Справа № 229/2574/17
Суддя: Гонтар А. Л.
Дата ухвалення: 2017-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер справи 229/2574/17
Номер провадження 2/229/1681/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року Дружківський міський суд Донецької області

у складі:

головуючого-судді- Гонтар А.Л.

при секретарі Костенко В.М.

за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м.Дружківці Донецької області про визнання дій протиправними та дискримінаційними, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_2 06 липня 2017 р. звернувся до Дружківського міського суду Донецької області з позовом до УПФУ в м. Дружківки про визнання дії відпповідача незаконними та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування позову зазначає, що з червня 2001 року позивач перебував на обліку в УПФУ Калінінського району м. Горлівки Донецької області, що підтверджується його пенсійним посвідченням. З грудня 2014 року позивач перебуває на обліку в УПФУ м. Дружківки, як тимчасово переміщена особа, відповідно довідки УСЗН Дружківської міської ради від 12.12.2014 року. Проте з лютого 2017 року він не отримує пенсійні виплати. Вважає дії відповідача щодо припинення йому пенсійних виплат незаконними та просить зобов"язати відповідача відновити йому пенсійні виплати та сплатити заборгованість з лютого 2017 року.

Позивач ОСОБА_2 не з'явився у судове засідання, надав клопотання. в якому просить справу розглядати у його відсутність, на позовних вимогах наполягає з підстав, викладених у заяві.

Представник відповідача з"явилась у судове засідання, заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на те, що пенсійні виплати позивачу були припинені у зв"язку із скасуванням ОСОБА_2 довідки внутрішньо переміщеної особи.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази по справі, суд встановив наступне.

Спірним у даній справі є правомірність припинення відповідачем пенсії позивачу з лютого 2017 року.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач, ОСОБА_2, відповідно до довідки УСЗН Дружківської міської ради від 12.12.2014 року № НОМЕР_1 є внутрішньо переміщеною особою, яка фактично проживає за адресою: Космонавтів, 10-12 (а.с. 4).

Розпорядженням від 27.10.2014 року ОСОБА_2 був взятий на облік як отримувач пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування (а.с. 60).

З лютого 2017 року позивач перестав отримувати пенсію.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 47 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

За змістом цієї норми вбачається, що припинення виплати пенсії можливе лише з підстав, визначених ст. 49 Закону № 1058.

В даному випадку, підставою для припинення виплати позивачу його пенсії стало те, що комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат вирішено соціальні виплати ОСОБА_2 не призначати у зв'язку з тим, що за зазначеною у довідці внутрішньо переміщеної особи адресою позивач не проживає.

Суд зазначає, що рішення комісії носить роз'яснювальний характер та не є нормативно-правовим актом вищої юридичної сили, яким встановлено обов'язок органів Пенсійного фонду України припинити виплати пенсій через скасування довідки, виданої згідно з Порядком № 509, а отже не є і належною підставою для припинення пенсійних виплат в розумінні статті 49 № 1058.

Суд вважає що, припинення виплати позивачу його пенсії у зв'язку із скасуванням органами соціального захисту населення довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі № 1058-ІV.

Так, за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 07.10.2009 в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невідємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивачки за місцем проживання не може позбавляти її права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст.1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

За приписами ст. 6 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо припинення виплати пенсії та зобов'язання відповідача відновити виплату пенсії з дня припинення, а саме з лютого 2017 року та виплатити виниклу заборгованість підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про звернення постанови до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць, суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або поза бюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць, у зв'язку з чим, вказана вимога позивача також підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових виплат, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки відповідача звільнено від сплати судового збору, то суд відносить судові витрати на рахунок держави.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 241, 242, 243, 244, 245, 246 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ВИРІШИВ:

адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м.Дружківці Донецької області про визнання дій протиправними та дискримінаційними, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Дружківці Донецької області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Дружківці Донецької області відновити виплату пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 з дня припинення, а саме з лютого 2017 року та виплатити виниклу заборгованість.

Рішення набирає законної сили: через 30 днів з дня його проголошення, якщо впродовж цього строку не подана апеляційна скарга; або після розгляду апеляційним судом у разі подання апеляційної скарги.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Донецького апеляційного адміністративного суду протягом 30 днів з дня проголошення рішення, а в разі складання рішення у повному обсязі з дня складання у повному обсязі.

Суддя : А. Л. Гонтар