Справа № 243/10530/17
Суддя: Мірошниченко Л. Є.
Дата ухвалення: 2017-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Номер провадження №2-а/243/689/2017
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 грудня 2017 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Мірошниченко Л.Є.

при секретарі Мирошниченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 7 м. Слов`янська Донецької області адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участю третьої особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним рішення та зобов`язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу, -
В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2017 року до суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, за участю третьої особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним рішення та зобов`язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу, обґрунтувавши свої вимоги тим, що 15.05.1989 року, згідно наказу МО СРСР № 117 від 28.03.1989 року, він був демобілізований зі служби в збройних силах СССР (прикордонні війська), що підтверджується його військовим квитком серії НОМЕР_1 . 04.12.2014 року йому встановлено 3 групу інвалідності внаслідок поранення, контузії і захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби в країнах, де велись бойові дії, тому він має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.
Первісно він звертався з питанням виплати йому одноразової грошової допомоги до Донецького обласного військового комісаріату, Державної прикордонної служби України, які роз`яснили, що виходячи з того, що призов його на військову службу та звільнення з цієї служби здійснювались на підставі наказів Міністра оборони колишнього СРСР і згідно із законодавством він перебуває на військовому комісаріаті Міністерства оборони України, питання стосовно виплати йому одноразової грошової допомоги має розглядати Міністерство оборони України.
Рішенням від 06.07.2017 року № 248/3/6/2405, яке виражене у формі листа, який був ним отриманий 20.11.2017 року, Міністерство оборони України за його заявою відмовило йому у виплаті відповідної одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням III групи інвалідності з посиланням на те, що воно не є правонаступником Прикордонних військ КДБ СРСР.
Вважає це рішення незаконним та необґрунтованим та просить суд:
- визнати неправомірним та скасувати рішення Міністерства оборони України виражене у формі листа від 06.07.2017 року № 3/6/2405 про відмову йому у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням III групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії;
- зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням III групи інвалідності пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності (частина перша пункту 6 Порядку № 975).
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву розглядати справу без його участі, вимоги, викладені в позовній заяві підтримує, просить їх задовольнити (а.с.33).

Представник відповідача Міністерства оборони України старший офіцер Східнго територіального юридичного відділу Мазур Л.Б., яка діє на підставі довіреності від 26.12.2016 року (а.с.27), у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, суду надано письмові заперечення, відповідно до яких вважають позов таким, що не підлягає задоволенню, оскільки дійсно, згідно статті 4 Закону СРСР від 12.10.1967 року «Про загальний військовий обов`язок», який був чинний під час проходження позивачем дійсної військової служби (стаття 5 Закону), Збройні Сили СРСР складалися з Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, прикордонних і внутрішніх військ. Пунктом 2 Закону СРСР від 15.03.1953 року «Про перетворення міністерств СРСР» об`єднано Воєнне міністерство СРСР і Воєнно-Морське міністерство СРСР в єдине Міністерство - Міністерство оборони СРСР, яке існувало під час проходження позивачем дійсної військової служби.
Зазначили, що згідно Воєнного енциклопедичного словника (видання друге, Москва: Воєнне видавництво, 1986 рік), МО СРСР ніколи не було органом управління для прикордонних військ, керівництво якими здійснювалося Комітетом державної безпеки СРСР та підпорядкованим йому Головним управлінням Прикордонних військ, чим підтверджується те, що Міноборони є неналежним Відповідачем, що є підставою для відмови в позові.
Як відомо, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 21.03.1989 року № 10224-XI «Про виведення зі складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх та залізничних
військ», затвердженим Законом СРСР від 31.07.1989 року:
- виведено зі складу Збройних Сил СРСР прикордонні, внутрішні, і залізничні війська
(пункт 1);
- встановлено, що загальний військовий обов`язок поширюється на громадян, які
проходять військову службу як у Збройних Силах СРСР, так і в прикордонних, внутрішніх і
залізничних військах (пункт 2);
В свою чергу, та обставина, що призов позивача на строкову військову службу та звільнення з цієї служби відбувалися на підставі наказів Міністерства оборони колишнього СРСР і відповідно до законодавства позивач перебував на військовому обліку у відповідному військовому комісаріаті Міністерства оборони України, що підтверджується військовим квитком позивача, не є визначальною у питанні визначення належним відповідачем Міноборони, оскільки відповідно до абзацу першого пункту 3 Указу № 10224-ХІ встановлено для прикордонних, внутрішніх і залізничних військ порядок, строки і умови проходження служби, комплектування особовим складом такі ж, як і для Радянської Армії і Військово-Морського Флоту.
Це означає, що після 21.03.1989 року було збережено існуючий в Радянській Армії і Військово-Морському Флоті порядок комплектування військовослужбовцями строкової служби інших військових формувань шляхом призову громадян та звільнення їх з військової служби наказами Міністра оборони СРСР через військові комісаріати, а також перебування громадян, які є військо зобов`язаними на військовому обліку у військових комісаріатах
З іншого боку, навіть на даний час вказаний порядок збережено, оскільки інші військові формування (Державна прикордонна служба України (до переходу повністю на контрактну службу), Національна гвардія України, а до неї - внутрішні війська Міністерства внутрішніх справ, Державна спеціальна служба транспорту України), крім Збройних Сил України, також комплектувалися та комплектуються військовослужбовцями строкової служби шляхом їх призову наказами Міністерства оборони України через підпорядковані йому військові комісаріати. Таким чином, зазначені обставини у їх сукупності свідчать про те, що Міноборони є неналежним Відповідачем, що є підставою для відмови в позові.
Зазначили, що як відомо з Воєнного енциклопедичного словника (видання друге, Москва: Воєнне видавництво, 1986 рік, сторінка 445) 05.03.1953 року, Міністерство державної безпеки СРСР та Міністерство внутрішніх справ СРСР були об`єднані в Міністерство внутрішніх справ СРСР, з якого Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13.03.1954 року було виділено Комітет державної безпеки при Раді Міністрів СРСР (з 1978 року - Комітет державної безпеки СРСР), тобто вже з 13.03.1954 року існували окремо Міністерство внутрішніх справ СРСР та Комітет державної безпеки при Раді Міністрів СРСР (з 1978 року - Комітет державної безпеки СРСР), до складу якого входили прикордонні війська, і такий розподіл існував аж до розпаду СРСР в 1991 році.
Таким чином, ні Комітет державної безпеки СРСР, ні прикордонні війська, які перебували в підпорядкуванні та управлінні Комітету державної безпеки СРСР та входили до складу Збройних Сил СРСР, Міністерством оборони СРСР ніколи не фінансувалися, в тому числі до, під час ми після проходження позивачем дійсної строкової військової служби в прикордонних військах, чим підтверджується те, що Міноборони є неналежним відповідачем, що є підставою для відмови в позові.
Зауважили, що одноразова грошова допомога військовослужбовцям, які проходили дійсну строкову військову службу у прикордонних військ колишнього СРСР, які на той час підпорядковувались та входили до структури Комітету державної безпеки СРСР та здійснювали розрахунок зі звільненими військовослужбовцями, на сьогоднішній день повинна виплачуватися Адміністрацією Державної прикордонної служби України, у зв`язку з чим Міноборони с неналежним відповідачем по справі, то с підставою для відмови в позові.
Крім того, зазначили, що беручи до уваги період проходження позивачем дійсної строкової військової служби доказами про наявність у нього поранення, контузії головного мозку та причинного зв`язку могли бути виключно постанова ВЛК про причинний зв`язок поранення (контузії, травми, каліцтва) з перебуванням на фронті, виконанням обов`язків військової служби, видана на підставі достовірних документів (довідка командира військової частини про обставини поранення, контузії, травми, каліцтва, службова або медична характеристика, виписка з книги обліку хворих в амбулаторії при первинному зверненні за медичною допомогою, карточка обліку травми, матеріали адміністративного розслідування, дізнання або кримінальної справи, атестації, довідка цивільного лікувального (лікувально-профілактичного закладу), історія хвороби або виписка з неї. свідоцтво про хворобу, запис лікаря військової частини або лікаря військового лі кувально-профілактичного закладу в медичній книжці військовослужбовця, довідка архівної установи) про причини і обставини, при яких вони отримані, і які складені не пізніше одного місяця після отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми, каліцтва). Жодного з вказаних документів позивачем надано не було і вони відсутні в його особовій справі, яка зберігається у військовому комісаріаті за місцем його проживання. Отже, за відсутності вказаних документів, також неможливо визначити право позивача на отримання одноразової грошової допомоги, що є підставою для відмови в позові.
Позовна вимога про зобов`язання Міноборони прийняти рішення про призначення та виплату мені одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням III групи Інвалідності пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення, інвалідності (частина перша пункту 6 Порядку № 975, є формою втручання в дискреційні повноваження Міноборони та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Наголосили, що при розгляді справи за адміністративними позовами про зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу по інвалідності, адміністративний суд вправі зобов`язати відповідний орган розглянути зазначене питання, а не приймати рішення про виплату такої допомоги, що не належить до компетенції суду.
Таким чином, Міноборони позов не визнає, заперечує проти позову і вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є незаконними, безпідставними та необґрунтованими, і такими, що задоволенню не підлягають, просять суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі та у зв`язку з службовою необхідністю та обмеженням витрат на службові відряджені
просять визнати причину неприбуття в судове засідання представника Міністерства оборони
України поважною та провести судове засідання без участі Міністерства оборони України (а.с.22-26).
Представник третьої особи Донецького обласного військового комісаріату, будучи належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, шляхом отримання судових повісток (а.с.21) у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Суд, вивчивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
З матеріалів справи, вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлено третю групу інвалідності - поранення, контузії і захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби в країнах, де велись бойові дії, що підтверджується виписками МСЕК серії 10 ААВ № 496600 від 25.11.2014 року та серії АВ № 0596580 від 03.12.2015 року та посвідченням серії НОМЕР_2 від 05.12.2014 року (а.с.9, 10,11).
Як вбачається з військового квитка серії НОМЕР_1 від 30.06.1986 року, 15.05.1989 року ОСОБА_1 , згідно наказу МО СРСР № 117 від 28.03.1989 року, було демобілізовано зі служби в збройних силах СССР (прикордонні війська) (а.с.13-14).
Листами Державної прикордонної служби України від 02.02.2017 року та ІНФОРМАЦІЯ_1 від 16.03.2016 року ОСОБА_1 було роз`яснено, що виходячи з того, що призов його на військову службу та звільнення з цієї служби здійснювались на підставі наказів Міністра оборони колишнього СРСР і згідно із законодавством він перебуває на військовому комісаріаті Міністерства оборони України, питання стосовно виплати йому одноразової грошової допомоги має розглядати Міністерство оборони України (а.с.6-7, 8).
Як вбачається з листа Департаменту фінансів Міністерство оборони України від 06.07.2017 року № 248/3/6/2405, ОСОБА_1 було відмовило у виплаті відповідної одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням III групи інвалідності з посиланням на те, що воно не є правонаступником Прикордонних військ КДБ СРСР (а.с.5).
Вирішуючи питання про неправомірність відмови у виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , суд виходить з наступного.
В силу вимог статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Згідно частини 1 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Частиною 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога, а саме:
1) загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби;
2) смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби;
3) загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві;
4) встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті;
5) встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби;
6) встановлення військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження цих зборів, служби у військовому резерві;
7) отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності;
8) отримання військовослужбовцем строкової військової служби поранення (контузії, травми або каліцтва) у період проходження ним строкової військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності;
9) отримання військовозобов`язаним або резервістом, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, поранення (контузії, травми або каліцтва) при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності.
Відповідно до частини 1 статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі:
а) 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 1 - 3 пункту 2 статті 16 цього Закону;
б) 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Як зазначено вище, позивачу ІІІ група інвалідності встановлена з 04.12.2014 року.
Суд зазначає, що право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з її проходженням, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, тобто, в даному випадку, саме з моменту настання інвалідності, а не з моменту звільнення з військової служби.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 23.10.2014 у справі № К/800/1679/14 та постановах Верховного суду України від 10.03.2015 у справі №21-563а14, від 21.04.2015 у справі №21-135а15.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ІІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІІ).
Відповідно до статті 41 цього Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України від 20 грудня 1999 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII).
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців визначені Законом № 2011-XII.
Відповідно до частини першої статті 16 Закону № 2011-XII (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; надалі Закон № 2011-ХІІ), одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з Дим Законом мають право на її отримання.
Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті (підпункт 4 частини другої статті 16 Закону № 2011-XII).
Відповідно до пункту «б» частини першої статті 16-2 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи.
Згідно з частиною шостою статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ, одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві -резервістами. Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975).
Пунктом 6 цього Порядку передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується; військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі: 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.
Згідно пункту 3 Порядку № 975, у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Відповідно до пункту 12 Порядку, призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).
З метою виконання положень статті 16-3 Закону № 2011-XII, наказом Міністра оборони України від 12.04.2007 року № 168 «Про організацію роботи та призначення комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби» (далі - Наказ МО № 168) створена у Міністерстві оборони України постійно діюча комісія з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби. До складу даної комісії (голова) входить заступник Міністра оборони України.
В силу положень Наказу МО № 168 відповідну пропозицію для вирішення питання позивача (позитивну чи негативну) повинна надати постійно діюча комісія з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби. За наслідком розгляду такої пропозиції комісії Міністр оборони України приймає відповідне рішення.
Пунктом 13 Порядку № 975 передбачено, що керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку. Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.
Згідно пункту 15 Порядку № 975, рішення про відмову у призначенні грошової допомоги може бути оскаржене в установленому порядку.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 з дня встановлення 3 групи інвалідності, набув право на отримання одноразової грошової допомоги, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, суд приходить до висновку, що Міністерство оборони неправомірно відмовило останньому у виплаті одноразової допомоги.
Поряд з цим, доводи відповідача, що Міністерство оборони України не є правонаступником Прикордонних військ КДБ СРСР не є підставою для відмови, з огляду на те, що частиною 6 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» чітко передбачено, що обов`язок щодо призначення і виплати вказаної допомоги покладено на Міністерство оборони України.
При цьому, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення п. 4 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п. 8 Порядку, оскільки на час встановлення інвалідності (з 04.12.2014 - день встановлення інвалідності) позивач уже був звільнений з військової служби.
Також, суд звертає увагу на те, що, статтями 1, 2 Угоди між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей, яка набула чинності для України 14.02.1992 року, встановлено, що за військовослужбовцями, особами, які звільнились з військової служби і проживають на території держав-учасниць Співдружності, а також членами їхніх сімей зберігаються права і пільги, встановлені раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу РСР. Односторонні обмеження зазначених прав і пільг військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей не допускаються.
Держави Співдружності своїм законодавством встановлюють і забезпечують всю повноту політичних, соціально-економічних та особистих прав і свобод військовослужбовцям, особам, звільненим з військової служби, та членам їхніх сімей відповідно до норм міжнародного права і положень цієї Угоди.
Статтею 4 зазначеної Угоди передбачено, що держави-учасниці Співдружності беруть на себе зобов`язання у 1992 році розробити і прийняти взаємопогоджені законодавчі акти про соціальний захист військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей.
Законом України «Про ратифікацію Протоколу до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців,осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14.02.1992 року» від 07.06.2001 року № 2495-ІІІ ратифіковано Протокол до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14.02.1992 року.
Відповідно до статті 1 даного Протоколу, на громадян, які проходили військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР та які переведені (зараховані) на військову службу в Збройні Сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї Держави Співдружності до іншої поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання.
Таким чином, наведеними вище міждержавними Угодами не встановлено порядок отримання одноразової грошової допомоги, однак, зазначеними актами гарантується кожному військовослужбовцю, який проходив військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР, право на отримання пільг, гарантій та компенсацій на території тієї держави Співдружності, на якій він проживає.
В свою чергу, право на отримання одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, якому встановлено інвалідність внаслідок виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії закріплене у статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та в Порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року.
Таким чином, саме на Міністерство оборони України повинен бути покладений обов`язок нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).
Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.
Виходячи з вищенаведеного, суд доходить до висновку, що вимога позивача щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням III групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності (частина перша пункту 6 Порядку № 975), є обґрунтованою.
З урахуванням наведених обставин та правових норм, суд доходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2-15, 19-21, 72-79, 90, 94, 122, 123, 132, 159-161, 164, 192-194, 224-228, 255, 293-295 КАС України, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд, -
В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участю третьої особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним рішення та зобов`язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу задовольнити.
Визнати неправомірним та скасувати рішення Міністерства оборони України виражене у формі листа від 06.07.2017 року № 3/6/2405 про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 , у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням III групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 , одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням III групи інвалідності пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності (частина перша пункту 6 Порядку № 975).
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Судом апеляційної інстанції в адміністративних справах є апеляційний адміністративний суд, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться місцевий адміністративний суд (місцевий загальний суд як адміністративний суд чи окружний адміністративний суд), що ухвалив рішення.

Суддя Слов`янського
міськрайонного суду Л.Є. Мірошниченко