Справа № 233/3905/17
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2017-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року справа №233/3905/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів: Гаврищук Т.Г., Сухарька М.Г., розглянув в порядку письмового провадженняапеляційну скаргу Костянтинівського об'єднаного управління пенсійного фонду України Донецької області на постанову Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2017 року у справі № 233/3905/17 ( ОСОБА_1,м. Костянтинівка повний текст виготовлено 09.10.2017 року) за позовом ОСОБА_2 до Костянтинівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності неправомірною, скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

14 серпня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що з липня 2014 року перебував на обліку в Костянтинівському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області як отримувач пенсії за віком. До жовтня 2015 року відповідач по справі нараховував позивачеві пенсію, перераховуючи належні до виплати суми на рахунок, відкритий в ПАТ Ощадбанк. В жовтні 2015 року на пенсійний рахунок позивача не була зарахована щомісячна пенсія. Невиплата пенсії відбулась на підставі рішення комісії про призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Підстави припинення виплати пенсії передбачені ст.49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Припинення виплати пенсії має відбуватись за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду. Відповідачем в порушення ст.49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» припинено виплату позивачу пенсії без прийняття відповідного рішення та за відсутності законодавчо встановлених підстав. В діях відповідача, на думку позивача, містяться ознаки дискримінації відносно нього, як внутрішньо переміщеної особи.

Позивач просив суд: - визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті йому з жовтня 2015 року пенсії за віком; - визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про припинення виплати пенсії позивачу; - зобовязати відповідача поновити виплату пенсії негайно після проголошення судового рішення, нарахувати пенсію та сплатити заборгованість за весь період, починаючи з жовтня 2015 року.

Постановою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2017 року у справі № 233/3905/17 позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправною бездіяльність Костянтинівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати ОСОБА_2 пенсії за віком з 01 березня 2016 року. Зобовязано Костянтинівське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області поновити ОСОБА_2 нарахування та виплату пенсії за віком з 01 березня 2016 року. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання постанови суду в межах суми пенсії за один місяць.

Відповідач не погодився з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції через порушення норм матеріального права та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відсутність внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання перебування є порушенням обов'язкової умови для отримання соціальних послуг відповідно дост.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України. Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач по справі ОСОБА_2 (а.с.4) є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № 107519 (а.с.5).

Відповідно до довідки від 12 січня 2015 року № НОМЕР_1 позивача ОСОБА_2 взято на облік як особу, яка перемістилась з тимчасово окупованої території або району проведення антитерористичної операції за адресою: м. Костянтинівка, вул. Котовського, 66 (а.с.5 на звороті, 23).

12 січня 2015 року позивач звернувся до Костянтинівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою про виплату йому пенсії за фактичним місцем проживання в м. Костянтинівка (а.с.24).

Розпорядженням № 23604 від 18 лютого 2015 року позивача було взято на облік в Костянтинівському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області та призначено пенсію з 12 січня 2015 року (а.с.25).

Відповідно до довідки УСЗН Костянтинівської міської ради від 25 вересня 2017 року № 01-20-8563-06 ОСОБА_2 з 12 січня 2015 року перебував в управлінні на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про взятих на облік переміщених осіб. У звязку з тим, що ОСОБА_2не звертався до управління за продовженням терміну дії довідки № НОМЕР_1 від 12 січня 2015 року, 28 вересня 2016 року вказана довідка була відправлена в архів, як така, що не відповідала вимогам чинного законодавства (а.с.27).

Розпорядженням начальника Костянтинівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 03 березня 2016 року ОСОБА_2 припинено виплату пенсії з 01 березня 2016 року у звязку із зясуванням фактичного місця проживання (а.с.22).

При цьому слід зауважити, що ані пенсійна справа пенсіонера, ані матеріали справи не містять рішення територіальних органів Пенсійного фонду про припинення виплати пенсії ОСОБА_2 як то передбачено ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Встановлені обставини підтверджені матеріалами справи і не є спірними. Спірним у справі є правомірність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачеві з березня 2016 року.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб від 20.10.2014 №1706-VII (далі Закон № 1706-VII). Згідно статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону №1058, згідно з якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством. Встановлено, що відповідачем не приймалося рішення про припинення виплати пенсії позивачеві з березня 2016 року, що не спростовується представником відповідача. Підстави припинення виплати пенсії передбачені ст.49 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-VI (далі Закон №1058). Згідно з ч.1 ст.49 Закону №1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом. Враховуючи наведені норми, колегія суддів дійшла висновку про порушення відповідачем вимог ч.1 ст. 49 Закону №1058, оскільки з березня 2016 року позивачеві припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав. Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою. Оцінюючи спірні правовідносини колегія суддів застосовує положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обовязків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення тощо. Колегія суддів застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року № 3477-IV. Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. На підставі встановлених обставин справи та наведених нормативно-правових норм, які регулюють спірні відносини, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду першої інстанції відсутні. Керуючись ст. 308, 311, 316, 321, п. 2, ч. 5 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Костянтинівського об'єднаного управління пенсійного фонду України Донецької області на постанову Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2017 року у справі № 233/3905/17 - залишити без задоволення.

Постанову Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2017 року у справі № 233/3905/17 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 20 грудня 2017 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий А.А. Блохін

Судді Т.Г. Гаврищук

ОСОБА_3