Справа № 520/4699/17
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2017-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 р.м.ОдесаСправа № 520/4699/17

Категорія: 10.3 Головуючий в 1 інстанції: Калініченко Л.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

за участю секретаря судового засідання Тутової Л.С.

апелянта ОСОБА_1

представника апелянта ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Київського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання права на отримання разової грошової допомоги до 05 травня в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком та про зобовязання виплатити недоотриману допомогу в розмірі 6440 грн., -

ВСТАНОВИВ:

21 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з адміністративним до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, в якому просив суд:

- визнати за позивачем право на отримання разової грошової допомоги до 05 травня в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком;

- зобовязати відповідача виплатити недоотриману допомогу в розмірі 6440 грн. у звязку з чим видати позивачу разове грошове доручення на отримання належної суми коштів у відповідній установі банку.

Постановою від 19 вересня 2017 року, ухваленою у відкритому судовому засіданні, Київський районний суд м. Одеси відмовив у задоволенні адміністративного позову.

Не погоджуючись з постановою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не дотримався жодного закону розслідування справи, а оскаржена постанова не містить обґрунтувань доводів суду першої інстанції, проте як самі по собі аргументи не установлені в силогізм без логічного звязку з тезою логічного, юридичного значення не мають.

Також апелянт зазначає, що відповідач жодного аргументу в своєму запереченні не обґрунтував на істинність, що не відображено судом першої інстанції, в той час як позивач свої обовязки виконав належним чином, оскільки доказова база зібрана і представлена найкращим засобом тези обґрунтовані на істинність за допомогою класичного дедуктивного міркування і законів, які діють в області права всього світу більше як 2,5 тисячі років.

Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради не надав письмових заперечень на апеляційну скаргу.

Ухвалюючи постанову про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції встановив, що позивач має статус інваліда війни 2 групи та має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни (посвідчення серії Б №030135 від 10 січня 1997 року) та перебуває на обліку в Департаменті праці та соціальної політики Одеської міської ради, що також особисто визнано сторонами у справі в судовому засіданні.

Також суд першої інстанції встановив, що у 2016 року позивачу до 5 травня проведено виплату щорічної разової грошової допомоги як інваліду війни 2 групи у розмірі 2600 грн., що визнано сторонами у справі.

Оскільки розмір отриманої щорічної одноразової грошової допомоги як інваліду війни 2 групи, є меншим, ніж передбачено ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивач звернувся до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради з письмовою заявою про перерахунок та виплату недоплаченої суми грошової допомоги.

Проте, Департаментом праці та соціальної політики Одеської міської ради листом №01-ш-903/гую від 24.03.2017 року (а.с.8) у задоволенні заяви позивача відмовлено. Не погодившись з вказаним рішенням Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Суд першої інстанції встановив, що спір за участю Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, як суб'єкта владних повноважень (п.7 ч.1 ст.3 КАС України) є публічно-правовим і його вирішення згідно п.1 ч.1 ст.17 КАС України, належить до компетенції адміністративних судів України, оскільки відповідач, як суб'єкт владних повноважень реалізовувало у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством управлінські функції щодо соціального захисту населення.

Також суд першої інстанції встановив, що спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Бюджетним кодексом України, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Посилаючись на приписи ст. 19 Конституції України, ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №107-VI від 28.12.2007р., Рішення Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22.05.2008 року, Закону України від 28.12.2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», Постанову КМУ від 02.03.2016 № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», Рішення Конституційного Суду України, викладеної від 26.12.2011 № 20-рп/2011, від 25.01.2012 року № 1-11/2012, від 25.12.2012 року № 3-рп/2012, суд першої інстанції дійшов висновку, що розмір щорічної разової грошової допомоги позивачу до 5 травня за 2016 рік визначається Постановою Кабінету Міністрів України та становить 2600 грн.

При цьому суд першої інстанції посилався на аналогічну правову позицію, викладену в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 13 квітня 2017 року, по справі №К/800/11679/17, від 20 квітня 2017 року по справі №К/800/12619/17, від 07 липня 2017 року за №К/800/22833/17.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач діяв у межах своїх повноважень та у спосіб передбачений чинним законодавством, щорічна одноразова грошова допомога до 5 травня за 2016 рік нарахована та виплачена позивачу у відповідності до положень Закону України від 28.12.2014 № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» та Постанови Кабінету Міністрів України №141 від 02.03.2016 року, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають, внаслідок їх необґрунтованості та безпідставності.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення осіб, які зявились у судове засідання, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 є інвалідом другої групи та має статус інваліда війни і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни (а.с. 2).

Сторонами у справі не оспорюється той факт, що у квітні 2016 році ОСОБА_1 отримав щорічну разову грошову допомогу до 05 травня в розмірі 2600 грн., який встановлений Постановою КМУ № 141 від 02.03.2016 року.

Предметом спору в цій справі є право апелянта на отримання щорічної разової грошової допомоги до 05 травня в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, та зобовязання відповідача виплатити недоплачену суму щорічної разової грошової допомоги до 05 травня за 2016 рік в розмірі 6 440 грн.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову, апеляційний суд виходить з наступного.

Законом України від 25.12.1998 року № 367-XIV стаття 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» була доповнена частиною четвертою, яка передбачала, що щорічно до 05 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам І групи десять мінімальних пенсій за віком; ІІ групи вісім мінімальний пенсій за віком; ІІІ групи сім мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до Закону України від 04.02.2002 року № 52-IV «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» частина четверта статті 13 стала частиною пятою.

В подальшому Законом України від 20.12.2005 року № 3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» була зупинена на 2006 рік дія частини пятої статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»

Також Законом України від 19.12.2006 року № 489-V «Про Державний бюджет України на 2007 рік» була зупинена на 2007 рік дія частини пятої статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Проте таке зупинення на 2007 рік визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 19.07.2007 року.

З 01 січня 2008 року частина пята статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» зазнала змін та відповідно до Закону України від 28.12.2007 року № 107-VІ «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» була викладена в новій редакції за якою щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законами про Державний бюджет України. зазначені зміни були визнані неконституційними Рішенням Конституційного суду України від 22.05.2008 року № 10-рп/2008.

З 22 травня 2008 року відновила дію частина пята статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», якою встановлено, що щорічно до 05 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам І групи десять мінімальних пенсій за віком; ІІ групи вісім мінімальних пенсій за віком; ІІІ групи сім мінімальних пенсій за віком.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» від 22.12.2011 року № 4282-VI, який набрав чинності з 01.01.2012 року, встановлено, що у 2012 році норми і положення, окрім інших, ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України на 2012 рік. У встановленому законом порядку положення пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» від 22.12.2011 року № 4282-VI, неконституційними не визнавались.

Пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» від 06.12.2012 року № 5515-VI, який набрав чинності з 01.01.2013 року, встановлено, що у 2013 році норми і положення, окрім інших, ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України на 2013 рік. У встановленому законом порядку положення пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» від 06.12.2012 року № 5515-VI, неконституційними не визнавались.

Пунктом 67 Прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» від 16.01.2016 року № 719-VII, установлено, що норми і положення, зокрема, статей 12 16 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»№ 3551-XII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообовязкового державного соціального страхування на 2014 рік. Прикінцеві положення Закону № України «Про державний бюджет України на 2014 рік» від 16.01.2016 року № 719-VII доповнено пунктом 67 згідно із Законом України від 31 липня 2014 року № 1622-VII «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», який набрав чинності з 16 серпня 2014 року. Зазначені зміни у встановленому законом порядку не були визнані неконституційними.

Законом України від 28.12.2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», який набрав чинності з 01.01.2015 року, розділ VI Бюджетного кодексу України був доповнений пунктом 26, відповідно до якого норми і положення, окрім інших, ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та бюджетів фондів загальнообовязкового державного соціального страхування. Зазначені зміни не були визнані неконституційними.

03.03.2016 року Кабінет міністрів України прийняв Постанову № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» підпунктом першим пункту першого якої встановлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 05 травня здійснює Міністерство соціальної політики у таких розмірах, зокрема, для інвалідів війни другої групи 2 600 грн.

Враховуючи викладене, апеляційний суд зазначає, що на час виплати у квітні 2016 року апелянту, інваліду війни другої групи, щорічної разового грошової допомоги до 05 травня в розмірі 2 600 грн., частиною пятою статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року № 3551-XII, яка відновила свою редакції з 22.05.2008 року, передбачена виплата такої допомоги у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, але 01.01.2015 року виплата такої допомоги здійснюється у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, що визначено Законом України від 28.12.2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», прийнятим пізніше у часі, та який не був визнаний неконституційним і на підставі якого Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 141 від 02.03.2016 року.

Таким чином, є два нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу, але по-різному регулюють спірні правовідносини, а тому для правильного вирішення справи підлягає вирішенню питання щодо застосування нормативно-правових актів, які мають однакову юридичну силу і прийняті одним нормотворчим органом, але по-різному регулюють одні й ті ж правовідносини.

Вирішуючи зазначене питання апеляційний суд зазначає що Конституційний Суд України в мотивувальній частини Рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.».

За таких підстав апеляційний суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах, в частині порядку і розміру виплати щорічної разової грошової допомоги до 05 травня, яка передбачена частиною пятою статті 13 Закону України України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року № 3551-XII, застосовуються приписи пункту 26 розділу VI Бюджетного кодексу України (в редакції Закону від 28.12.2014 року № 79-VIII), та Постанова КМУ № 141 від 02.03.2016 року.

Таким чином, оскільки апелянт у квітні 2016 року отримав щорічну разову грошову допомогу до 05 травня в розмірі 2 600 грн., що відповідає чинному законодавству, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Також апеляційний суд погоджується з посиланням суду першої інстанції на Рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 року у справі № 20-рп/2011, в якому Конституційний суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист.

Доводи апеляційної скарги щодо недотримання судом першої інстанції норм законів, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Інші доводи апеляційний суд відхиляє як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову. При цьому апеляційний суд зазначає, що доводи апелянта щодо відсутності у судовому рішенні суду першої інстанції обґрунтованості на істинність через силогізм дедуктивним засобом, є особистою думкою апелянта та його представника, яка не обґрунтована із зазначенням того у чому саме полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права судом першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у звязку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2, 6, 11, 69-71, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 206, 211, 212, ч. 5 ст. 254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Київського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Повний текст судового рішення складений 18 грудня 2017 року.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя М.П.Коваль

суддя О.О.Кравець