Справа № 431/489/17
Суддя: Колядов В. Ю.
Дата ухвалення: 2017-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2017 року Старобільський районний суд Луганської області в складі:

головуючого судді Колядова В.Ю.,

при секретарі Башинського Д.С.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Старобільськ справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій неправомірними, зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій неправомірними, зобовязання вчинити певні дії щодо нарахування та виплати пенсії як учаснику ліквідації аварії на ЧАЕС , та відшкодувати шкоду завдану протиправними діями Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області .

В обгрунтування позову позивач зазначив , що є ліквідатором наслідків аварії на ЧАЕС та інвалідом 2-ої групи. Пенсію отримує через Старобільське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області.

Позивач зазначив , що 15.01.2009 року Луганським окружним адміністративним судом було винесено постанову , в якій зобовязано Старобільське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області здійснити перерахунок та виплату державної пенсії призначеної ОСОБА_1 у розмірі з 01.08.2008 року у розмірі - 8 мінімальних пенсій за віком , а також здійснити перерахунок та виплату щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоровю з 01.08.2008 року у розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком.

Проте з 2011 року Старобільське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області перестало виконувати вказану вище постанову, мотивуючи свої дії тим ,що з 14.06.2011 року ВРУ прийнято Закон України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», яким встановлено , що норми і положення ст. 39,50,-52,54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян , які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС » застосовуються у порядку та розмірах , встановлених КМУ України , виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України. Виплата пенсії за рішенням суду , потребує фінансування з Державного бюджету України ,обсяги якого не можуть визначатися будь-яким іншим законом , крім ЗУ «Про Державний бюджет України». Водночас , виплата пенсії за рішенням суду не передбачена бюджетними призначеннями за 2011-2016 роки .

Також позивач вказав , що бажає отримати 100000 гривень моральної компенсації . Розмір маральної шкоди позивач обґрунтовує , своїми стражданнями з приводу неможливості отримання на протязі 4 років мінімальної справедливої компенсації , втрати працездатності під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АС , неможливістю в достатній мірі харчуватися та лікуватися, що призвело до погіршення самопочуття та до значних боргів.

24.11.2016 року позивач звернувся зі зверненням до Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо проведення перерахунку пенсії з 01.11.2011 року по 01.10.2016 рік та 06.12.2016 року отримав відповідь від Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про відмову в такому перерахуванні пенсії.

Судом було встановлено: що з 28 лютого 1991 року держава прийняла на себе всю відповідальність за ушкодження здоров'я, втрату професійної працездатності громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ).

Станом на час прийняття Верховною Радою Української РСР Закону 796-ХІІ в відношенні відшкодування за втрату здоров'я ліквідаторам аварії на ЧАЕС діяли норми Постановления Совета Министров Украинской ССР и Украинского республиканского совета профессиональних союзов № 207-7 від 10.07.1986 року, які встановлювали для ліквідаторів наслідків аварії на ЧАЕС з моменту початку аварії 26.04.1986 року, що: «пенсии устанавливаются в размере возмещения фактического ущерба, определяемого в соответствии с Правилами, утвержденними постановлением Совета Министров СССР от 3 июля 1984 г. № 690» (п.п., п.п. 1, 13 п.1 Постановления).

Правила були затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 03.07.1984 року № 690, та визначено, що в разі каліцтва ліквідатора, отриманням ним професійного захворювання, йому, крім державної пенсії по інвалідності, підприємство сплачує щомісячно відшкодування збитку в розмірі заробітку (відповідної його частини), якого він позбувся внаслідок втрати працездатності, а також в компенсації додаткових витрат, пов'язаних з ушкодженням здоров"я ( п.2 Правил).

Правила встановлювали, що в випадку, якщо на час звернення ліквідатора за відшкодуванням збитку не збереглися документи про його фактичний заробіток до одержання трудового каліцтва, то розмір відшкодування збитку обчислюється виходячи з діючої на момент звернення тарифної ставки (окладу) по роботі, яку виконував ліквідатор (п. 13 Правил).

Враховуючи складну систему оплати праці ліквідаторів, коли подвоєна збережена заробітна плата сплачувалася з власних коштів підприємств, а оплата за особливі умови и ризик сплачувалася з союзного бюджету по заявці підприємств, відповідні заявки и рішення союзних органів в Україні не збереглися, то ця вимога до фактичної оплати праці ліквідаторів є актуальною і підлягає обов'язковому застосуванню.

Так як Постанова № 207-7 від 10.07.1986 року передбачає для всіх ліквідаторів подвоєння посадового окладу за роботу на забрудненій радіацією місцевості і сплату коефіцієнту за ризик (який відповідно до Тимчасових рівнів радіоактивного забруднення затвердженого Головним санітарним лікарем СРСР02.06.1986 р. № 129-254/ДСП для зони відчуження складав 5), а також вимогу КЗпП Української РСР щодо розміру заробітку, який не міг бути меншим ніж прожитковий мінімум, то виплата державних пенсій ліквідаторам, передбачена ст. 54 Закону 796-ХІІ, є цілком правомірною та законною.

Всі ці обставини прийняв до уваги законодавець, приймаючи статті 13 та 54 Закону 796-ХІІ. Таким чином вважає, що держава визнала його право отримувати державні пенсії в розмірі не меншому ніж 8,75 мінімальних пенсій за віком - тобто ці права у нього є існуючими.

Також зазначає, що держава визнала в ст. 13 Закону 796- ХІІ свою повну відповідальність за ушкодження його здоров'я, втрату працездатності під час ліквідації Чорнобильської катастрофи, тобто в цьому питанні у нього є право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади під час ліквідації катастрофи (ст. 56 Конституції України).

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, прохав задовольнити.

Представник відповідача в особі ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, прохав відмовити у задоволенні позову, адже для виплати пенсій та доплат до неї в інших розмірах, ніж встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року №1210, відсутні правові підстави. При цьому також надав суду письмове заперечення.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та інвалідом 2 групи, що підтверджується відповідними посвідченнями .

Позивач перебуває на обліку в Старобільському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Полтавської області та до листопада 2011 року отримував державну пенсію як інвалід - ліквідатор ЧАЕС 2-ої групи в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, відповідно до ст.ст. 49-54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», який визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Законом України від 31 липня 2014 року №1622-VII «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», який набрав чинності 03 серпня 2014 року, доповнено «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» п.6-7, яким встановлено, що норми і положення статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного Фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2014 рік.

Аналогічна норма встановлена п.9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік».

Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII положення ст.ст.50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» викладено у новій редакції.

Відповідно до ст.50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст.54 вказаного Закону пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством. В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986-1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців. Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII не визнавався таким, що не відповідає Конституції України (неконституційним), є чинним, а тому підлягає застосуванню до спірних відносин.

На момент виникнення спірних правовідносин положення ст.ст.50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування. Відповідні розміри виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

В рішенні Конституційного Суду України №3-рп/2012 від 25 січня 2012 року зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Зокрема, право встановлювати законодавчі обмеження щодо виплати пенсії узгоджуються з правовою позицією Європейського суду з прав людини, яка полягає в тому, що стаття 1 Першого протоколу не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі. Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

За таких обставин, суд вважає, що розмір виплат основної та додаткової пенсій особам, які мають статус постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії та є інвалідами 2 групи, повинен визначатися відповідно до постанов Кабінету Міністрів України, а тому відповідач, здійснюючи ОСОБА_1 відповідні виплати у порядку та розмірах, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 27 листопада 2011 року №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», діяв у межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Частинами першою та другою статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

В розумінні пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - постанова ВСУ №4), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної постанови).

Згідно пункту 4 Постанови ВСУ у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Разом з цим матеріальною шкодою є зменшення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом та мають певну економічну цінність і виражаються в грошовому вимірнику. Наявність шкоди характеризується зафіксованим документально зменшенням будь-якого майна, що відбувається внаслідок знищення, пошкодження, псування, незаконного витрачання, незаконного призупинення діяльності, результатом чого є недоотримання доходу, невиконання обов'язків, виплата неустойок по договорах тощо.

Так, розраховуючи матеріальну шкоду позивач не надає достатньо доказів на підтвердження своїх доводів , а саме не надає копії чеків за ліки , виписки з історії хвороби де йому були призначені дані ліки та саме лікування .

Суд зауважує, що вирішення позитивно питання щодо стягнення моральної шкоди з суб'єкта вданих повноважень, серед іншого, є наслідком встановлення судом порушень прав, свобод чи інтересів особи неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльності першого, що у цьому випадку не знайшло свого підтвердження.

Відповідно до абзацу 2 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводить потерпіла особа, зазначаючи у позовній заяві, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування. Письмовими доказами на ствердження наявності моральної шкоди можуть бути, зокрема, медичні довідки про виникнення захворювання чи інше погіршення стану здоров'я у зв'язку з хвилюваннями, спричиненими посяганням на права потерпілого; висновки лікарів чи медичних комісій про ступінь втрати працездатності, про необхідність проведення хірургічної операції; довідки про відрахування з вузу тощо.

У документі медичного характеру має бути зазначено, коли виникло захворювання, в результаті чого, чи могло воно стати наслідком психічних переживань через порушення конкретного права, мало місце погіршення загального стану чи сталося загострення хронічної хвороби у визначений період часу тощо.

Факт завдання моральної шкоди може бути підтверджений також показаннями свідків, зокрема, про важкий душевний стан потерпілого, спричинений правопорушенням, його переживання, хвилювання, зміни в самопочутті, загальному душевному настрої тощо, стані здоров'я, способі життя, спілкування, звичках, працездатності.

Верховний суд України в своїй Постанові Пленуму від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (п.4) зазначає, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Оскільки, позивачем не надано жодних доказів щодо заподіяння йому моральної шкоди, суд позбавлений можливості задовольнити вказану вимогу, оскільки позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування шкоди в сумі 100000 грн. та не підтверджено її документально.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В адміністративному позові ОСОБА_1 до Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій неправомірними, зобовязання вчинити певні дії щодо нарахування та виплати пенсії як учаснику ліквідації аварії на ЧАЕС та у відшкодувані шкоди завдану протиправними діями Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області - відмовити .

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України. Постанова суду першої інстанції , якщо інше не встановлено цим кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги , встановленого КАС України , якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення , якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги , відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Донецького апеляційного адміністративного суду через Старобільський районний суд Луганської області протягом десяти днів.

Особи, які не були присутні під час проголошення рішення, мають право оскаржити постанову суду протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Колядов В.Ю.