Справа № 815/196/17
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2017-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/196/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

за участю секретаря судового засідання - Тутової Л.С.

представника апелянта Юзбашян Х.А.

позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення № 245 від 22.12.2016 року про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Постановою від 16 березня 2017 року, ухваленою в порядку письмового провадження, Одеський окружний адміністративний суд частково задовольнив адміністративний позов:

- визнав неправомірним та скасував наказ № 245 від 22.12.2016 року;

- зобов'язав Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- в іншій частині позову відмовив.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального і процесуального права, не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи.

Так апелянт зазначає, що у відповідності до пункту 4.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС № 649 співробітниками міграційної служби було проведено достатньо заходів для з'ясування всіх обставин по справі, які свідчать про відсутність у позивача умов, зазначених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Зазначає апелянт і про те, що при прийнятті оскарженого рішення в повному обсязі досліджені підстави та обставини, які викладені в заяві позивача за наслідком чого вбачається, що за матеріалами справи, у позивача відсутні обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань у відповідності до п. 1, 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Апелянт звертає увагу на те, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз наданої позивачем інформації і встановлено, що головною причиною звернення до управління є необхідність легалізації на території України, що свідчить про зловживання процедурою і повністю спростовує можливість надання міжнародного захисту в Україні.

Звертає увагу апелянт і на те, що позивач не привела жодного факту власних побоювань, у разі повернення до Грузії, які б ґрунтувалися на реальних подіях або інших доказах. На більшість питань, які були поставлені у ході протоколу співбесіди. Позивачка сказала, що має проблеми з пам'яттю або відповідала стисло, не обґрунтовано, плутаючись у власних свідченнях. Таким чином, можливо дійти висновку, що звернення до Головного управління сталося не через реальну загрозу життю на Батьківщині, а з ціллю отримання документів про легальне знаходження на території України.

Апелянт посилається на те, що аналізом отриманих свідчень вбачається, що позивач надала інформацію, яка містить суттєві відмінності, недостовірні дані стосовно дат та причин виїзду з країни громадянської належності, а саме, згідно із заявою-анкетою, на момент виїзду з Грузії, позивач мала при собі оригінал паспорту та копію свідоцтва про народження. Однак під час протоколу співбесіди позивач вказала, що мала лише оригінал свідоцтва про народження, яке потім загубила у потязі. Також апелянт зазначив, що, є певні сумніви стосовно причин виїзду з Грузії - так, в заяві головною причиною виїзду з країни громадянської належності були військові дії на Батьківщині, але під час протоколу співбесіди, позивачка вказала, що втікала від свого чоловіка, з яким були дуже складні стосунки. Також, не було ніяких пояснень що за бойові дії відбувалися на той час у Грузії, позивачка не привела жодної інформації стосовно політичних подій, через які позивачка покинула Батьківщину. На питання про політичну ситуацію на Батьківщині на даний час, позивачка відповіла, що взагалі не знає що відбувається у Грузії та не підтримує зв'язок з родичами, що викликає сумніви щодо правдоподібності наданих свідчень.

Апелянт посилається на те, що за результатами проведеного протоколу співбесіди, підтверджуються відсутність переслідувань або побоювань, утисків, фізичної розправи при поверненні на територію Грузії у відповідності до п.п. 1 та 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Позивач не надала жодної інформації, яка б свідчила про наявність реальної загрози її життю, безпеці або свободи на Батьківщині.

Оскільки відповідно до протоколу співбесіди від 22.12.2016 року позивач зазначила, що покинула територію Грузії 25 років тому, наприкінці 1991 року, та на протязі цього часу жодного разу не звернулася за міжнародним захистом до міграційної служби, ані на території України, ані на території інших держав, апелянт вважає, що для позивача не існувало фактичної загрози життю на Батьківщині.

За таких обставин апелянт вважає, що позивач порушила вимоги ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме «особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України».

Зазначені обставини на думку апелянта свідчать про те, що звернення з заявою про надання захисту в Україні є нічим іншим як спробою легалізувати своє положення в Україні, оскільки після проведених інтерв'ю та анкетування, не було виявлено жодних ознак переслідування або фактичних елементів погроз, а за інформацією по країні походження встановлено, шо в регіоні постійного проживання позивача (м. Тбілісі) відсутні відкриті збройні конфлікти, що додатково підтверджує відсутність серйозної загрози життю у разі добровільного повернення до Грузії.

Відповідно до пояснень позивачки, вбачається, що причиною в'їзду позивачки до України стали економічні мотиви, причиною звернення до міграційної служби послужила потреба фактичної легалізації на території України.

Апелянт зазначає, що позивача можливо кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».

Зважаючи на викладене, проаналізувавши матеріали справи ГУ ДМС України в Одеській області вважає, що позивачу правомірно відмовлено в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у позивача відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Беручи до уваги вищенаведене, апелянт вважає, що оскаржене рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 22.12.2016 року № 245 про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

За таких обставин апелянт зазначає, що оскаржена постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права (статті 9, 86, 159, 163, 206 КАС України) та норм матеріального права (Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», наказу МВС України «Про затвердження Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» від 07.09.2011 № 649).

ОСОБА_2 письмових заперечень на апеляційну скаргу не надала.

Ухвалюючи постанову про часткове задоволення адміністративного позову суд першої інстанції встановив, що 04.01.2017 р. позивач отримала повідомлення №5/1-478 від 22.12.2016 р. про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу №245 від 22.12.2016 р. у відповідності з яким, на підставі п. 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 12-13).

Не погоджуючись із рішенням ГУ ДМС України в Одеській області № 245 від 22.12.2016 року, ОСОБА_2 звернулась з відповідним позовом до суду.

Оцінюючи оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень, враховуючи приписи ч. 3 ст. 2, КАС України, ст. 19 Конституції України, статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 1, ч. 1 ст. 5, абз. 4 ч. 1 ст. 6, ч. ч. 1, 4, 6-9 ст. 8, ч. 2 ст. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Закону України «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу», п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається», пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року, суд першої інстанції зазначив, що залежно від певних обставин, отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, яка звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за яких приймається заява та здійснюється перевірка щодо надання статусу біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Також суд першої інстанції зауважив, що за результатами розгляду лише заяви-анкети не можливо встановити наявність або відсутність певних фактів та обставин, що стосуються заявника.

Зазначив суд першої інстанції і про те, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Враховуючи фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що відносно позивача відповідачем не встановлено об'єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право останньому на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, а тому при прийнятті оскарженого рішення відповідач не дослідив в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», пов'язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Також суд першої інстанції зазначив, що обов'язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 КАС України і розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Виходячи з положень ч. 2 КАС, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд першої інстанції звернув увагу на неприпустимість висновків щодо недоведеності іноземцем чи особою без громадянства неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що наказ ГУ ДМС України в Одеській області № 245 від 22.12.2016 року прийнятий без повного та всебічного дослідження фактичних обставин особової справи позивача та є таким, що має бути скасованим.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом пункту 6.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС № 649 від 07.09.2011 року, зареєстрованного в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 р. за № 1146/19884, у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач фактично була позбавлена права на всебічне вивчення повідомлених нею обставин та її особової справи, а тому обставини, які повідомлені нею, підлягають повній та всебічній перевірці.

Також суд першої інстанції послався і на п. 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», в якому зазначено, що частиною 7 статті 7 Закону України «про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак цією нормою не встановлено обов'язковості подання таких документів, як умови прийняття заяви.

З огляду на зміст заяви позивача про звернення за захистом в Україні, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення ГУ ДМС України в Одеській області, яким відповідач вважає, що викладені в заяві-анкеті обставини про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не відповідають умовам п. 13 ч. 1 Закону України «про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», - є необґрунтованим та передчасним, а наказ № 245 від 22.12.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - неправомірним, та таким, що має бути скасований.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги в частині зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення щодо позивача про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд першої інстанції зазначив, що вирішення питання про прийняття рішення щодо оформлення документів є компетенцією органів міграційної служби (його дискреційними повноваженнями)

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що належить зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням встановлених судом обставин.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI під біженцем розуміється особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань (п.1 ч.1 ст.1); під особою, яка потребує додаткового захисту, розуміється особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.13 ч.1 ст.1); під особою, яка потребує тимчасового захисту, розуміються іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають на території країни, що має спільний кордон з Україною, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження (п.14 ч.1 ст.1).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиної 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI, передбачено, що орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частиною 4 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Відповідно до ч. 6-9 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження орган міграційної служби до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи, а також інформує про це протягом трьох робочих днів орган внутрішніх справ за місцем проживання особи.

Абзацом 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI, передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Законом України «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» визначено, що метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis соттunautairе з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається», заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і були задовільні пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є послідовними та правдоподібними і не протирічать загальній та конкретній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з частиною 2 ст. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Оцінюючи оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень, враховуючи приписи ч. 3 ст. 2, КАС України, ст. 19 Конституції України, статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 1, ч. 1 ст. 5, абз. 4 ч. 1 ст. 6, ч. ч. 1, 4, 6-9 ст. 8, ч. 2 ст. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Закону України «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу», п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається», пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року, апеляційний суд, як і суд першої інстанції зазначає, що залежно від певних обставин, отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, яка звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за яких приймається заява та здійснюється перевірка щодо надання статусу біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

При цьому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції що за результатами розгляду лише заяви-анкети не можливо встановити наявність або відсутність певних фактів та обставин, що стосуються заявника.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Таким чином, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Оскільки доводи апелянта не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді справи, апеляційний суд вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що відносно позивача відповідачем не встановлено об'єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право останньому на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, а тому при прийнятті оскаржено рішення відповідач не дослідив в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закону України «Про біженців та осіб, які потребуюь додаткового або тимчасового захисту», пов'язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

При цьому апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги в частині суперечності дати виїзду з позивача з країни походження (анкета - 1991 рік, протокол співбесіди - 1992 рік), є надто формальними без врахування того, що анкетування та співбесіда проведені на прикінці 2016 року, заявниця має проблеми зі здоров'ям.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом пункту 6.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС № 649 від 07.09.2011 року, зареєстрованного в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 р. за № 1146/19884, у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», в якому зазначено, що частиною 7 статті 7 Закону України «про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак цією нормою не встановлено обов'язковості подання таких документів, як умови прийняття заяви.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, який не спростований доводами апеляційної скарги, про те, що з огляду на зміст заяви позивача про звернення за захистом в Україні, рішення ГУ ДМС України в Одеській області, яким відповідач вважає, що викладені в заяві-анкеті обставини про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не відповідають умовам п. 13 ч. 1 Закону України «про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», - є необґрунтованим та передчасним, а наказ № 245 від 22.12.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - неправомірним, та таким, що має бути скасований.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2, 6, 11, 69-71, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 206, 211, 212, ч. 5 ст. 254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Повний текст судового рішення складений 18 грудня 2017 року.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя М.П.Коваль

суддя О.О.Кравець