Справа № 825/1262/15-а
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2017-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/1262/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Дяков В.І. Суддя-доповідач: Собків Я.М.
У Х В А Л А

Іменем України

29 листопада 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Петрика І.Й., Сорочка Є.О.

за участю секретаря: Бордунової К.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України, Запорізької митниці Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України, Запорізької митниці Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2017 року в задоволенні вимог даного позову відмовлено.

Позивач не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що оскаржувана постанова суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, в зв'язку з чим просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити даний позов у повному обсязі.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч.4 ст.196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу Міністерства доходів і зборів України № 1289-о від 11.06.2013 ОСОБА_2 у порядку переведення було призначено на посаду першого заступника начальника Запорізької митниці Міндоходів і зборів України, як такого, що пройшов стажування.

У відповідності до наказу Запорізької митниці Міндоходів № 92-о від 14.06.2013, ОСОБА_2 вважається таким, що з 17.06.2013 приступив до виконання обов'язків першого заступника начальника Запорізької митниці Міндоходів.

10.03.2015 наказом Запорізької митниці Міндоходів № 24-ов «Про надання відпустки ОСОБА_2.» позивачу було надано: додаткову оплачувану відпустку з 10.03.2015 року по 12.03.2015 року; додаткову оплачувану відпустку з 13.03.2015 року по 27.03.2015 року; основну щорічну відпустку з 28.03.2015 року по 24.04.2015 року.

Згідно довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці, вбачається, що ОСОБА_2, який працював на посаді першого заступника начальника Запорізької митниці Міндоходів, за період 22.11.2013 по 22.02.2014 обіймав посаду, щодо якої встановлена заборона: з 17.06.2013 (наказ № 189-о від 11.03.2013) по теперішній час (10.03.2015) обіймав посаду, щодо якої здійснюються заходи з очищення влади (люстрація), а саме посаду першого заступника начальника Запорізької митниці Міндоходів.

Як вбачається з матеріалів справи, доповідною запискою директора Департаменту персоналу Державної Фіскальної служби України ОСОБА_3 встановлено, що на підставі особистої заяви ОСОБА_2 про проведення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади» та відомостей, наявних в особовій справі та/або трудовій книжці ОСОБА_2, було проведено перевірки достовірності відомостей, зазначених ОСОБА_2 у його заяві, щодо застосування заборон, передбачених частинами 3 та 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади». За результатами вказаної перевірки встановлено факт належності ОСОБА_2 до переліку осіб, щодо яких застосовуються заборони, передбачені частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади», на основі критеріїв, визначених пунктами 4 частини 2 статті 3 цього Закону, а саме: у період з 17.06.2013 по теперішній час (10.03.2015) він обіймав посаду першого заступника начальника Запорізької митниці Міндоходів.

На підставі довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі позивача від 10.03.2015 та доповідної записки директора Департаменту персоналу Державної Фіскальної служби України ОСОБА_3, в якій зроблено висновок про звільнення ОСОБА_2 із займаної посади з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», наказом Міністерства доходів і зборів України № 140-о від 12.03.2015 ОСОБА_2 звільнено із займаної посади першого заступника начальника Запорізької митниці Міндоходів з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», пункту 72 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (у зв'язку з припиненням трудового договору).

Вважаючи оскаржуваний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач, з метою захисту своїх прав та інтересів, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, колегія суддів зважає на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону України "Про очищення влади", очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

На виконання пункту 10 частини 1 статті 2 Закону України "Про очищення влади", заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування.

Згідно ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, визначені ч. ч. 1, 2, 4 та 8 ст. 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені ч. 1 ст. 4 цього Закону.

На виконання частин другої та третьої статті 5 Закону України "Про очищення влади", Кабінет Міністрів України постановою від 16.10.2014 № 563 «Деякі питання реалізації Закону України «Про очищення влади» затвердив Порядок проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», і перелік органів, що проводять перевірку достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади» та розпорядженням від 16.10.2014 № 1025-р «Про затвердження плану проведення перевірок відповідно до Закону України «Про очищення влади».

Пунктом 2 Порядку визначено перелік посад, стосовно яких проводиться перевірка достовірності, відомостей, що подаються посадовими і службовими особами. Це, зокрема, Голова Державної фіскальної служби України, його перший заступник та заступник, посадові та службові особи апарату Державної фіскальної служби України, керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури, СБУ, МВС, Міндоходів, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, міст Києві та Севастополі, районах у м. Києві.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про очищення влади" встановлено, що особи, на яких поширюються встановлені вказаним Законом заборони, подають керівнику або органу, зазначеному частині четвертій статті 5 цього Закону власноручно написану заяву, або повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.03.2015 ОСОБА_2 було подано заяву про надання згоди на проведення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», у якій зокрема зазначено, що заборони, визначені частинами 3 або 4 статті 1 Закону України "Про очищення влади", до позивача не застосовуються.

Однак, під час перевірки було встановлено, що ОСОБА_2 у період з 21.11.2013 по 22.02.2014, (а саме: з 17.06.2013 по 10.03.2015 - дату підготовки довідки про результати перевірки, та по день звільнення 12.03.2015) обіймав посаду першого заступника начальника Запорізької митниці Міндоходів (заступника керівника територіального (регіонального) органу Міндоходів, яка передбачена п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про очищення влади") та не був звільнений з неї за власним бажанням (п. 3 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про очищення влади"), у зв'язку із чим до нього застосовується заборона, передбачена частиною 3 статті 1 Закону України "Про очищення влади".

Висновок про наявність підстав для звільнення позивача ґрунтується на результатах вивчення його особової справи в частині перебування на посаді, яку віднесено до категорії «заступника керівника територіального (регіонального) органу Міндоходів» (п. 4 ч. 2 статті 3 Закону України "Про очищення влади").

У відповідності до Положення про Запорізьку митницю Міндоходів, затвердженого наказом № 50 від 17.04.2013, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, Запорізька митниця Міндоходів була територіальним органом Міндоходів і зборів України, який підпорядковувався Міндоходів і зборів України.

Враховуючи вимоги пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади", впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині 3 статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених ч. 1 ст. 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб, звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

Законом не передбачено заборону звільнення на підставі пункту 72 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України після спливу встановленого 10-денного терміну осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині 3 статті 1 Закону України "Про очищення влади".

У зв'язку з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на підставі частини 2 статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, звільнення ОСОБА_2 з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», пункту 72 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (у зв'язку з припиненням трудового договору) та видання наказу «Про звільнення ОСОБА_2.» № 140-о від 12.03.2015 є правомірним та обґрунтованим.

Крім того, посилання позивача як на додаткову підставу для скасування наказу про його звільнення на той факт, що він під час прийняття спірного наказу перебував у відпустці є необгрунтованим, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці, це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації, проте як свідчать матеріали справи, спірний наказ Міністерства доходів і зборів України № 140-о від 12.03.2015 про звільнення ОСОБА_2 був прийнятий саме у відповідності до п. 7-2 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

При цьому, відповідно до статті 4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про очищення влади», внесені зміни до статті 36 Кодексу законів про працю України, а саме частину першу доповнено пунктом 7-2 такого змісту: з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», частину другу доповнено словами «а у випадку, передбаченому пунктом 7-2, особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України «Про очищення влади», тому, оскільки позивача було звільнено за пунктом 72 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України з підстав передбачених Законом України «Про очищення влади», Міндоходів і зборів України не виявлено ініціативи щодо звільнення ОСОБА_2, а лише виконувало вимоги Закону України «Про очищення влади».

Крім того, у зв'язку із звільненням з позивачем було проведено повний розрахунок та виплачено йому грошове забезпечення включно по березень 2015 року (місяць, в якому було звільнено), у тому числі за невикористані відпустки.

Разом з тим, колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача щодо невідповідності Закону України «Про очищення влади» Конституції України, оскільки повноваженнями визнавати закон чи окремі його положення такими, що не відповідають Конституції України, наділений єдиний орган - Конституційний Суд України. При цьому, на момент прийняття відповідачем оспорюваного наказу та на дату звернення позивача до суду, Конституційним Судом України не було визнано Закон України «Про очищення влади» № 1682-VІІ від 16.03.2014 чи окремі його положення неконституційними.

Відповідно до п. 5 розділу II Положення про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 1704/5 від 16.10.2014, підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену ч. 3 або ч. 4 ст. 1 Закону, є надходження до Держателя від органу, який проводив передбачену Законом перевірку, обґрунтованого рішення про скасування результатів перевірки, яке свідчить про відсутність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених ст. 1 Закону, відповідне судове рішення, а також випадки, визначені законом, тому вимога позивача про вилучення відомостей про застосування до ОСОБА_2 заборони, передбаченої частини 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади», також не підлягає задоволенню, за відсутності, вказаних у пункті 5 розділу II Положення про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», підстав для такого вилучення.

Таким чином, аналізуючи обставини даної справи та оцінюючи зібрані у справі докази, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позивачем вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновки суду першої інстанції та не знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення суду першої інстанції ґрунтується на вірно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень матеріального і процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст.ст. 41, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Петрик І.Й.

Суддя Сорочко Є.О.

Повний текст ухвали виготовлено - 19.12.2017р.