Справа № 813/1158/17
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2017-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 рокуЛьвів№ 876/10975/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Довгополова О.М.,
суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,
з участю секретаря судового засідання Копанишин Х.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до начальника Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про скасування наказу,зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до начальника Львівського прикордонного загону, яким з урахуванням уточнення позовних вимог просив визнати протиправним пп. 2.1.1 пп. 2.1 п. 2 наказу відповідача від 13.03.2017 року №52-ос «По особовому складу» щодо надання йому частини щорічної відпустки за 2017 рік тривалістю 20 календарних днів з 21.03.2017року до 09.04.2017 року на підставі графіку відпусток.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2017року у задоволенні позову відмовлено.
Постанова мотивована тим, що спір виник у зв`язку з незадоволенням рапорту позивача та у зв`язку з відмовою у перенесенні йому основної частини чергової відпустки у більш зручний для нього час як учаснику бойових дій. Суд відхилив посилання позивача на передбачену у п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» пільгу з використання відпустки у зручний час,оскільки, на думку суду, така пільга має розумітися з врахуванням інших положень законодавства щодо надання відпусток військовослужбовцям, зокрема, вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України щодо складання графіку відпусток на наступний рік та ч. 17 ст. 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме з урахуванням одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. При цьому, надання пільги з надання відпустки у зручний для нього час реалізовується на стадії складання та погодження графіку відпусток. Як встановлено судом з матеріалів справи та не заперечувалось ані позивачем, ані відповідачем, позивач жодного разу з моменту погодження графіку відпусток та включно до 13 березня 2017 року не висловлював зауважень саме щодо термінів відпустки. Також суд відхилив покликання позивача на відсутність його підпису на графіку відпусток як на підставу його необізнаності з таким, зазначивши, що відсутність підпису позивача про ознайомлення з графіком не може бути безумовним підтвердженням його необізнаності з графіком, оскільки такий графік перебував у вільному доступі у військовій частині і позивач у будь-який час мав можливість ознайомитись з ним. Доводи позивача на те, що йому стало відомо про надану частину щорічної основної відпустки з 21.03.2017 року лише цього дня, суд не взяв до уваги, оскільки судом з`ясовано, що рапорт ОСОБА_1 про перенесення йому частини відпустки розглядався на нараді командування в його присутності, отже, рішення доведене йому особисто начальником прикордонного загону. Також суд зазначив, що право позивача на отримання чергової щорічної відпустки у зручний для нього час реалізовано шляхом перенесення другої частини щорічної основної відпустки з жовтня на серпень 2017 року. Крім того, ОСОБА_1 було надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 20 календарних днів з 21.03.2017 року, тому, на думку суду, на час вирішення цієї справи оспорюване рішення вичерпало свою дію фактом його виконання.
Постанову в апеляційному порядку оскаржив позивач, вважає, що суд порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, неповно встановив обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить постанову скасувати та прийняти нову, якою позов задовольнити.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідач протиправно не взяв до уваги його пільгу, гарантовану п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», згідно з якою він як учасник бойових дій має право на використання чергової щорічної відпустки у зручний час. При складанні графіку відпусток на 2017 рік він просив надати основну частину відпустки на червень-липень, однак відповідач протиправно виніс оскаржений наказ про надання йому основної частини відпустки в період з 21.03.2017 року до 09.04.2017 року. При цьому, бажання виходу у відпустку саме в цей період обумовлене необхідністю оздоровлення малолітніх дітей. Крім того, він не подавав рапорту про надання відпустки з 21.03.2017 року, а про винесення відповідачем оскарженого наказу дізнався цього ж дня, при цьому лише в кінці робочого дня, тобто в перший день фактичного перебування у відпустці. Водночас з графіком відпусток він не був ознайомлений, а тому не міг раніше подати свої зауваження. Також всупереч вимогам п. п. 213, 216, 217 «Положення про проходження громадянами України військової служби в Держприкордонслужбі України» наказ про надання відпустки не був винесений за 2 тижні до її початку, а тривалість наданої частини відпустки була меншою, ніж 24 календарних дні. Крім того, суд порушив норми матеріального права, а саме застосував до спірних правовідносин нормативний акт, який не підлягає застосуванню «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», а не «Положення про проходження громадянами України військової служби в Держприкордонслужбі України», яке регулює спірні правовідносини.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
З вересня 2015 року ОСОБА_1 проходить службу за контрактом у ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на посаді старшого офіцера відділу організаційно-мобілізаційної роботи штабу.
10.03.2017 року позивач звернувся до начальника відділу мобілізаційно-організаційної роботи штабу ІНФОРМАЦІЯ_2 із рапортом про перенесення частини щорічної основної відпустки з березня на серпень 2017 року та внесення змін в графік відпусток, з метою оздоровлення його малолітніх дітей.
Однак рішенням командування було відмовлено ОСОБА_1 у перенесенні частини щорічної основної відпустки та повідомлено, що графік відпусток планувався відповідно до вимог п. 212 «Положення про проходження громадянами України військової служби в Держприкордонслужбі України» з урахуванням поданих керівникам структурних підрозділів рапортів та інтересів служби і перенесення відпустки з березня на інший період унеможливлюється тим, що у вказаний період згідно з графіком відпусток спланована відпустка для трьох працівників підрозділу, а тому надання відпусток відбудеться відповідно до графіку.
Також наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 13.03.2017 року № 52-ос «По особовому складу» ОСОБА_1 надано частину щорічної основної відпустки за 2017 рік тривалістю 20 календарних днів з 21.03.2017 року до 09.04.2017 року на підставі графіку відпусток (пп. 2.1.1 наказу).
22.03.2017 року позивач звернувся до начальника Західного регіонального Управління Державної прикордонної служби України із скаргою, в якій просив скасувати пп. 2.1.1 п. 2 наказу начальника Львівського прикордонного загону від 13.03.2017 року № 52-ос щодо надання частини щорічної відпуски.
За результатами розгляду скарги начальник штабу Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України повідомив ОСОБА_1 , що відповідно до адресованого останньому листа начальника Львівського прикордонного загону від 23.03.2017 року №30/3525 другу частину щорічної основної відпустки буде надано позивачу у серпні 2017 року.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування оскарженого наказу відповідача з таких підстав.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 17 ст. 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років 35 календарних днів; від 15 до 20 років 40 календарних днів; понад 20 календарних років 45 календарних днів. Час для проїзду до місця проведення зазначеної відпустки і назад не надається. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються. Щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано. В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Відповідно до п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасникам бойових дій надаються, зокрема, такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до п. п. 204, 212-214, 216, 217 «Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України», затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 року № 1115/2009, тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років 40 календарних днів; понад 20 років 45 календарних днів. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
Черговість надання військовослужбовцям щорічних основної та додаткових відпусток визначається графіками, які затверджуються начальниками органів Держприкордонслужби, в яких проходять службу військовослужбовці, і доводиться до відома кожного з них у частині, що його стосується, під підпис. При складанні графіків ураховуються інтереси військової служби (забезпечення виконання покладених на орган Держприкордонслужби чи його підрозділи завдань), особисті інтереси військовослужбовців, наявність у військовослужбовця переваг щодо використання відпустки у зручний час. Графік відпусток на наступний рік затверджується щороку до 1 грудня.
Щорічні основна та додаткові відпустки надаються військовослужбовцю з таким розрахунком, щоб вони були використані, як правило, до закінчення календарного року, за який вони надаються. В особливих випадках за погодженням з прямим начальником військовослужбовця від начальника регіонального управління, прирівняної до нього посадової особи та вище, начальником розвідувального органу Адміністрації Держприкордонслужби щорічна основна відпустка за минулий рік чи її невикористана частина надається у першому кварталі наступного року. За бажанням військовослужбовців, крім курсантів (слухачів) вищого військового навчального закладу Держприкордонслужби, щорічна основна відпустка може надаватися їм частинами, не більше двох, за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше ніж 24 календарні дні. Щорічні додаткові відпустки за бажанням військовослужбовця можуть надаватись одночасно із щорічною основною відпусткою або окремо від неї. Наказ органу Держприкордонслужби про надання щорічної основної відпустки видається не пізніше ніж за два тижні до встановленого графіком строку відпустки. Грошове забезпечення військовослужбовцям за час щорічної основної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку.
Таким чином, відповідно до змісту наведених норм відпустки особам, які проходять службу у Держприкордонслужбі надаються з обов`язковим дотриманням графіка відпусток, який затверджується до 1 грудня попереднього року. При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, реалізація пільг з надання відпустки у зручний для військовослужбовців час здійснюється саме на стадії складання та погодження відповідного графіку.
ОСОБА_1 не заперечує, що при формуванні графіка відпусток на 2017 рік він виявив бажання використати основну відпустку у липні та жовтні. Графік основних відпусток особового складу Львівського прикордонного загону у 2017 році був затверджений 29.11.2016 року. З врахуванням інтересів військової служби таке побажання позивача не було задоволено і його відпустку було розділено на дві частини у березні і у жовтні. Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії графіку відпусток, у ньому відсутній особистий підпис позивача про ознайомлення з цим графіком. Однак, як зазначено вище, позивачу було відомо про формування цього графіка, проте він не звертався до керівництва чи підрозділу, який здійснює кадрове забезпечення, з клопотанням про ознайомлення з цим графіком та не висловлював зауважень щодо термінів відпустки. Крім того, суд першої інстанції правильно вказав, що відсутність підпису позивача про ознайомлення з графіком не може бути безумовним підтвердженням його необізнаності з графіком, оскільки такий графік перебував у вільному доступі у військовій частині, а відтак, позивач у будь-який час мав можливість реалізувати своє право на ознайомлення з графіком.
Також правильним є висновок суду першої інстанції про безпідставність твердження позивача про те, що йому стало відомо про надану частину щорічної основної відпустки з 21.03.2017 року лише цього дня, оскільки такі спростовуються фактом подання ним 10.03.2017 року рапорта про перенесення йому частини відпустки. Даний рапорт розглядався на нараді командування прикордонного загону в присутності ОСОБА_1 , чого він не заперечує, і позивачу було відмовлено у задоволенні його рапорта. При цьому, оскаржений наказ про надання позивачу відпустки з 21.03.2017 року був винесений 13.03.2017 року, тобто після розгляду зазначеного рапорта позивача.
Щодо врахування при формуванні графіка відпусток передбаченої п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» пільги позивача як учасника бойових дій з використання чергової щорічної відпустки у зручний для нього час, суд першої інстанції правильно вказав, що дана пільга не є безумовною і реалізовується з врахуванням інших положень законодавства щодо надання відпусток військовослужбовцям, а саме, з урахуванням інтересів служби, зокрема, забезпечення одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу.
Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до змісту наведених норм законодавства повноваження керівництва підрозділів Державної прикордонної служби України щодо визнання термінів відпусток особового складу, на думку колегії суддів, належать до дискреційних повноважень і пов`язані з необхідністю забезпечення належної діяльності цих підрозділів. Тобто в такому випадку керівництво має певну свободу дій при формуванні графіків відпусток.
Посилання позивача на ту обставину, що відповідач видав оскаржений наказ про надання йому відпустки без подання ним відповідного рапорта, колегія суддів не бере до уваги, оскільки відповідно до змісту п. п. 212, 216 «Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України» не передбачено обов`язку чи необхідності подання військовослужбовцем рапорту про надання основної відпустки (її частини), а достатньою підставою для цього є відповідний графік відпусток. При цьому, колегія суддів враховує, що спірний наказ був виданий у встановлений п. 216 цього Положення строк 13.03.2017 року, тобто не пізніше ніж за два тижні до встановленого графіком строку відпустки.
Також колегія суддів вважає обґрунтованими доводи відповідача про те, що наказ про надання відпустки є актом індивідуальної дії, який вичерпав свою дію фактом його виконання, а саме використання ОСОБА_1 наданої йому частини щорічної відпустки. А чинним законодавством не передбачено механізму перенесення строку вже використаної відпустки чи іншого порядку її заміни або анулювання.
Також, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно зазначив, що за результатами розгляду скарг позивача відповідач вжив заходів щодо реалізації права позивача на отримання чергової щорічної відпустки згідно п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у зручний для нього час, а саме шляхом перенесення другої частини щорічної основної відпустки з жовтня на серпень 2017 року.
Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин нормативний акт, який не підлягає застосуванню «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, а не «Положення про проходження громадянами України військової служби в Держприкордонслужбі України», однак, на думку колегії суддів, таке порушення норм матеріального права не призвело до неправильного вирішення справи по суті.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 160, 195, ст. 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року у справі № 813/1158/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до начальника Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про скасування наказу,зобов`язання вчинити дії залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили, а в разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
В. В. Святецький

Повний текст судового рішення виготовлено 18.12.2017 року