Справа № 381/2191/17
Суддя: Безименна Н.В.
Дата ухвалення: 2017-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 381/2191/17 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Аліменка В.О. та Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання Цюпка Б.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2017 року (повний текст постанови виготовлено 13 вересня 2017 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Фастівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про призначення пенсії за віком,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2017 року позивач звернулось в Фастівський міськрайонний суд Київської області з позовом до Фастівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, в якому просила:

зобов'язати Фастівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області призначити ОСОБА_2 пенсію за віком з 20 грудня 2016 року у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з проведенням індексації та компенсації втрати частини доходів.

Постановою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено. Рішення суду вмотивовано тим, що позивач за призначенням пенсії особисто не зверталась, оригінал паспорту до управління Пенсійного фонду не подала, а тому відповідач правомірно відмовив позивачу у призначенні пенсії.

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила її скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити. На думку апелянта, оскаржувана постанова винесена судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що заява позивача про призначення пенсії з відповідним пакетом завірених належним чином документів була подана до органу Пенсійного фонду її представником на підставі апостильованої та нотаріально посвідченої довіреності, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Заперечень на апеляційну скаргу від відповідача не надійшло.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Частиною 4 статті 229 КАС України встановлено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України Серія НОМЕР_1, виданий 28 березня 1997 року Фастівським МРВ ГУ МВС України в Київській області (а.с. 14-23).

Позивач проживала та працювала на території України, та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

20 грудня 2016 року позивач через представника - ОСОБА_3 звернулась до Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії віком згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», до якої додала належним сином завірені копії: довіреності, паспорту, реєстраційного номеру облікової картки платника податків, трудової книжки, диплому, посвідчення громадянки, яка постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю категорії 4 (а.с. 12-46).

Листом від 21.12.2016 № 41759/02-21 Пенсійний фонд України перенаправив подані позивачем документи до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області та повідомив представника позивача про те, що оскільки до виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю позивач проживала в м. Фастові, то визначеним для розгляду заяви ОСОБА_2 про призначення пенсії органом є Фастівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області (а.с. 39).

Позивач через представника - ОСОБА_3 звернулась безпосередньо до відповідача з аналогічної заявою № 4066 від 22.12.2016 про призначення пенсії віком згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», до якої додала пакет належним чином завірених копій документів.

Рішенням Фастівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 30 грудня 2016 року № 80 відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». В обгрунтування відмови, орган Пенсійного фонду послався на те, що позивач постійно проживає на території Ізраїль і не відноситься до Фастівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, а також зазначив, що всупереч вимог п. 2.23 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, Фастівському об'єднаному управлінню Пенсійного фонду України Київської області надані копії реєстраційного номеру облікової картки платника податків, трудової книжки, диплому та посвідчення громадянки, яка постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю категорії 4, а не їх оригінали (а.с. 48-49).

Вважаючи протиправною таку відмові відповідача та порушеними свої права і законні інтереси, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи щ наступного.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно статті 46 Конституції України Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до ч. 1 статті 8 зазначеного Закону право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, у тому числі громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною 1 статті 44 КАС України встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Пунктом 1.1 зазначеного Порядку встановлено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з п. 2.23 вказаного Порядку документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 вказаними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року зазначив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, позивач хоч і проживає постійно за кордоном, однак є громадянкою України, а тому має такі ж конституційні права, як й інші громадяни держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 12 травня 2015 року №21-180а15, від 19 травня 2015 року №21-168а15, №21-2419а15 від 06 жовтня 2015 року, №21-5440а15 від 08 грудня 2015 року.

Колегія суддів звертає увагу на те, що заяву про призначення пенсії подано представником позивача, що діяв згідно довіреності від 02.10.2016 (а.с. 80-82). До зазначеної заяви, представником було додано повний пакет належним чином завірених документів, з огляду на що, колегія суддів вважає необґрунтованою відмову відповідача у призначенні позивачу пенсії.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, у тому числі пенсії.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, у тому числі пенсії.

Враховуючи вищевикладене, на думку колегії суддів, позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача провести індексацію та компенсувати втрату частини доходів (пенсії) підлягають задоволенню.

Разом з цим, відповідно до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №7 від 20 травня 2013 року, резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов'язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

На думку колегії суддів, позовні вимоги про призначення позивачу пенсії у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги є передчасними. Здійснення розрахунку пенсії належить до компетенції відповідного органу Пенсійного фонду і лише після його здійснення, позивач зможе звернутися до суду з відповідним позовом, якщо буде вважати, що при здійсненні розрахунку розміру пенсії порушено її права.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частиною 1 статті 317 КАС України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, на думку колегії суддів, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана постанова суду першої скасуванню, з прийняттям нової постанову про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 9, 243, 310, 315, 317, 321, 322, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_2 до Фастівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Фастівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 30.12.2016 № 80.

Зобов'язати Фастівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області призначити ОСОБА_2 пенсію за віком з 20 грудня 2016 року з проведенням індексації та компенсації втрати частини доходів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання Касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 21 грудня 2017 року.

Головуючий суддя Н.В. Безименна

Судді А.Ю Кучма

В.О. Аліменко