Справа № 265/6572/17
Суддя: Міхєєва І. М.
Дата ухвалення: 2017-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №265/6572/17
Провадження №2-а/265/292/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2017 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Міхєєвої І.М.,

за участю секретаря Розсоха І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області, третя особа: Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради, про визнання дій протиправними та дискримінаційними, зобов'язання поновити виплату пенсії та виплатити виниклу заборгованість,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з адміністративним позовом до Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області (надалі - УПФУ), третя особа: Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради (надалі УСЗН), про визнання дій протиправними та дискримінаційними, зобов'язання поновити виплату пенсії та виплатити виниклу заборгованість. В обґрунтування свого позову посилається на те, що з 2010р. по досягненню пенсійного віку їй була призначена пенсія за віком, яку вона отримувала за місцем її реєстрації та проживання. Після початку антитерористичної операції на території с.Широкине Донецької області була вимушена виїхати на підконтрольну Україні територію, а саме в м.Маріуполь, має статус внутрішньо переміщеної особи. Перебуває на обліку в Лівобережному об'єднаному Управлінні Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області, як внутрішньо переміщена особа, що отримує пенсію.

Не отримавши пенсію за квітень 2017 року, вона звернулася із заявою до УПФУ, на що отримала відповідь, що її довідка, як тимчасово переміщеної особи була скасована на підставі отриманих списків тривало відсутніх за місцем проживання одержувачів пенсій з числа внутрішньо переміщених осіб, отриманих в порядку обміну інформацією з УСЗН, а тим самим, виплата пенсії призупинена з 01.04.2017 р.

З такими діями відповідачів позивачка не згодна, та посилаючись на ст. 46 Конституції України, ст. 8, 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», практику Європейського суду з прав людини. Стверджувала, що рішення відповідача про припинення виплати йому пенсії безпідставне та не ґрунтується на нормах Закону. У зв'язку з чим просила суд визнати протиправними та дискримінаційними дії УПФУ щодо припинення виплати їй пенсії, зобов'язати відповідача поновити виплату їй пенсії, а також виплатити виниклу заборгованість.

У судове засідання позивачка та її представник не зявилися, в письмових заяві на адресу суду просили розглянути справу без їх участі та задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача УПФУ ОСОБА_2 проти позову заперечував. У письмових запереченнях вказував, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні, як отримувач пенсії за віком з 2014 року. З 01 квітня 2017 року виплата пенсії позивачці була зупинена, так як рішенням УСЗН була скасована Довідка про взяття позивачки на облік внутрішньо переміщеною особою. 11 квітня 2017 року позивачка отримала нову Довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 000175013 із відміткою про скасування попередньої Довідки за ознаками ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб». Згідно з вимогами п.18 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 № 365 повторне призначення соціальних виплат можливе лише через шість місяців після такого припинення. Відтак дії відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу представник відповідача вважає законним.

Представник третьої особи УСЗН ОСОБА_3 вважає позов необґрунтованим. В письмових запереченнях зазначила, що ОСОБА_1 перебувала на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб Лівобережного району міста Маріуполя з 17 листопада 2014 року. Положення ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначають підстави для скасування дії довідки про взяття на облік та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу, однією з яких є повернення до покинутого місця постійного проживання (п. 3 ч.1 ст.12). У березні 2017 року до Управління з Департаменту соціального захисту населення Донецької облдержадміністрації надані списки осіб з числа ВПО, які до 30 листопада 2016 року виїхали за межі території, контрольованої українською владою, та станом на 01 лютого 2017 року на цю територію не повернулися. У вказаному списку була зазначена і ОСОБА_1, через що рішенням начальника управління 30 березня 2017 року була скасована довідка від 18 квітня 2014 року. 11 квітня 2017 року ОСОБА_1 отримала нову довідку внутрішньо переміщеної особи. Проти задоволення позову заперечувала.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного:

З досліджених матеріалів справи встановлено, що позивачка ОСОБА_1 перебуває на обліку як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції з с. Широкине до м.Маріуполь за адресою: вул.9 Травня,15-15, про що свідчить довідка № НОМЕР_1 від 11.04.2017р., і з 2014 року отримує пенсію за віком в Лівобережному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області, а з 01 квітня 2017 року виплата пенсії призупинена, і вказані обставини були визнані сторонами, у зв'язку з чим суд на підставі ч.3 ст.72 КАС України вважає ці обставини доведеними.

За статтею 8 Конституції України саме Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції країни і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії.

Статтею 46 Конституція України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною першою ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено підстави припинення виплати пенсії та визначено, що виплата пенсії припиняється або за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду, або за рішенням суду.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні не запроваджено.

Згідно з частиною 2 ст. 14 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Статтею 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Розпорядженням КМУ від 02.12.2015р. №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до якого включено місто Донецьк.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Ні Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003р., ні Законом України від 02.09.2014р. №1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», ні будь-яким іншим Законом України не встановлено обмежень права на отримання пенсійних виплат осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади.

Таким чином у судовому засіданні було достовірно встановлено, що відповідач, не приймаючи рішення відповідно до ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з 01.04.2017р. зупинив виплату пенсії позивачці, доказів наявності судового рішення про зупинення виплати пенсії суду не надано, жодним Законом України не встановлено обмежень права на отримання пенсійних виплат осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади.

У звязку з чим, позовні вимоги ОСОБА_1 до УПФУ про визнання протиправними дій щодо припинення виплати їй пенсії та зобовязання поновити виплату пенсії та виплатити виниклу заборгованість підлягають задоволенню.

До письмових заперечень відповідача суд відноситься критично, у звязку з тим, що заперечення відповідача спростовуються вищевикладеними обставинами.

Що стосується позовної вимоги про визнання дій УПФУ дискримінаційними, суд приходить до наступного:

З відповіді УПФУ від 13.05.2017р. вбачається, що підставою припинення виплати пенсії позивачці стала інформація Департаменту соціального захисту населення Донецької обласної державної адміністрації.

Позивачка ОСОБА_1 перебуває на обліку як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції з с.Широкине Донецької області.

У звязку з чим, на підставі ч.3 ст.72 КАС України, суд вважає встановлену ту обставину, що виплата пенсії позивачці була припинена у звязку з тим, що позивачка є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.

Крім того, відповідачем на порушення вимог ст.19 Конституції України, ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» було з 01.04.2017р. зупинено виплату пенсії позивачці без прийняття рішення про таке зупинення і за відсутності законодавчо встановлених підстав для такого зупинення.

Відповідно по ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. та Законі України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р., якими встановлено порядок призначення, нарахування та виплати пенсії.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають громадянин України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсій страховий стаж.

Стаття 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання фізичної особи житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частина шоста статті 29 ЦК України дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання.

Отже, виходячи із зазначених норм законодавства, правової та соціальної природи пенсії право громадянина на призначення йому пенсії не може пов'язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та рівні перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користування правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Згідно статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як свідчить аналіз практики Європейського суду, у контексті Європейської конвенції до майна належать, крім рухомих і нерухомих речей, також і право на пенсію (справа Мюллер проти Австрії).

У рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р., ЄСПЛ зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 8 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суд при розгляді цієї справи враховує практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Отже, як Законом України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні», так і практикою ЄСПЛ встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях.

Таким чином суд вважає, що припинення відповідачем виплати пенсії позивачці у звязку з тим, що позивачка є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, та на порушення вимог ст.19 Конституції України, ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» без прийняття рішення про таке зупинення і за відсутності законодавчо встановлених підстав для такого зупинення, є дискримінацією за ознакою місця проживання.

Відповідно до абз.10 ч.2 ст.162 КАС України суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

У звязку з чим, позовні вимоги про визнання дискримінаційними дій УПФУ щодо припинення виплати їй пенсії підлягають задоволенню.

До невизнання відповідачем позовних вимог суд відноситься критично, у звязку з вищевикладеним, оскільки у судовому засіданні було достовірно встановлено, що відповідачем було зупинено виплату пенсії позивачу у звязку з тим, що позивач є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, та без прийняття рішення про таке зупинення і за відсутності законодавчо встановлених підстав для такого зупинення.

При прийнятті такої постанови у цій частині позовних вимог суд враховує, що 21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України № 462-VIII схвалено Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобовязань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобовязань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Отже, на теперішній час Україна від зобов'язань, визначених статтями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала.

Також при прийнятті постанови у цій частині позовних вимог, суд враховує висновки ЄСПЛ викладені у рішенні від 30.07.2009р. у справі Данілєнков проти Росії, та вважає, що криміналізація українським законодавством обмеження(дискримінації) прав громадянина за певними ознаками не може бути мотивом відмови у розгляді та вирішенні цієї справи за правилами адміністративного судочинства, що також не суперечить ч.4 ст.8 КАС України.

Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Оскільки позивачка ухвалою суду звільнена від сплати судового збору у сумі 640 грн., то відповідно до ст.94 КАС України, судовий збір у вказаній сумі слід віднести на рахунок держави. Про понесення інших судових витрат позивачка не зазначає.

Керуючись ст.ст.8-12, 17, 159-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області, третя особа: Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради, про визнання дій протиправними та дискримінаційними, зобов'язання поновити виплату пенсії та виплатити виниклу заборгованість - задовольнити.

Визнати протиправними та дискримінаційними дії Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області щодо припинення з 01.04.2017р. виплати пенсії ОСОБА_1.

Зобовязати Лівобережне об'єднане Управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2017р. та виплатити виниклу заборгованість.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 256 КАС України допустити негайне виконання постанови суду в частині виплати пенсії у межах суми за один місяць.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя: І.М.Міхєєва