснено передумови можливого застосування Уповноваженим актів реагування, передбачених законом, та повідомлено про прийняття остаточного рішення з порушеного ним питання після всебічного вивчення та аналізу необхідних матеріалів і документів та діючого законодавства.

Міністр соціальної політики України листом від 02.11.2016 №4092/0/039/ 16-зв повідомив Уповноваженому позицію Мінсоцполітики як центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізацію державної політики щодо пенсійного забезпечення з порушених у зверненнях питань.

Листом №4.2/7-Р274355.16-2/26-05 від 09.12.2016 позивача повідомлено про відсутність достатніх правових підстав для вжиття з порушеного заявником питання, такого заходу реагування, як звернення до Конституційного Суду України з конституційним поданням.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач двічі звертався за особистим прийомом, на яких 19.12.2016 року представником Уповноваженого з питань захисту прав військовослужбовців Стеценком С.О. та 18.01.2017 року Уповноваженим з прав людини позивачу роз'яснено причини відмови у зверненні з конституційним поданням.

16.01.2017 позивач знову звернувся до Уповноваженого з прав людини із зверненням, в якому він додатково до раніше виказаних ним вимог про звернення до Конституційного Суду України просив порушити перед вказаним судом питання про відповідність Конституції України першого речення частини четвертої статті 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" в частині виконання вимог "на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінету Міністрів України".

Листом від 03.02.2017 № 2/9-Р282632.17/26-05 позивача повідомлено про відсутність достатніх підстав для застосування у зв'язку з порушеним ним питанням такого заходу реагування Уповноваженого як конституційне подання, роз'яснено причини, з яких Уповноваженим прийнято таке рішення, поінформовано про вжиті Уповноваженим заходи, направлені на збільшення розмірів окремих видів грошового забезпечення військовослужбовців, що в подальшому може призвести до перерахунку та збільшення розмірів пенсій цієї категорії осіб.

Позивач, вважаючи бездіяльність Уповноваженої особи з прав людини щодо не звернення з поданням до Конституційного суду України протиправною, звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що підстави для звернення Уповноваженого з поданням до Конституційного суду України відсутні, а тому відповідачем було правомірно відмовлено у задоволенні заяви позивача, та вчинено належних дій для вирішення питання останнього.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» Уповноважений при розгляді звернень громадян: відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина; роз'яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення; направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення; відмовляє в розгляді звернення.

Актами реагування Уповноваженого щодо порушень положень Конституції України, законів України, міжнародних договорів України стосовно прав і свобод людини і громадянина є конституційне подання Уповноваженого та подання Уповноваженого до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та їх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 15 Закону, Конституційне подання Уповноваженого - акт реагування до Конституційного Суду України щодо вирішення питання про відповідність Конституції України (конституційності) закону України чи іншого правового акта Верховної Ради України, акта Президента України та Кабінету Міністрів України, правового акта Автономної Республіки Крим; офіційного тлумачення Конституції України та законів України.

Згідно з пунктом 3 статті 13 Закону, звернення до Конституційного Суду України з поданням про відповідність Конституції України законів України та інших правових актів є правом Уповноваженого.

Суд першої інстанції вірно вказав, що Уповноважений може звертатися з конституційним поданням до Конституційного Суду України за вирішенням питання про відповідність Конституції України, зокрема, закону України та акта Кабінету Міністрів України або їх окремих положень у разі якщо ці акти або положення актів, на думку Уповноваженого, не відповідають Конституції України та порушують права і свободи людини і громадянина. Крім цього, твердження щодо неконституційності правового акта повинні мати належне правове обґрунтування.

Так, з огляду на вказане, Уповноважений може виступати суб'єктом права на конституційне подання у випадку наявності належного обґрунтування тверджень щодо конституційності правового акта (його окремих положень).

Позиція позивача обґрунтована тим, що зміни, внесені Законом України від 06.12.2016 №1774-УІП "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" до частини четвертої статті 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", звужують право військовослужбовців на перерахунок пенсії, оскільки це право змінено "на умовах, в порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України", що суперечить статті 22 Конституції України і призводить до дискримінації пенсії військовослужбовців за ознаками дати підвищення грошового забезпечення військовослужбовців чи дати призначення пенсії.

Колегія суддів вважає, що питання винесені на розгляд Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та вимоги позивача є необґрунтовані, оскільки незгода позивача з положеннями нормативно-правових актів щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців та відмова відповідача звертатись з відповідним поданням до Конституційного Суду України жодним чином не свідчить про порушення прав ОСОБА_2 Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, та не є підставо для задоволення вимог апелянта.

Суд апеляційної інстанції вважає вірними доводи суду першої інстанції стосовно того, що Уповноваженим було здійснено всебічне дослідження порушеного позивачем питання, збиралась необхідна інформація для прийняття рішення та вжиття, за необхідності, можливих заходів реагування, що підтверджується копіями звернень до Міністра соціальної політики та відповідями Уповноваженого на заяви апелянта, що підтверджується матеріалами справи.

Крім того, згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу,сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; рвання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки.

Так, питання обмеження соціальних прав громадян України залежно від фінансових можливостей держави вже неодноразово було предметом розгляду Конституційного Суду України.

У Рішенні №3-рп/2012 від 25.01.2012 Конституційний Суд України зауважив, що соціальний захист Державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

У рішенні № 20-рп/2011 від 26.12.2011 року Конституційний Суд України наголосив, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема через можливість їх фінансового забезпечення, шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Відповідно до ст.8 Конституції України, та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 року.

З приводу тверджень позивача про неможливість звуження прав, судовою колегією враховується правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні "Великода проти України" від 03.06.2014, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Обгрунтованими доводами суду першої інстанції є й те, що і попередня, і чинна на сьогодні редакція частини четвертої статті 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" передбачають збереження розмірів раніше призначених пенсій у разі, якщо внаслідок перерахунку пенсій, передбаченого цією частиною, розміри пенсій звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, є нижчими.

Таким чином, держава дотримується встановлених Конституцією України норм і забезпечує належний розмір соціальних виплат, які повинні забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції не може погодитись з доводами позивача, та не знаходить жодних порушень законодавства України з боку відповідача під час розгляду звернення ОСОБА_2, та яке розглянуто на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією і законами України, з урахуванням усіх обставин, необхідних для вирішення питання.

Критично оцінюються колегією суддів й доводи апелянта, який під час апеляційного розгляду зазначав про наявність такого ж права на отримання пенсійних виплат, як і у громадян ОСОБА_6 та ОСОБА_7, оскільки відповідач жодним чином не відноситься до системи органів Пенсійного фонду України, та до нього можуть застосовуватися інші норми закону, відмінні від тих, якими нараховано пенсійні виплати третім особам, оскільки умови виходу на пенсію та критерії нарахування виплат можуть бути різними. Крім того, колегія суддів не знаходить взаємозв'язку доводів апелянта про невідповідність розміру пенсії та діями відповідача, які жодним чином не порушували його прав в сфері пенсійного забезпечення.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів також критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість та не пов'язаність з межами апеляційного розгляду даної справи.

Згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.11.2017 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

(Постанову у повному обсязі складено 22.12.2017)

Головуючий суддя: Ю.А. Ісаєнко

Суддя: Г.В. Земляна

Суддя: Є.О. Сорочко