Справа № 754/3595/17
Суддя: Ісаєнко Ю.А.
Дата ухвалення: 2017-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 754/3595/17 Головуючий у 1-й інстанції: Галась І.А. Суддя-доповідач: Ісаєнко Ю.А.
У Х В А Л А

Іменем України

12 грудня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ісаєнко Ю.А.,

суддів: Земляної Г.В., Сорочко Є.О.,

за участю секретаря: Левченка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на постанову Деснянського районного суду міста Києва від 08.11.2017 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 08.11.2017 позовні вимоги задоволено частково.

Визнано неправомірними дії Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києва щодо відмови позивачу в призначенні пенсії, відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу».

Зобов'язано Лівобережне об'єднане Управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити позивачу пенсію, відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу», виходячи з розрахунку 60% від суми заробітної плати на підставі довідок Державного управління справами України №17.1-12 від 16.01.2017 та №17.1-614 від 27.01.2017, починаючи з 30.01.2017.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, відповідачем було подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову.

Представники сторін в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, відповідно до частини четвертої статті 196 КАС України не перешкоджає судовому розгляду справи. У зв'язку з цим, відповідно до частини першої статті 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 10.12.2002 перебував на обліку в Головному управлінні пенсійного фонду України в м. Києві та отримував пенсію у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

30.01.2017 при досягненні пенсійного віку 61 рік та 6 місяців позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії у відповідності до Закону України «Про державну службу».

Листом від 08.02.2017 №2404/09 відповідачем відмовлено позивачу у призначенні пенсії, у зв'язку з тим, що відсутній необхідний трудовий стаж, зарахувавши до стажу державного службовця лише 5 років з 30.07.2005 по 29.06.2010.

Не погоджуючись з діями та висновками органу Пенсійного фонду України, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що позивач має право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, з чим погоджується колегія суддів, з огляду на таке.

Так, як вірно вказано судом першої інстанції, згідно записів в трудовій книжці позивача та витягу з послужного списку архівної особової справи позивача, останній перебував на наступних посадах:

- з 06.11.1973 по 11.11.1975 проходив службу в Збройних силах;

- з 10.10.1982 по 09.10.1989 слідчого Радянського районного відділу внутрішніх справ м. Києва УВС м. Києва;

- з 09.10.1989 по 29.10.1990 інженера-електронщика відділення технічного обслуговування електронно-обчислювальних машин обчислювального центру Інформаційного центру при УВС м. Києва;

- з 29.10.1990 по 01.03.1993 старшого інспектора по контролю відділення статистики при ГУВС м. Києва;

- з 01.03.1994 по 03.10.1994 старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу розшукової та обліково-довідкової роботи Управління оперативної інформації ГУ ВС м. Києва;

- з 03.10.1994 по 20.07.1997 начальника відділу розшукової та обліково-довідкової роботи Управління оперативної інформації ГУ МВС в м. Києві;

- з 20.07.1997 по 01.11.1997 заступника начальника відділу міжвідомчого автоматизованого банку даних «Наркобізнес» Інформаційного бюро МВС України;

- з 01.11.1997 по 30.10.2001 заступник начальника центру міжвідомчої інформації - начальник відділу експлуатації банку даних «Наркобізнес» Управління оперативної інформації МВС України;

- з 30.10.2001 по 20.07.2002 начальник центру міжвідомчої інформації Управління оперативної інформації МВС України;

- з 20.07.2002 по 06.12.2002 заступник начальника ідентифікаційних та довідкових обліків - начальник відділу оперативно-довідкового обліку Департаменту інформаційних технологій при МВС України;

- з 30.06.2005 по 29.06.2010 працював в Секретаріаті Президента України.

Так, пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII визначено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень цього ж закону, для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини 1статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Статтею 46 Закону України від 10.12.2015 "Про державну службу" визначено особливості стажу державної служби, зокрема пунктом 2 зазначено, що до стажу державної служби зараховуються:

1) час перебування на посаді державної служби відповідно до цього Закону;

2) час перебування на посаді народного депутата України;

3) час перебування на посадах працівників дипломатичної служби;

4) час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування";

5) час перебування на посадах суддів;

6) час перебування на посадах прокурорів;

7) час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання;

8) час професійного навчання державного службовця з відривом від служби, якщо не пізніше 75 днів після його завершення така особа повернулася на державну службу, крім випадків, установлених законом;

9) період, коли державний службовець не працював з поважних причин, але залишався у трудових відносинах з державним органом;

10) час перебування державного службовця у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду - у відпустці без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше ніж до досягнення дитиною шестирічного віку;

11) час перебування на посадах радників, помічників, уповноважених та прес-секретаря Президента України, працівників секретаріатів Голови Верховної Ради України, його Першого заступника та заступника, працівників патронатних служб Прем'єр-міністра України та інших членів Кабінету Міністрів України, помічників-консультантів народних депутатів України, помічників та наукових консультантів суддів Конституційного Суду України, помічників суддів, а також на посадах патронатних служб в інших державних органах.

Відповідно до п.6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою КМ України від 25.03.2016 № 229, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу».

Відповідно до пункту 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу» стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Таким чином, в даному випадку слід керуватися Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою КМ України від 03.05.1994 № 283 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 2 Порядку, до стажу державної служби зараховується робота (служба): на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв'язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів; на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що період роботи позивача на посадах в відділі внутрішніх справ, в управлінні внутрішніх справ, Головному управлінні МВС України в м. Києві та Міністерстві внутрішніх справ України з 10.10.1982 по 06.12.2002, а саме 20 років 1 місяць та 28 днів, зараховується до стажу державної служби, у зв'язку із чим відмова відповідача у визначенні та призначенні пенсії державного службовця є протиправною.

Зокрема, вбачається, що за час перебування позивача на вказаних посадах йому присвоювались звання, що є передумовою для зарахування вказаного стажу до державної служби на підставі п. 7 ст. 46 Закону України від 10.12.2015 "Про державну службу".

Крім того, частиною 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї станом за станом здоров'я і віком громадян України, пов'язані із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

У статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зазначено, що час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом «в» частини третьої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що до стажу роботи зараховується, зокрема, військова служба, незалежно від місця проходження служби.

Враховуючи зазначене, відповідач повинен зарахувати час проходження позивачем військової служби з 06.11.1973 по 11.11.1975, а саме 2 роки та 5 днів, до його стажу державної служби. Враховуючи викладене, позивач має стаж роботи на державній службі - більше 27 років.

Зокрема, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 №622, право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» мають чоловiки, якi досягли вiку 62 роки. До досягнення зазначеного вiку право на призначення пенсiї мають чоловiки 1955 року народження i старшi пiсля досягнення ними, зокрема, 61 рiк 6 мiсяцiв - якi народилися з 1 сiчня 1955 р. по 31 грудня 1955 р.

З огляду на те, що позивач народився 23.07.1955, а станом на момент звернення до відповідача з заявою про призначення пенсії останній досяг віку 61 рік 6 місяців, та він мав більше ніж 25 років, на посадах віднесених до категорії державних службовців, то суд першої інстанції вірно зазначив про наявність права на призначення пенсії державного службовця.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта щодо відсутності підстав для призначення пенсії позивачу, з огляду на вищевказані вимоги закону та обставини справи.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів також критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість.

Згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, всупереч вимог ч.2 ст.71 КАС України, не обґрунтував свою правову позицію у встановленому порядку.

Відповідно до частини першої статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни постанови суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 186, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення, а постанову Деснянського районного суду міста Києва від 08.11.2017 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги в порядку ст.212 КАС України.

(Ухвалу у повному обсязі складено 18.12.2017)

Головуючий суддя: Ю.А. Ісаєнко

Суддя: Г.В. Земляна

Суддя: Є.О. Сорочко