Справа № 818/1785/17
Суддя: О.А. Прилипчук
Дата ухвалення: 2017-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 грудня 2017 р. Справа № 818/1785/17
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Прилипчука О.А.,
за участю секретаря судового засідання - Волкової Ю.В.,
представника позивача - ОСОБА_1,
представника відповідача - ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу № 818/1785/17
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будресурспостачання"
до Головного управління ДФС у Сумській області
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
Товариство з обмеженою відповідальністю "Будресурспостачання" (далі по тексту - позивач, ТОВ "Будресурспостачання") звернулось до суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Сумській області (далі по тексту - відповідач, ГУ ДФС у Сумській області), в якому просить:
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Головним управлінням ДФС у Сумській області проведена позапланова виїзна документальна перевірка ТОВ "Будресурспостачання" з питань дотримання вимог податкового законодавства по фінансово-господарським операціям з ТОВ Прайм Стар за період жовтень 2016 року, ТОВ Амра- Груп за період листопад 2016 року, ТОВ Лігаторг за період грудень 2016 року, про що складено відповідний акт від 18.10.2017 р. №2831/18-28-14-07/40698016/196.
Такий висновок зроблено під час проведення позапланової виїзної перевірки у звязку з неможливістю, на думку податкового органу, здійснення господарських операцій з ТОВ Прайм Стар, ТОВ Амра-Груп, ТОВ Лігаторг по придбанню матеріалів у зв'язку із відсутністю факту (джерела) їх законного введення в обіг та/або реального задекларованого виробництва.
Позивач здійснює підприємницьку діяльність з метою отримання прибутку. Перевіркою встановлено проведення операцій з придбання будівельних матеріалів в асортименті для подальшої реалізації у ТОВ Прайм Стар, TOB Амра Труп, ТОВ Лігаторг, що підтверджується належним чином оформленими видатковими та податковими накладними, платіжними дорученнями, документами на підтвердження транспортування придбаних товарів (товарно- транспортними накладними). Під час перевірки підтверджена оплата позивача за товари у безготівкової формі через банківські установи. Додатковим підтвердженням постачання товарів, крім товарно-транспортних накладних, є видаткові накладні. Тобто наявність на кожне постачання товару двох документів є додатковим незаперечливим доказом реальності укладених договорів.
Крім того, в акті не заперечується отримання прибутку від продажу придбаних у ТОВ Прайм Стар, TOB Амра Груп, TOB Лігаторг товарів та подальше нарахування та сплата податку на прибуток та податку на додану вартість.
Також позивач наголошує, що акті зазначено, що ТОВ Прайм Стар, ТОВ Амра Груп, ТОВ Лігаторг відповідно до даних ЄДРПН не здійснювали придбання ТМЦ, реалізованих на адресу ТОВ Будресурспостачання у зазначених в сертифікатах якості підприємств, тобто надані сертифікати (якості) не мають жодного відношення до придбаних ТМЦ, а отже підприємством не підтверджено якість та походження придбаних товарів, як зазначено п.2 договору поставки: Матеріали, то передаються покупцю повинні відповідати по якості і комплектності, сертифікатам відповідності, стандартам, технічним умовам тощо.
Однак, на думку позивача, вказані докази не мають жодного відношення до мети перевірки та посадових обовязків працівників фіскальної служби у звязку з тим, що перевірка стосувалась виконання вимог податкового законодавства, а не відповідності якості товарів тим чи іншим стандартам.
Більш того, сертифікат відповідності не є первинним документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення в розумінні статті 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.
Отже, можливо допущені постачальником порушення вимог законодавства при веденні господарської діяльності можуть потягнути відповідальність щодо нього та не впливають на право покупця на віднесення до складу податкового кредиту сплаченого (нарахованого) податку на додану вартість та до складу бюджетного відшкодування сплаченого у попередніх періодах постачальнику податку на додану вартість.
Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що відповідачем безпідставно прийняте оскаржуване податкове повідомлення-рішення.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала.
Заслухавши доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що з 04.10.2017 р. по 10.10.2017 р. Головним управлінням ДФС у Сумській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ "Будресурспостачання" з питань дотримання вимог податкового законодавства по фінансово-господарським операціям з ТОВ Прайм Стар за період жовтень 2016 року, ТОВ Амра- Груп за період листопад 2016 року, ТОВ Лігаторг за період грудень 2016 року, за результатами якої складено акт перевірки від 18.10.2017 р. №2831/18-28-14-07/40698016/196 (а.с. 15-29).
Задовольняючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.
Суд зазначає, що підставою збільшення позивачу грошового зобовязання з податку на додану вартість відповідачем є висновок в акті перевірки про безтоварність угоди позивача із контрагентами ТОВ «Прайм Стар», ТОВ «Амра Груп» та ТОВ «Лігатор».
Проте, суд вважає помилковими зазначені висновки податкового органу, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою повноваження надано.
Крім того, відповідно до ч.1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Судом встановлено, що 01.08.2016 ТОВ «Будресурспостачання» укладено із ТОВ «Універсалбуд-В» договір поставки №01/08 будівельних матеріалів (а. с. 41)
На підтвердження реальності виконання зазначеної угоди позивачем надано до суду:
-видаткові накладні: №34 від 11.10.2016, №52 від 04.11.2016, №53 від 08.11.2016, №117 від 31.12.2016, №118 від 31.12.2016, (а.с.43,45,49,51,53);
- довіреність на отримання тмц: №32 від 11.10.2016, №34 від 04.11.2016, №35 від 08.11.2016 №49 від 31.12.2016, №50 від 31.12.2016 (а. с. 44 зв. бік, 46, 54 );
- виписки із банківського рахунку (а. с. 55-56);
- податкові накладні № 1 від 04.11.2016, №2 від 04.11.2016, №24 від 31.12.2016, №25 від 31.12.2016, (а.с.92-101).
Також, судом встановлено, що зазначені матеріали були придбані у ТОВ «Прайм Стар», ТОВ «Амра Груп» та ТОВ «Лігатор».
Так, 01.10.2016 ТОВ «ПРАЙМ СТАР» укладено із ТОВ «Будресурспостачання» договір постачання будівельних матеріалів №01/10 (а. с. 74-75).
На підтвердження реальності виконання зазначеної угоди позивачем надано до суду:
-специфікацію (а. с. 76);
- видаткову накладну: №10/10-05 від 10.10.2016 (а. с. 77);
- товарно - транспортну накладну №34 від 10.10.2016 (а. с. 78-79);
- податкову накладну №21 від 10.10.2016, (а. с. 80);
01.11.2016 ТОВ «АМРА ГРУП» укладено із ТОВ «Будресурспостачання» договір постачання будівельних матеріалів №02/11 (а. с. 62-63).
На підтвердження реальності виконання зазначеної угоди позивачем надано до суду:
- специфікацію (а. с. 64);
- видаткові накладні: №11/07-1 від 02.11.2016, №11/07-2 від 03.11.2016, №11/07-4 від 04.11.2016, №11/07-3 від 03.11.2016 (а. с. 65,67,70,72);
- податкові накладні: від 02.11.2016 №1, від 03.11.2016 №7, від 04.11.2016 №8, №19 від 07.12.2016, (а. с. 82-87);
- товарно - транспортні накладні: №1 від 02.11.2016, №2 від 03.11.2016, №3 від 07.11.2016, №2/1 від 04.11.2016 (а. с. 66,68-69,71);
19.12.2016 ТОВ «Лігатор» укладено із ТОВ «Будресурспостачання» договір поставки будівельних матеріалів №19/12 (а. с. 57- 58).
На підтвердження реальності виконання зазначеної угоди позивачем надано до суду:
- видаткову накладну: від 30.12.2016 (а.с. 59-60;
- податкову накладну: №152 від 30.12.2016, №153 від 30.11.2016 (а. с. 88,90);
- товарно транспортну накладну №Р147 від 30.12.2016 (а. с. 61).
Суд зазначає, що укладені між позивачем та його контрагентами договори містять положення щодо найменування, кількості, якості та асортименту, що свідчить про наявність наміру щодо настання реальних наслідків в момент укладення договорів, оскільки, укладаючи угоду, сторони домовлялися щодо істотних умов правочину.
Для бухгалтерського обліку, що базується на безперервному документуванні всіх здійснюваних господарських операцій, первинні документи є документальними свідоцтвами, що підтверджують отримання товарно-матеріальних цінностей від постачальника.
Такі документи у свою чергу є підставою для внесення записів до облікових бухгалтерських регістрів.
Отже, до документів, що є підставою для оприбуткування товару належать прибутково-видаткові накладні, які виписуються постачальником та містять кількісно-вартісні відомості про товар, сертифікати, паспорти якості заводу-виробника товару.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Відповідачем, як субєктом владних повноважень не надано до матеріалів справи доказів відсутності у позивача первинних документів.
При цьому, єдиним мотивом, на підставі якого суб'єкт владних повноважень дійшов судження про відсутність реальності здійснення господарської операції, є виключно висновки податкового органу викладені в акті перевірки про відсутність відомостей у контрагентів позивача щодо придбання ними зазначених будівельних матеріалів у виробників.
Проте, оцінивши перелічені первинні документи за правилами ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що зміст оглянутих документів містить назву документа (форми), дату та місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції, первинні документи виписані реально існуючими суб'єктами права.
Оглянуті судом документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", ст.44 Податкового кодексу України, п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за №168/704; далі за текстом - Положення №88) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, призвели до зміни в структурі активів платника податків, а відтак сприймаються судом як належні та допустимі докази реальності вчинення господарських операцій.
Таким чином, надаючи оцінку наявним в матеріалах справи договору, податковим накладним, накладним, та іншим первинним документам, якими позивач доводить перед судом реальність здійснення господарської операції, суд, досліджуючи їх, встановлює наявність обставин реальності здійснення господарських операцій платника податку, на підставі яких таким платником були сформовані дані податкового обліку.
Судовим розглядом не встановлено жодних зауважень чи претензій до правоздатності і дієздатності юридичних осіб, які є сторонами спірних правочинів, до правового статусу сторін договорів як платників ПДВ, відповідності спірних правочинів вимогам закону, належності складання первинних документів за спірним правочином .
Викладене в акті судження податкового органу про вчинення платником податків порушень закону ґрунтується лише на висновках - припущеннях щодо безтоварності угоди.
Проте, суд зазначає, що належними та допустимими в розумінні ст.124 Конституції України, ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути або обвинувальний вирок суду по кримінальній справі (бо діяння платника податків по протиправному заволодінню майном іншої особи або ухиленню від сплати податків, тобто вчинення нікчемного правочину, є об'єктивною стороною злочинів, передбачених ст.191 КК України та ст.212 КК України), або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином (бо наслідком вчинення платником податків нікчемного правочину відповідно до ст.ст. 207, 208, 250 Господарського кодексу України є застосування конфіскаційного заходу у вигляді стягнення одержаного за нікчемним правочином), або рішення суду про визнання правочину недійсним (бо відповідно до ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України вчинення платником податків правочину, котрий суперечить інтересам держави та суспільства, є підставою для звернення до суду з вимогою про визнання такого правочину недійсним).
Відповідачем не надано до суду жодних доказів порушення кримінальної справи відносно посадових (службових) осіб товариства позивача або за викладеними у акті фактами діяльності платника податків, наявності обвинувального вироку суду, рішення суду про стягнення одержаного за нікчемним правочином, наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.
Згідно п. п. п. а) п. п. 198.1. ст. 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
За змістом п. п. 198.2 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
За змістом п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України визначено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів / послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Згідно з п. 198.6. ст. 198 Податкового кодексу України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу).
Відповідно до ст. 200 Податкового кодексу України визначено порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків
Згідно п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Відповідно до п. 200.2 ст. 200 Податкового кодексу України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.
Згідно п. 200.3 ст. 200 Податкового кодексу України при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Враховуючи вищевикладене, позивачем отримано від контрагента податкові накладні, які саме і є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та відповідно, зазначені накладні оформлені у повній відповідності до вимог ст. 201 Податкового кодексу України, що не заперечується податковим органом.
На підставі викладеного вище, правочини між позивачем та його контрагентамм підтверджено належним чином складеними первинними бухгалтерськими документами і вони жодним чином не суперечать вимогам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, а тому висновки відповідача, щодо збільшення позивачу грошового зобовязання з податку на додану вартість є помилковими.
Крім того, суд зазначає, що чинним законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за можливими допущеними порушеннями законодавства інших юридичних осіб.
Таким чином, на господарюючих субєктів не покладається обовязок та не надається право контролювати дотримання законодавства платником податків, який виступає контрагентом у господарській операції.
Висновок про те, що платник не несе відповідальності за порушення, допущені його контрагентом узгоджується з практикою Європейського Суду (Рішення Європейського Суду від 22 січня 2009 року у справі БулвесАД проти Болгарії (заява № 3991/03), відповідно до п. 714 якого, визначено, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності.
Згідно ч.1,2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як субєкт владних повноважень не надав достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності його дій щодо прийняття оскаржуваного податкового повідомлення - рішення.
Керуючись ст. ст. 90, 241-246, 254, 255, 293, 295-297 КАС України, суд, -
Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 22 грудня 2017 року.

Суддя О.А. Прилипчук