Справа № 203/3302/17
Суддя: Казак С. Ю.
Дата ухвалення: 2017-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 203/3302/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2017 Кіровський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

Головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Булеці А.В.

за участю представника відповідача - Алькова Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі, в обґрунтування якого посилалась на те, що проживала у АДРЕСА_1. З 19.03.2002 року була прийнята на консульській облік в посольстві України в Державі Ізраїль, де постійно проживає. В серпні 2017 року вона звернулась до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі з заявою про призначення пенсії за віком, але листом відповідача від 23.08.2017 року в призначенні відповідного виду пенсії їй було відмовлено. Вважаючи таку відмову безпідставною, дискримінаційною та незаконною. Позивачка просила суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не призначення їй пенсії за віком та зобов'язати останнього призначити, нарахувати та виплатити пенсію за віком починаючи з дня звернення з відповідною заявою.

В судовому засіданні представник позивачки підтримав позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити останній в повному обсязі. В подальшій судові засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що позивачкою у відповідності до Порядку надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, до заяви про призначення пенсії не було додано паспорт громадянина України, що позбавило Управління можливості встановити особу заявниці та визначити її місце реєстрації.

Перевіривши доводи, викладені в позовній заяві та письмових запереченнях відповідача, заслухавши представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивачка є громадянкою України та згідно довідки з місця проживання №168 від 29.07.2017 року проживала за адресою: АДРЕСА_2 в Індустріальному районі.

Також з відмітки у паспорті громадянина України для виїзду за кордон вбачається, що 19.03.2002 року позивачка була взята на консульській облік в посольстві України в Державі Ізраїль, де постійно і проживає.

08.08.2017 року позивачка звернулась до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком, на яку листом від 23.08.2017 року отримала відмову в призначенні відповідного виду пенсії, з посиланням на те, що на дату її звернення між Україною та Державою Ізраїль не укладено міжнародних договорів з питань праці зайнятості та соціального забезпечення; а також не надання документів, підтверджуючих постійне місце проживання (реєстрації) в межах України.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.ч.1,2 ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», в редакції, що діяла на момент виїзду позивачки за кордон, було встановлено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачувались тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

З 01.01.2004 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до п.2 ч.1 ст.49 якого було встановлено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 51 вказаного Закону було визначено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 визнано неконституційними положення п.2 ст.49 та друге речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Отже, виходячи із чинного пенсійного законодавства, особа має право на отримання заробленої та призначе-ної пенсії незалежно від місця її проживання.

Також судом зазначається, що згідно рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років в своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п.51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до ст.46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до ст.17 Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Таким чином, з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України у справі №21-180а15 від 12.05.2015 року та у справі №608/1189/14-а від 06.10.2015 року та відповідно до ч.2 ст.244-2 КАС України враховується судом при розгляді даної справи.

З цих підстав суд вважає неправомірним і відмову відповідача в призначенні пенсії за віком позивачки з підстав її проживання за кордоном та відсутності відповідних договорів між Державами Україна та Ізраїль.

Також суд вважає безпідставною відмову відповідача в призначенні пенсії з посиланням на ненадання позивачкою до заяви про призначення пенсії документів, підтверджуючих особу позивачки та її постійне місце проживання (реєстрації) в межах України.

Так, в судовому засіданні встановлено та визнано представником відповідача, що до заяви про призначення пенсії позивачкою надавалась копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон, який в силу ст.5 закону України «Про громадянство України» є документом, що підтверджує громадянство України.

З наданої позивачкою довідки №162 від 29.07.2017 року вбачається, що позивачка в Україні постійно мешкала за адресою: м.Дніпро, вул.Лісозаводська,23, що відноситься до Індустріального району та території обслуговування громадян Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі, та за якою на ім'я позивачки відповідачем і направлявся лист від 23.08.2017 року про відмову в призначенні пенсії.

За вказаних вище обставин суд визначає, що проживаючи в Державі Ізраїль, позивачка, як громадянка України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

А відмову відповідача в призначенні пенсії з наведених вище підстав, суд вважає безпідставною та такою, що порушує гарантоване позивачці Конституцією України право на пенсійне забезпечення.

В зв'язку з цим позов ОСОБА_2 слід задовольнити. Визнати протиправною бездіяльність Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі щодо не призначення позивачці пенсії за віком та зобов'язати відповідача призначити останній з момент звернення з відповідною заявою, тобто з 08.08.2017 року, нарахувати та виплачувати пенсію за віком.

Відповідно до ст.94 КАС України з відповідача на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань слід стягнути судовий збір в сумі 640 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2,11,71,94,122,128,160-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі щодо не призначення позивачці ОСОБА_2 пенсії за віком.

Зобов'язати Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі призначити з 08 серпня 2017 року, нарахувати та виплачувати ОСОБА_2 пенсію за віком.

Стягнути з Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 640 грн.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги, якщо останню не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі протягом десяти днів з дня її проголошення апеляційної скарги. У разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя С.Ю.Казак