Справа № 522/8358/16-а
Суддя: Загороднюк В. І.
Дата ухвалення: 2017-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/8358/16-а
Провадження 2-а/522/730/17
07.12.2017 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:
Головуючого - судді Загороднюка В.І.
при секретарі – Міневич Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі справу за адміністративним позовом Первинної профспілкової організації підприємців Малиновського ринку до Виконавчого комітету Одеської міської ради, третя особа Комунальне підприємство „Малиновський ринок” про визнання нечинним рішення, -
Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача та просить визнати нечинним рішення виконавчого комітету Одеської міської ради за №128 від 28.04.2016 р. «Про встановлення тарифів на послуги, що надаються комунальним підприємством «Малиновський ринок» з моменту прийняття.
При цьому посилається на те, що 28.04.2016 р. виконавчий комітет Одеської міської ради прийняв рішення за №128 «Про встановлення тарифів на послуги, що надаються комунальним підприємством «Малиновський ринок». Вважає вказане рішення таким, що підлягає скасуванню з мотивів його невідповідності Конституції та законам України, необґрунтованості розрахунків тарифу.
Наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 26 лютого 2002 року N 57/188/84/105, який, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 березня 2002 р, за N 288/6576 затверджено Правила торгівлі на ринках, відповідно до абзацу 2 п. 19 яких встановлено: «Тарифи на послуги ринку, що пов'язані із забезпеченням діяльності ринкового господарства, встановлюються адміністрацією ринку відповідно до чинного законодавства»
Аналогічна норма міститься в абзаці 2 п. 18 Правил торгівлі на ринках, затверджених рішенням Одеської міської ради за № 4221-IV від 15.07.2005 р.
За думкою позивача окремого Закону чи нормативно-правового акту, який встановлює порядок затвердження тарифів на послуги, що надаються продовольчими чи непродовольчими ринками підприємцям в Україні немає тому за таких обставин для врегулювання спірних відносин, позивач вважає слід застосувати Закон України «Про житлово-комунальні послуги».
КП «Малиновський ринок» мав розробити розрахунки економічно обґрунтованих витрат на свої послуги і надати його на розгляд виконавчому комітету Одеської міської ради.
Протягом п'яти робочих днів з дня подання відповідних розрахунків до органу місцевого самоврядування суб'єкти господарювання інформують споживачів про намір здійснити зміну тарифів. Проте, ні КП «Малиновський ринок», а ні відповідачем не було проінформовано споживачів (приватних підприємців, що здійснюють діяльність на території Малиновського ринку) про намір здійснити перерахунок тарифів на послуги у спосіб, передбачений законом, а саме протягом 5-ти днів з дня подання розрахунків до органу місцевого самоврядування.
Крім того, позивач вважає, що тарифи, затверджені спірним рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради є економічно необґрунтованими.
Розрахунок тарифів виконано без додержання вимог Порядку розрахунку цін на послуги та оренду торгових приміщень (площ) та їх обслуговування на ринках з продажу продовольчих та непродовольчих товарів, затвердженого наказом Міністерства економіки України, Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 30 червня 2009 р.№ 638/109.
Розміщена в мережі Інтернет калькуляція, виконана співробітниками КП «Малиновський ринок» та фактично без врахування основних положень вказаного Порядку, не зазначено витрати (собівартість) калькуляції не підтверджено фінансовими документами всупереч вимог діючого законодавства. Калькуляція не містить інформації про обсяги фінансових витрат за попередні роки, відсутні будь-які вказівки на первинні документи фінансового обліку та звітності які б могли підтвердити надану калькуляцію, відсутній аналіз зміни ціни та відсутні прогнозовані витрати в майбутньому.
Позивач зазначив, що вказане є неприпустимим з огляду на положення Постанови Кабінету Міністрів України за № 278 від 5 березня 2009 року «Про заходи щодо стабілізації цін за надання послуг та оренду торгових приміщень (площ) у торговельних об'єктах, на ринках з продажу продовольчих та непродовольчих товарів в умовах фінансово-економічної кризи» та вважає, що спірне рішення підлягає скасуванню в судовому порядку з мотивів його невідповідності Конституції України та Законам України із-за необґрунтованості розрахунків, тарифу.
Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити.
Представник відповідача - Виконавчого комітету Одеської міської ради в судовому засіданні позов не визнав повністю, вважає його не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, також надав суду письмові заперечення на позов.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, комунальне підприємство «Малиновський ринок» з позовними вимогами не погодилася, вважає їх необґрунтованими та таким, що не підлягає задоволенню, також надала суду письмові заперечення на позов.
Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Згідно ч. 3 ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.
За приписом ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.
Стаття 146 Конституції України передбачає, що інші питання організації місцевого самоврядування, формування, діяльності та відповідальності органів місцевого самоврядування визначаються законом.
Конституція України визнає право за органами місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України, що цілком узгоджується з положеннями пункту 2 статті 4 Європейської Хартії місцевого самоврядування, відповідно до змісту якого місцева влада в межах закону має повне право вирішувати будь-яке питання, що не вилучено із сфери її компетенції і вирішення якого не доручено жодному іншому органу.
Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Статтею 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
До системи органів місцевого самоврядування відповідно до ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» входять, зокрема, районні ради, які, згідно ч.2 ст.10 цього закону є органами місцевого самоврядування, що представляє спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.
Відповідно до ст.11. Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. У сільських радах, що представляють територіальні громади, які налічують до 500 жителів, за рішенням відповідної територіальної громади або сільської ради виконавчий орган ради може не створюватися. У цьому випадку функції виконавчого органу ради (крім розпорядження земельними та природними ресурсами) здійснює сільський голова одноособово.
Статтею 16. Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено організаційно-правову, матеріальну і фінансову основи місцевого самоврядування. Так, органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Органам місцевого самоврядування законом можуть надаватися окремі повноваження органів виконавчої влади, у здійсненні яких вони є підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Рішення про наділення міських рад правами щодо управління майном і фінансовими ресурсами, які є у власності територіальних громад районів у містах, приймається на місцевих референдумах відповідних районних у містах громад. У разі якщо територіальна громада району в місті внаслідок референдуму не прийме рішення про передачу права управління майном та фінансами відповідній міській раді, а територіальна громада міста або міська рада не прийняла рішення про створення органів місцевого самоврядування районів у місті, міська рада здійснює управління майном та фінансовими ресурсами, які є у власності територіальних громад районів у містах, та несе відповідальність перед громадою відповідного району у місті. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Місцеві бюджети є самостійними, вони не включаються до Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та інших місцевих бюджетів. Органи місцевого самоврядування з урахуванням місцевих умов і особливостей можуть перерозподіляти між собою на підставі договорів окремі повноваження та власні бюджетні кошти. Сільська, селищна, міська, районна в місті (у разі її створення) рада може наділяти частиною своїх повноважень органи самоорганізації населення, передавати їм відповідні кошти, а також матеріально-технічні та інші ресурси, необхідні для здійснення цих повноважень, здійснює контроль за їх виконанням.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування. Органи місцевого самоврядування при здійсненні повноважень у сфері контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення можуть проводити перевірки на підприємствах, в установах та організаціях, що перебувають у комунальній власності відповідної територіальної громади.
Повноваження щодо управління комунальною власністю органів місцевого самоврядування передбачені п.п. а), 1) – 3) ч.1 ст.29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», д
о відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать:
а) власні (самоврядні) повноваження:
1) управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад;
2) встановлення порядку та здійснення контролю за використанням прибутків підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідних територіальних громад;
3) заслуховування звітів про роботу керівників підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідних територіальних громад;
Відповідно до статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. На вимогу відповідних органів та посадових осіб місцевого самоврядування керівники розташованих або зареєстрованих на відповідній території підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності зобов'язані прибути на засідання цих органів для подання інформації з питань, віднесених до відання ради та її органів, відповіді на запити депутатів. Місцеві органи виконавчої влади, підприємства, установи та організації, а також громадяни несуть встановлену законом відповідальність перед органами місцевого самоврядування за заподіяну місцевому самоврядуванню шкоду їх діями або бездіяльністю, а також у результаті невиконання рішень органів та посадових осіб місцевого самоврядування, прийнятих у межах наданих їм повноважень.
Комунальне підприємство «Малиновський ринок» створено рішенням Одеської міської ради за № 4261-IV від 15 липня 2005 року.
Згідно п.п.1.4, 1.5, 2.1 статуту Комунального підприємства «Малиновський ринок», підприємство є унітарним комунальним комерційним підприємством, основною метою діяльності якого є організація ринкової торгівлі, надання різноманітних видів послуг та отримання прибутку.
Відповідно до п.6.7. статуту Підприємство надає послуги за тарифами, затвердженими Одеської міською радою.
28 квітня 2016 року виконавчий комітет Одеської міської ради прийняв рішення за № 128 «Про встановлення тарифів на послуги, що надаються комунальним підприємством «Малиновський ринок».
В свою чергу, як встановлено матеріалами справи та поясненнями сторін, позивач за своєю організаційно-правовою формою, зазначеною в ЄДР є профспілкою та представляє собою об’єднання підприємців Малиновського ринку м. Одеси.
За визначеннями, встановленими Наказом Державного комітету з питань технічного регулювання та споживчої політики за № 97 від 28.05.2004 р. «Про затвердження національних стандартів, державних класифікаторів України, національних змін до міждержавних стандартів, внесення змін до наказу Держспоживстандарту України від з1.03.2004 р. за № 59 та скасування нормативних документів»:
Організаційно-правова форма господарювання – форма здійснювання господарської (зокрема підприємницької) діяльності з відповідною правовою основою, яка визначає характер відносин між засновниками (учасниками), режим майнової відповідальності по зобов’язаннях підприємства (організації), порядок створення, реорганізації, ліквідації, управління, розподілу одержаних прибутків, можливі джерела фінансування діяльності тощо (п. 2.1.Наказу).
Профспілка - добровільна неприбуткова громадська організація, що об'єднує громадян, пов'язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання). Для представництва і здійснення захисту прав та інтересів членів профспілок на відповідному рівні договірного регулювання трудових і соціально-економічних відносин профспілки, організації профспілок можуть мати статус первинних, місцевих, обласних, регіональних, республіканських, всеукраїнських. Організації профспілки - організаційні ланки профспілки, визначені статутом профспілки, що діють у межах повноважень, наданих статутом та законом п.3.8.6 Наказу).
Підприємницька діяльність – самостійна ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, здійснювана суб’єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку ( п. 2.4.2. Наказу).
Підприємець - фізична особа, яка є громадянином України, іноземним громадянином, особою без громадянства, що здійснює підприємницьку діяльність. Громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи. Громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення (п.3.9.1.Наказу).
Особливості організаційно-правової форми діяльності профспілок регламентуються Законом України «Про професійні спілки та їх гарантії» від 15 вересня 1999 року за № 1045-XIV, який є спеціальним Законом відносно прав та обов’язків профспілок, за положеннями статті 1 якого:
- професійна спілка (профспілка) - добровільна неприбуткова громадська організація, що об'єднує громадян, пов'язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання) ;
- первинна організація профспілки - добровільне об'єднання членів профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно, або навчаються в одному навчальному закладі;
- роботодавець - власник підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності, галузевої належності або уповноважений ним орган (керівник) чи фізична особа, яка відповідно до законодавства використовує найману працю;
- працівник - фізична особа, яка працює на підставі трудового договору на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи, яка використовує найману працю.
Статтею 19 цього Закону передбачено, що профспілки, їх об'єднання здійснюють представництво і захист трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілок в державних органах та органах місцевого самоврядування, у відносинах з роботодавцями, і з іншими об'єднаннями громадян.
Отже, профспілки, як правило, створюються на підприємствах їх працівниками для захисту своїх трудових та соціальних прав пов’язаних в першу чергу саме із цим підприємством і наділяються відповідними правами та обов’язками.
В той же час, позич є об’єднанням підприємців, що здійснюють свою господарську діяльність на Малиновському ринку в Одеси, основною метою якої є отримання прибутку, внаслідок власного господарювання, та не пов’язані своїми трудовими та соціальними правами ані з відповідачем, ані із КП «Малиновський ринок», які не є роботодавцями по відношенню до позивача, оскільки не знаходяться з ним в трудових відношеннях.
Із аналізу згаданих норм та обставин справи суд приходить до висновку що між сторонами спору існують господарські відносини основною метою яких є отримання прибутку від торгівлі на Малиновському ринку у м. Одесі, а спірним рішенням відповідача регулюються саме господарські тарифи вартості торгових місць та інших супутніх послуг.
Позивач, як профспілка, не вправі займатися господарською діяльністю з метою отримання прибутку згідно із Законом України «Про професійні спілки та їх гарантії», відповідно не вправі звертатися до суду із позовом, предметом якого є регулювання господарських відносин, у власних інтересах та у інтересах інших осіб, оскільки згаданий Закон не передбачає такого представництва.
В свою чергу, суд зазначає, що при виборі способу захист прав позивачем, як аналогія закону для спірних взаємовідносин, наведені положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та пов’язані із цим Законом підзаконні акти. Таке твердження є помилковим, оскільки вказані позивачем норми права не відображають господарські відносини в сфері встановлення тарифів для торгівлі на ринку основною метою яких є отримання прибутку для всіх сторін спору, в той же час як відносини в житлово-комунальній сфері не породжують такого права для всіх сторін, в першу чергу для споживачів житлово-комунальних послуг.
Суд зазначає, що відсутність правового аналізу регуляторного акту або хибний аналіз, тягне за собою невірне застосування норм права щодо порядку та особливостей прийняття такого акту, зокрема вимог про його опублікування.
Також суд скептично ставиться до посилань позивача на невідповідність спірного акта статтям 19, 57 Конституції України, оскільки позов не містить його правового аналізу, незрозумілою є позиція позивача яким із видів він його вважає - актом індивідуальної дії чи нормативно-правовим актом, відповідно чи підпадають спірні відносини для розгляду в порядку ст. 171 КАС України, тому суд виходить із змісту позовних вимог та спірних відносин, які слід аналізувати в комплексі, а не висмикувати окремі твердження із контексту, маніпулюючи правом, зокрема некоректними є посилання на норми права, які не регулюють і не можуть регулювати спірні відносини.
Відносно необґрунтованості встановлених спірним рішенням тарифів, за думкою позивача, суд звертає увагу, що Постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів)» за № 1548 від 25.12.1996 р. встановлено – граничні розміри плати за послуги, що надаються у торговельних об'єктах, на ринках з продажу продовольчих та непродовольчих товарів; граничні рівні цін, нормативи рентабельності (у розмірі не вище 20 відсотків) за надання в оренду торгових приміщень (площ), торговельно-технологічного та/чи холодильного устаткування у торговельних об'єктах, на ринках з продажу продовольчих та непродовольчих товарів
За розрахунковим показником при прийнятті рішення Одеською міською радою № 128 від 28.04.2016 р. показник рентабельності становив 19,7%, а за час дії тарифів, згідно наданих суду довідок, рентабельність не перевищила 17,0%.
Встановлений спірним рішенням рівень рентабельності позич не оскаржує.
Суд погоджується із положенням, що виключно за умови перевищення встановленого рівня рентабельності у зацікавленою особи появляється право на оскарження рішення, яким вона була встановлена та порядку її обчислення.
В позові відсутня аргументація невірності розрахунків та економічної необґрунтованості встановлених тарифів та відсутні достойні пояснення, за якими встановлена спірним рішенням ціна, – 52,8 грн. в місяць за квадратний метр торгової площі є несправедливою та неприйнятною і не відповідає ринковим цінам (цінам на інших ринках регіону).
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, ч. 3 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 71 КАС України), та згідно із ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та докази, надані позивачем, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову.
Керуючись ст.ст. 1, 11, 69-71, 160-163 КАС України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову Первинної профспілкової організації підприємців Малиновського ринку до Виконавчого комітету Одеської міської ради, третя особа Комунальне підприємство „Малиновський ринок” про визнання нечинним рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 128 від 28.04.2016 року „Про встановлення тарифів на послуги, що надаються комунальним підприємством „Малиновський ринок” - відмовити.
Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання до суду першої інстанції апеляційної скарги в 10 денний строк з дня її проголошення.