Справа № 754/14659/17
Суддя: Галась І. А.
Дата ухвалення: 2017-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/959/17
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 грудня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Галась І.А.

при секретарі Моторенко К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії.

Позивач просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні йому пенсії за вислугу років та зобов'язати відповідача здійснити призначення та виплату йому з 03.11.2017 пенсії за вислугу років згідно з ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» , виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарних місяці роботи. Крім того, позивач просив суд зобов'язати відповідача після призначення вказаної пенсії невідкладно видати йому пенсійне посвідчення.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 03.11.2017 року він звернувся до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про призначення йому пенсії за вислугою років у порядку ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру». В обґрунтування своєї заяви позивач надав до Управління документи, що підтверджують його трудовий стаж - 20 років 2 місяці 19 днів у тому числі вислуга на посаді прокурора 20 років 2 місяців 19 днів. Однак, на свою заяву позивач отримав відмову в призначенні пенсії у зв'язку з оформленням трудової книжки позивача з порушенням законодавства та відсутністю відповідної норми пенсійного забезпечення.

Позивач вважає таке рішення відповідача протиправним, посилаючись на норми ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», норми Конституції України, рішення Конституційного суду України, судову практику національних судів України та практику Європейського суду України з прав людини. Таким чином позивач зазначає, що зміст та обсяг соціальних гарантій працівників правоохоронних органів не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з наведених вище підстав, просив суд його задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідач діяв в межах повноважень, відмова управління у призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» була правомірною.

В обґрунтування своєї позиції представник послалась, що відповідно до вимог чинного законодавства відсутні підстави для призначення позивачу пенсії за вислугу років за нормами Закону України «Про прокуратуру», оскільки відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру» прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше 23 років 6 місяців (з 01.10.2017 по 30.08.2018) у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років та 6 місяців. Крім того зазначила, що відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213, з 01.06.2015 норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/ щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України, втратили чинність, а тому з 01.06.2015 пенсії в порядку та на умовах, визначених вищевказаними законами, не призначаються, а раніше призначені - не перераховуються. Також, представник пояснила, що наданий для обчислення стажу дублікат трудової книжки позивача було оформлено без дотримання вимог п.5.2. «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», а саме записи у ній про періоди роботи позивача в органах прокуратури починаючи з 05.07.1999 по дату звільнення - 08.10.2012 не завірені печаткою.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 03.11.2017 року позивач звернувся до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Листом Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві №16534/09 від 07.11.2017 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років у відповідності до Закону України «Про прокуратуру», у зв'язку з відсутністю на те законних підстав, а також роз'яснено, що відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213, з 1 червня 2015 року норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів Україні «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», - втратили чинність. Однією з підстав відмови у призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» стало те, що станом на день звернення ОСОБА_1 до управління з заявою про призначення пенсії за вислугу років, тобто 03.11.2017 року, його загальний стаж складає 22 роки 20 місяців, із яких вислуга років - 20 років 6 місяців 16 днів, що є недостатнім для призначення пенсії у відповідності до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру».

Крім того, у своєму листі відповідач послався на те, що наданий для обчислення стажу дублікат трудової книжки позивача було оформлено без дотримання вимог п.5.2. «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», а саме записи у ній про періоди роботи позивача в органах прокуратури починаючи з 05.07.1999 по дату звільнення - 08.10.2012 не завірені печаткою.

Як вбачається з наданої позивачем копії дублікату трудової книжки серії НОМЕР_1 та Архівної довідки від 27.10.2017 за №Р-111П/652, позивач з 01.09.1995 по 29.06.2000 навчався на денному факультеті №6 (військово-юридичному) Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого за спеціальністю «Правознавство», про що отримав диплом спеціаліста з відзнакою серії НОМЕР_2. Позивач у періоди з 05.07.1999 по 21.03.2014 та з 03.04.2014 працює в органах прокуратури України, і має стаж роботи в органах прокуратури України за вказаний період станом на день звернення із заявою до відповідача - 18 років 3 місяці 18 днів.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року, який набрав чинності та вступив в дію з 15.07.2015 року, гарантії незалежності прокурорів забезпечуються належним матеріальним, соціальним та пенсійним забезпеченням. Частиною 5 цієї статті передбачено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, інші державні органи, їх посадові та службові особи, а також фізичні та юридичні особи і їх об'єднання зобов'язані поважати незалежність прокурора та утримуватися від здійснення у будь-якій формі впливу на прокурора з метою перешкоджання у виконанні службових обов'язків або прийняття ним незаконного рішення.

Пенсійне забезпечення прокурорів та слідчих прокуратури, до яких законодавцем віднесено позивача, встановлено приписами ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991.

Ч. 1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 05.11.1991) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 % від суми їхньої місячної заробітної плати, до котрої включається всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 % місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Відповідно до ч. 2 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Редакція Закону № 1789-ХІІ була чинною на момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України.

Відповідно до частини 5 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про вищу освіту», університет - багатогалузевий (класичний, технічний) або галузевий (профільний, технологічний, педагогічний, фізичного виховання і спорту, гуманітарний, богословський/теологічний, медичний, економічний, юридичний, фармацевтичний, аграрний, мистецький, культурологічний тощо) вищий навчальний заклад, що провадить інноваційну освітню діяльність за різними ступенями вищої освіти (у тому числі доктора філософії), проводить фундаментальні та/або прикладні наукові дослідження, є провідним науковим і методичним центром, має розвинуту інфраструктуру навчальних, наукових і науково-виробничих підрозділів, сприяє поширенню наукових знань та провадить культурно-просвітницьку діяльність.

Отже, до стажу роботи позивача, що дає право на пенсію за вислугою років згідно Закону України «Про прокуратуру» зараховується, зокрема, половина строку навчання у вищому навчальному закладі, а саме Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого, після навчання, у якому позивач отримав вищу юридичну освіту за спеціальністю «правознавство».

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справах щодо права на пільги, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).

22.05.2008 Конституційний Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно з яким «…конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Таким чином, позивач набув право виходу на пенсію після набуття ним стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, незалежно від віку.

На теперішній час діє Закон № 1697-VII, частиною першою статті 86 якого встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

- по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

- з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

- з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

- з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

- з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

- з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Таким чином, статтею 86 Закону № 1697-VII збільшено стаж роботи позивача, що дає йому право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 26.07.2001), з 20 до 23 років 6 місяців, що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.

Ч. 1 - 3 ст. 8 КАС України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), і які були звужені статтею 86 Закону № 1697-VII.

При цьому, суд вважає твердження відповідача, про відсутність правових підстав для призначення пенсії позивача, з посиланням на п. 5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 № 213-VІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», необґрунтованими, оскільки відповідачем застосовані нові положення до правовідносин, які виникли до набрання ними чинності. Але таке застосування норм права суперечить вимогам ч. 1 ст. 58 Конституції України, якою передбачено, що закони та нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність.

Відтак, позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними дії відповідача та зобов'язання призначити пенсію за вислугу років суд вважає доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Призначення пенсії позивачу відповідач зобов'язаний здійснити на підставі поданих позивачем документів відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», з розрахунку 90% від суми місячної заробітної плати на підставі довідки Генеральної прокуратури України №18-375зп від 03.11.2017.

Відповідно до вимог ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, однак даний обов'язок відповідачем в даній справі не виконано.

Відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності своєї бездіяльності щодо відмови позивачу у призначенні пенсії, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в розмірі 90 відсотків від розміру місячної заробітної плати, а тому наявні підстави для задоволення позову частково.

Вимоги про зобов'язання відповідача після призначення пенсії невідкладно видати позивачу пенсійне посвідчення також не підлягають задоволенню як безпідставні, оскільки вказані вимоги є передчасними.

Оскільки позивач, при зверненні до суду, сплатив судовий збір в сумі 640 грн., то на підставі ст. 94 КАС України судовий збір підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві відповідно до задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8,17,19,22, 58,64 Конституції України, ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», ст. 2, 9, 69-71, 89, 94, 97, 183-2 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києва щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугою років, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 26.07.2001 р.).

Зобов'язати Лівобережне об'єднане Управління Пенсійного фонду України в м.Києві призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 26.07.2001), виходячи з розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 місяці роботи на підставі довідки Генеральної прокуратури України №18-375зп від 03.11.2017 р., починаючи з 03.11.2017 р., а в подальшому довічно здійснювати належні позивачу виплати пенсії за вислугу років щомісячно без обмеження граничного розміру.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в розмірі 640 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: