Справа № 826/9046/15
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2017-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 грудня 2017 року № 826/9046/15

Окружний адміністративний суд м.Києва у складі судді Смолія І.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліцензійний консортіум»

до Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві

про визнання протиправними дій, скасування податкових повідомлень - рішень від 16.02.2015 №8 та №8

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Ліцензійний консортіум" (надалі - ТОВ «Ліцензійний консортіум», позивач) до Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у м.Києві (надалі - ДПІ у Печерському районі/податковий орган, відповідач) про визнання протиправними дій, скасування податкових повідомлень - рішень від 16.02.2015 №8 та №8.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 14.09.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2015, у задоволені позову ТОВ «Ліцензійний консортіум» відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05.07.2017р. касаційну скаргу ТОВ «Ліцензійний консортіум» задоволено, постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 14.09.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2015 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Окружного адміністративного суду м.Києва від 10.08.2017 справу №826/9046/15 передано на розгляд судді Смолію І.В.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 11.08.2017 зазначену справу прийнято до провадження та призначено справу до розгляду.

Представник позивача зазначає, що відповідачем протиправно винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення, оскільки позивачем не було порушено норм податкового законодавства з підстав зазначених в акті перевірки.

Представником відповідача на адресу суду подано письмові заперечення, в яких зазначив про правомірність винесених податкових повідомлень-рішень та безпідставність вимог позивача.

Відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив продовжити розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено.

ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м.Києві на підставі наказу №87 від 19.01.2015 проведена документальна позапланова невиїзна перевірка ТВО "Ліцензійний консортіум" з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово - господарських відносин з ТОВ "Мікас Плюс" за період діяльності з 01.01.2013 по 30.04.2014.

За результатами перевірки складено акт від 03.02.2015 № 93/26-55-22-08/36519261, яким встановлені наступні порушення:

- п.185.1 ст.185, п.п.198.1, 198.3, 198.6 ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено суму, що підлягає бюджетному відшкодуванню у зменшення податкових зобов'язань з податку на додану вартість наступних звітних (податкових) періодів (рядок 23.2 декларації) на загальну суму 1509844,00 грн. та занижено податок на додану вартість, який підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет за січень 2014 року на суму 2459,00 грн.

На підставі акта перевірки від 03.02.2015 № 93/26-55-22-08/36519261 відповідачем винесено податкові повідомлення - рішення від 16.02.2015:

- №8, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 3074,00 грн., у тому числі за основним платежем - 2459,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 615,00 грн.;

- №8, у зв'язку з чим зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 1887305,00грн.

Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку, відповідно до ст.56 Податкового кодексу України.

Рішенням Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 23.04.2015 №6971/10/26-15-10-05-35 залишено без змін податкові повідомлення-рішення від 16.02.2015 № 8 та № 8, а скаргу ТОВ "Ліцензійний консортіум" - без задоволення.

ТОВ "Ліцензійний консортіум", не погоджуючись з податковими повідомленнями - рішеннями, вважаючи їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню звернувся до суду.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12.07.2017 встановлено, що судами першої та апеляційної інстанції не встановлено реального у використання придбаних послуг у господарській діяльності платника податку, наявність фізичних, технічних та технологічних можливостей осіб (як позивача, так і його контрагента) до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як-то: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів тощо; можливість здійснення операцій у відповідні строки; наявність дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності, як не перевірили наявність/відсутність вироку суду про притягнення винних осіб за злочин, передбачений ст.205 Кримінального кодексу України, як свідчення безумовної вини цих осіб у вчиненні правопорушення щодо реєстрації фіктивного підприємництва, та обізнаність позивача щодо протиправного характеру діяльності його контрагента.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, з урахуванням висновків ухвали Вищого адміністративного суду України, а також норми чинного законодавства, суд прийшов до наступних висновків.

На підтвердження фактичного здійснення господарських операцій з контрагентами, позивачем надано договори, укладеного з ТОВ «Мікас Плюс»; реєстраційні картки проекту (програми); платіжні доручення та копії рахунків; акти виконаних робі; податкові накладні; видаткові накладні, які належним чином оформлені та відповідають зазначеним даним, які відображені в податкових деклараціях.

Між ТОВ «Ліцензійний консортіум» та ТОВ "Мікас Плюс" укладено договір №12-25/01/2013 від 25.01.2013 відповідно до якого ТОВ "Мікас Плюс" надає власний кваліфікований персонал в розпорядження для виконання будівельно-монтажних робіт на об'єктах позивача або його клієнтів в рамках даного договору відповідно до замовлень позивача.

Відповідно до пунктів 1.1, 2.1.3, 2.1.4 зазначеного договору документами, які мають засвідчувати факт виконання робіт за зазначеним договором є замовлення, рахунки - фактури та акти приймання - передачі.

На підтвердження реальності господарських операцій, позивачем суду надано наступні копії документів: соглашения OG-LC-NSC 001 08/08/2012 (мовою оригіналу) від 08.08.2012 укладеного між Ялитим Чёзумлери Санайи ве Тиджарет Лимитед Ширкети, Турція та ТОВ «Ліцензійний Консортіум»; додаткової угоди від 29.04.2013 до соглашения OG-LC-NSC 001 08/08/2012 (мовою оригіналу) від 08.08.2012; реєстраційної картки проекту (програми) №2103-07 до Гарантованої угоди від 11.07.2013; реєстраційної картки проекту (програми) №2103-07 до Гарантованої угоди від 18.02.2013; договору №12-25/01/2013 від 25.01.2013 укладеного між ТОВ «Ліцензійний Консортіум» та ТОВ «Мікас Плюс»; витягів з ЄРПП, які видані ТОВ «Мікас Плюс»; реєстрів виданих та отриманих податкових накладних з квитанціями за березень-грудень 2013 року; виписок по рахунку ТОВ Ліцензійний Консортіум» в АТ «Укрсиббанк» за січень-грудень 2013року; рахунків №7 від 15.02.2013, №8 від 28.02.2013, №9 від 15.03.2013, №10 від 01.04.2013, №11 від 15.04.2013, №12 від 01.05.2013, №13 від 15.05.2013, №14 від 01.06.2013, №15 від 15.06.2013, №16 від 01.06.2013, №17 від 15.07.2013, №18 від 01.08.2013, №19 від 15.08.2013, №20 від 01.09.2013, №21 від 15.09.2013, №22 від 01.10.2013, №23 від 05.10.2013, №24 від 01.11.2013, №25 від 15.11.2013, №26 від 01.12.2013, №27 від 01.12.2013; актів виконаних робіт №7 від 15.02.2013, , №8 від 28.02.2013, №9 від 15.03.2013, №10 від 01.04.2013, №11 від 15.04.2013, №12 від 01.05.2013, №13 від 15.05.2013, №14 від 01.06.2013, №15 від 15.06.2013, №16 від 01.06.2013, №17 від 15.07.2013, №18 від 01.08.2013, №19 від 15.08.2013, №20 від 01.09.2013, №21 від 15.09.2013, №22 від 01.10.2013, №23 від 05.10.2013, №24 від 01.11.2013, №25 від 15.11.2013, №26 від 01.12.2013, №27 від 01.12.2013; виписок по рахунку ТОВ «Ліцензійний Консортіум»в АТ «Укрсиббанк» за березень-травень 2013 року, червень-вересень 2013 року, жовтень-грудень 2013 року; рахунку №1 від 19.03.2013, платіжного доручення №568 від 20.03.2013, акту виконаних робіт №1 від 19.03.2013; рахунку №2 від 26.03.2013, платіжного доручення №573 від 26.03.2013, акту виконаних робіт №2 від 26.03.2013; рахунку №3 від 10.04.2013, платіжного доручення №579 від 10.04.2013, акту виконаних робіт №3 від 10.04.2013; рахунку №4 від 24.04.2013, платіжного доручення №580 від 24.04.2013, акту виконаних робіт №4 від 24.04.2013; рахунку №5 від 15.05.2013, платіжного доручення №589 від 15.05.2013, акту виконаних робіт №5 від 15.05.2013; рахунку №6 від 22.05.2013, платіжного доручення №592 від 22.05.2013, акту виконаних робіт №6 від 22.05.2013; рахунку №7 від 28.05.2013, платіжного доручення №597 від 28.05.2013, акту виконаних робіт №7 від 28.05.2013; рахунку №8 від 11.06.2013, платіжного доручення №605 від 11.06.2013, акту виконаних робіт №8 від 11.06.2013; рахунку №9 від 01.07.2013, платіжного доручення №612 від 02.07.2013, акту виконаних робіт №9 від 01.07.2013; рахунку №10 від 01.07.2013, платіжного доручення №632 від 04.07.2013, акту виконаних робіт №10 від 01.07.2013; рахунку №11 від 24.07.2013, платіжного доручення №640 від 24.07.2013, акту виконаних робіт №11 від 24.07.2013; рахунку №12 від 06.07.2013, платіжного доручення №650 від 06.08.2013, акту виконаних робіт №12 від 06.08.2013; рахунку №13 від 15.05.2013, платіжного доручення №651 від 06.08.2013, акту виконаних робіт №13-1 від 15.08.2013; рахунку №13-1 від 21.08.2013, платіжного доручення №656 від 21.08.2013, акту виконаних робіт №13-2 від 21.08.2013; рахунку №14-1 від 02.09.2013, платіжного доручення №665 від 02.09.2013, акту виконаних робіт №14-1 від 02.09.2013; рахунку №14-2 від 03.09.2013, платіжного доручення №669 від 04.09.2013, №688 від 24.10.2013, акту виконаних робіт №14-2 від 04.09.2013; рахунку №15-1 від 12.09.2013, платіжного доручення №674 від 04.09.2013, акту виконаних робіт №15-1 від 12.09.2013; рахунку №15-2 від 19.09.2013, платіжного доручення №675 від 04.09.2013, акту виконаних робіт №15-2 від 19.09.2013; рахунку №16 від 02.10.2013, платіжного доручення №681 від 02.10.2013, акту виконаних робіт №16 від 02.10.2013; рахунку №17 від 15.10.2013, платіжного доручення №687 від 15.10.2013, акту виконаних робіт №17 від 15.10.2013; рахунку №18 від 31.10.2013, платіжного доручення №696 від 31.10.2013, акту виконаних робіт №18 від 31.10.2013; рахунку №19 від 19.11.2013, платіжного доручення №704 від 20.11.2013, акту виконаних робіт №19 від 19.11.2013; рахунку №20 від 03.12.2013, платіжного доручення №722 від 03.12.2013, акту виконаних робіт №20 від 03.12.2013; рахунку №21 від 17.12.2013, платіжного доручення №735 від 17.10.2013, акту виконаних робіт №21 від 17.12.2013.

Судом досліджено первинну документацію та встановлено, що в вищезазначених документах - зазначено, які послуги (постачання товару) надавалися всі рядки заповнені належним чином, що в свою чергу свідчить по здійснення господарських взаємовідносинах в межах їх господарської діяльності, є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними первинними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій. Позивачем вчинено дії та досягнуто конкретних результатів, які визначають саме поняття господарської операції - факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань та фінансових ресурсів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що визначальна ознака господарської операції, а саме спричинення реальних змін майнового стану позивача підтверджується матеріалами справи та відбулась сплата коштів за послуги згідно укладеного договору.

Як зазначено Вищим адміністративним судом України в листі від 01.11.2011 №1936/11/13-11, що наявність або відсутність окремих документів, як і помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю були.

Підпункт 14.1.27 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України визначає витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з пп.138.1.1 п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За правилами пунктів 138.4 та 138.5 ст.138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг; інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Згідно з п.138.6 ст.138 Податкового кодексу України собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Підпункт 139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України встановлює, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Наведені правові норми вказують, що визначальною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку, та підтвердження відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Зміст Акту перевірки свідчить, що відповідачем не встановлено відсутність на момент перевірки у позивача відповідних розрахункових, платіжних та інших первинних документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Крім того, відповідачем не наведено, а судом не встановлено, що первинні документи, складені у межах спірних господарських операцій, не відповідають вимогам статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"; не доведено таких обставин і в Акті перевірки.

Представником позивача під час перевірки та в судовому засіданні зазначено, шо у позивача було викрадено особисте майно та частини документів, зокрема реєстраційні документи, довідки, акти виконаних робіт та податкову документацію, що зафіксовано висновком ЖЄО №19250 від 02.06.2014 та затверджений начальником Голосіївського РУ ГУ МВС України в м.Києві (копія наявна в матеріалах справи).

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що не приймаючи до уваги змісту та обсягу господарських операцій, що вказані в зазначених вище документах, тим самим приходячи до переконання про відсутність об'єкту оподаткування по спірним господарським операціям, податковий орган посилається на те, що внаслідок порушень норм податкового законодавства контрагентами позивача, вказані документи не спричиняють змін в бухгалтерському та податковому обліку позивача, внаслідок чого останній позбавлений законного права на віднесення сум по документам до кредиту та витрат.

Відповідно до ст.1 розділу І Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до п.1 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Тобто, відповідно до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підтвердженням здійснення господарської операції є належним чином оформлені первинні документи, що містять дані про зміст господарських операцій.

Між тим, наявність видаткових накладних, актів приймання-передачі, дійсно є обов'язковою обставиною для визначення правильності формування витрат, але не вичерпною, оскільки підставою для виникнення права на витрати є, зокрема, реальність господарських операцій, на підставі яких сформовано показники податкової звітності.

Як вже зазначалось, фактичне здійснення господарських операцій підтверджується дослідженими судом належним чином оформленими первинними документами, які повністю відповідають вимогам, встановленим статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року № 996-ХІV - містять назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, скріплені печатками контрагентів.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на невідповідність первинних документів вимогам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", адже самі по собі порушення норм податкового законодавства іншими, аніж позивач особами, в розумінні КАС України, не можуть бути доказом протиправної поведінки позивача.

В розумінні ст.16 ПК України, навіть за умови допущення попередніми постачальниками у ланцюгу постачання товару/надання послуг певних порушень податкового законодавства, дані обставини тягнуть негативні наслідки саме для таких постачальників та не впливають на право позивача (добросовісного платника податку) на віднесення відповідних сум до витрат.

ПК України не містить в собі таких підстав для збільшення платнику податків грошового зобов'язання з податку на прибуток як наявністю висновку посадової особи податкового органу щодо ознак "фіктивності" контрагента, а фактичність господарських операцій позивача з контрагентами підтверджується належним чином завіреними копіями доказів, що наявні в матеріалах справи.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що не прийняття до уваги змісту та обсягу господарських операцій, вказаних в наданих до перевірки документах, як наслідок, твердження про відсутність об'єктів оподаткування по спірним господарським операціям, ґрунтується виключно на припущені порушень норм податкового законодавства контрагентами позивача, внаслідок чого, на думку податкового органу, первинні документи не спричиняють змін в бухгалтерському та податковому обліку позивача, а останній позбавлений законного права на віднесення сум по документам до витрат.

При цьому, твердження суду про наявність в доводах контролюючого органу виключно припущень щодо неправомірної поведінки контрагентів позивача ґрунтується на тому, що оскільки представником відповідача не надано доказів прийняття відповідних податкових повідомлень-рішень стосовно контрагента, то доводи, викладені в акті перевірки позивача, є лише думкою певної посадової особи, відповідальної за складання таких актів.

Відповідно до пп.«а» п.198.1, п.198.2, п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п.198.6. ст.198 Податкового кодексу України, не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п.201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Відповідно до п.201.10. ст.201 Кодексу, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Судом встановлено, що суми ПДВ, віднесеного позивачем до податкового кредиту договору украденого з контрагентом, повністю підтверджуються податковими накладними, виданими контрагентами.

Пункт 201.1 ст.201 Податкового кодексу України визначає перелік обов'язкових реквізитів податкової накладної. Судом встановлено, що усі податкові накладні, що були виписані контрагентами для ТОВ «Ліцензійний консортіум», містять усі необхідні реквізити, передбачені п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України.

Згідно з п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та/або порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум ПДВ до податкового кредиту. Судом на підставі наявних в матеріалах справи доказах встановлено, що усі податкові накладні, видані контрагентами позивача, у передбаченому законом порядку були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно з п.201.8 ст.201 ПКУ право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку. У даному випадку на момент виписування усіх податкових накладних, що зазначені в Акті перевірки, контрагенти булі зареєстровані як платник ПДВ, зазначене не оспорюється відповідачем.

Пунктом 198.3 ст.198 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Судом також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що надані послуги контрагентом використані на об'єктах замовника, позивача.

Відтак, доводи, викладені в акті перевірки спростовуються належними та допустимими доказами, що наявні в матеріалах справи, а обставини, на які посилається представник відповідача, не можуть бути достатніми підставами для визнання правочинів між позивачем та контрагентом недійсними та не можуть одночасно бути достатніми доказами "безтоварності"/неможливості фактичного здійснення господарських взаємовідносин між позивачем та контрагентом.

Частина 1 ст.91 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Отже, за змістом зазначеної норми державна реєстрація юридичної особи є юридично значимою дією, з якою цивільне та господарське законодавство пов'язує виникнення цивільної правоздатності.

Як вбачається з пояснень позивача, акт перевірки не містить, на момент вчинення господарських правовідносин між позивачем та контрагентом і на момент фактичного виконання даних господарських відносин, контрагент позивача, як юридична особа був внесений в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та був зареєстрованими платниками податків на додану вартість.

Крім того, відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на момент вчинення господарських операцій ТОВ «Мікас Плюс» не ліквідоване, не перебуває у стані ліквідації, наявна вся необхідна інформація про керівників даних товариств.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов'язань може свідчити про незаконність формування показників податкової звітності, однак таких обставин в ході розгляду даної справи встановлено не було.

Всі первинні документи по фінансово-господарським операціям ТОВ «Ліцензійний консортіум» складені у відповідності до вимог чинного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що для формування в тому числі і податкового кредиту, необхідно мати первинні документи, які можуть довести реальність здійснення господарської операції, підтвердити факт використання придбаних товарів/послуг в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

З аналізу вищезазначених норм закону та матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позивачем надано суду переконливі докази того, що вищезазначений договір укладений з метою настання реальних обставин, а тому, висновки викладені в Акті перевірки є помилковими та викладеними з порушенням норм податкового права.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13.02.2013у справі №К/9991/74156/12.

Будь-яких обмежень, застережень, заборон відносно включення до складу адміністративних витрат, витрат по супроводженню програмного забезпечення ПК України не містить. Таким чином, за правилами Податкового кодексу України підставою для віднесення до складу витрат сум витрат, понесених на придбання товарів (робіт, послуг), є сукупність таких умов, як реальне (фактичне) придбання товарів (робіт, послуг), використання придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності, а також документальне підтвердження понесених витрат. Всі умови, передбачені чинним законодавством, для формування витрат Позивачем було дотримано, а відповідачем з посиланням на належні та допустимі докази не спростовано.

Підсумовуючи вищевикладене, суд зазначає, що податковим органом жодним чином не доведено, що операції між позивачем та контрагентом, є недійсними та/або такими, що не пов'язані з отриманням доходу, не наведено вагомих доказів та аргументів для обґрунтування своєї позиції.

Матеріалами справи підтверджується, що господарські операції фактично виконані та оформлені відповідними первинними (бухгалтерськими та податковими) документами. Визнання первинних документів та господарських операцій податковим органом недійсними, не пов'язаними з отриманням доходу та такими, що зумовлюють завищення витрат, лише на підставі припущень податкового органу в односторонньому порядку, не породжує недійсності фінансових документів, пов'язаних з виконанням правочинів та здійсненням підприємницької діяльності.

При цьому слід зазначити, що одним із основних принципів податкового законодавства, відповідно до ст.4.1.4 ПК України є принцип презумпції правомірності рішень платника. Відповідно, принцип оцінки податкових спорів - це принцип презумпції добросовісності платника, у зв'язку з яким, дії платника податків є економічно виправданими, а відомості, що містяться у податкових деклараціях, податкових накладних та інших первинних документах є достовірними.

Отже, віднесення позивачем сум до складу витрат на підставі належним чином оформлених розрахункових, платіжних та інших документів, обов'язковість яких передбачена правилами ведення податкового обліку, є правомірним.

Суд також звертає увагу на те, що факт існування господарської операції підтверджує угодою від 08.08.2012 № OG-LC-NSC 001 08/08/2012 із "Ялитим Чезумлери Санайи ве Тиджарет Аноним Ширкети" (Турція), укладеної відповідно до Грантової угоди (Чорнобильський Фонд "Укриття": Новий Безпечний Конфаймент), укладеної між Європейським банком реконструкції і розвитку (розпорядник фонду) і Державним спеціалізованим підприємством "Чорнобильська АЕС" від 07.08.2007; Рамкової угоди між Україною та Європейським банком реконструкції і розвитку щодо діяльності Чорнобильського Фонду "Укриття" в Україні від 20.11.1997; в рамках Основного Контракту № SIP08-1-001 на проектування, будівництво та ввід в експлуатацію Нового Безпечного Конфаймента; в рамках субпідрядного контракту - Субпідрядна угода № 600002 на Монтаж Систем Внутрішньої та Зовнішньої Обшивки ТОВ "Ліцензійний Консортіум", на виконання зобов'язань якої (угода від 08.08.2012 № OG-LC-NSC 001 08/08/2012) товариство уклало угоду із ТОВ "Мікас Плюс" від 25.01.2013 № 12-25/01/2013, предметом якої в свою чергу (п.1) є надання ТОВ "Мікас Плюс" (підрядчик) кваліфікованого персоналу у розпорядження ТОВ "Ліцензійний Консортіум" (замовник) для виконання будівельно - монтажних робіт на об'єктах замовника, можливо у зоні дії з джерелами іонізуючих випромінювань; факт перевірки податкових періодів щодо правомірності формування ТОВ "Ліцензійний Консортіум" бюджетного відшкодування з ПДВ за квітень - червень, серпень, жовтень, вересень 2013 та січень 2014 року, у яких мали місце взаємовідносини із ТОВ "Мікас Плюс", про що складені податковим органом відповідні Довідки про відсутність порушень у позивача.

Також, суд звертає увагу на те, що відповідачем досліджувалось питання правомірності формування ТОВ "Ліцензійний консортіум" бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та не було встановлено порушень при відображенні позивачем бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в наступних звітних (податкових) періодах: квітень-червень 2013 року, серпень, жовтень 2013 року (довідка № 56/26-55-15-02/36519261 від 14.02.2014), вересень 2013 року (довідка № 138/26-55-15-02/36519261 від 11.04.2014), січень 2014 року (довідка № 116/26-55-15-02/36519261 від 04.04.2014), як на обставину, яка доводить правомірність формування податкового кредиту за фінансово - господарськими взаємовідносинами з ТОВ "Мікас Плюс",

В частині щодо посилань представника відповідача на допит свідка ОСОБА_3 від 01.04.2014 складеного старшим оперуповноваженим з ОВС ОУ НУ Міндоходів у м.Києві майором податкової міліції Косарєвим В.В. в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000052, ОСОБА_3 зазначила про те, що ТОВ "Мікас Плюс" було зареєстровано на її прізвище незаконно за грошову винагороду, без мети ведення господарської діяльності, та директором, бухгалтером та засновником зазначеного підприємства вона не була, договори, накладні, податкові накладні, акти виконаних робіт (прийому-передачі), рахунки-фактури, довіреності та інші фінансово-господарські документи TOB «Мікас Плюс» не створювала, не підписувала та нікого на це не уповноважувала, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.205 КК України фіктивне підприємництво це створення або придбання суб'єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності або здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.04.2003 №3 роз'яснюється, що як незаконну діяльність, про яку йдеться у статті 205 КК, слід розуміти такі види діяльності, які особа або не має права здійснювати взагалі, або ж, маючи право на це за певних умов чи з дотриманням певного порядку, здійснює з їх порушенням.

Згідно зі статтею 17 Кримінального процесуального кодексу України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Суд звертає увагу, що відповідачем не надано доказів наявності вироку суду відносно будь-кого - Позивача та контрагента за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.205 КК України(фіктивне підприємництво), а договори, укладений Позивачем з даним товариством, до теперішнього часу у судовому порядку не визнано недійсними.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Вищого адміністративного суду України від 20.07.2016 по справі №К/800/11516/16; в Ухвалі Вищого адміністративного суду України від 25.03.2008 по справі № К-23642/07

В рішенні Вищого адміністративного суду України від 07.09.2016 по справі №К/800/31623/15, за змістом якого неприпустимим є притягнення до відповідальності однієї компанії за неправомірні дії іншої компанії, що також підтверджується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка, в свою чергу, для національних судів є "джерелом права".

Пунктом 71 рішення у справі "Булвес" АД проти Болгарії" ЄСПЛ зазначив, що "компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків".

Викладені відповідачем аргументи для збільшення позивачу податкового зобов'язання з ПДВ є недостатніми, позбавлення платника податку права на податковий кредит з податку на додану вартість у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого права та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту є несправедливим, оскільки податкове законодавство України не ставить право платника податку на додану вартість на податковий кредит в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу, знаходження за заявленою юридичною адресою тощо. В разі порушення контрагентом податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для цієї особи.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 31.01.2011 у справі №21-47а10, відповідно до якої чинне законодавство не ставить у залежність право платника податків на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства його контрагентом.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку. Отже, господарська операція пов'язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов'язаний суб'єкт владних повноважень.

За змістом рішення Вищого адміністративного суду України від 20.07.2016 у справі №К/800/3837/16 наголошено на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумними сумнівом". Так, наведені інспекцією аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентом, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень КАС України. Чинним законодавством України на сторону господарських операцій - покупця товару (робіт, послуг), який є платником податків, не покладено обов'язку в подальшому за можливі будь-які неправомірні дії постачальників товару (послуг) зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на формування валових витрат та податкового кредиту.

Окрім іншого, необхідно зауважити, що навіть встановлення факту взаємовідносин контрагента позивача з фіктивним суб'єктом господарювання не є безумовним доказом ознак фіктивності у діяльності позивача, оскільки приписи чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства не ставили у залежність право формування позивачем податкового кредиту від добросовісності платника податку, з яким суб'єкт господарювання перебував у господарських правовідносинах.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що невиконання такими особами податкових зобов'язань тягне за собою настання відповідальності лише для зазначених суб'єктів і не може бути підставою для притягнення до відповідальності іншого суб'єкта господарювання.

З урахуванням викладеного, суд приходить висновків про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно з ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволені позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті, відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова особа чи службова особа.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м.Києва, - ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліцензійний консортіум» задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 16.02.2015 №8 та №8 винесені Державною податковою інспекцією у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві.

Стягнути з Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві за рахунок державних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліцензійний консортіум» судові витрати в сумі 73,08грн.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Смолій