Справа № 815/4949/17
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2017-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/4949/17

Категорія: 2.1 Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Скрипченка В.О.,

суддів Бойка А.В., Димерлія О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та в.о. голови Комінтернівського районного суду Одеської області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Комінтернівського районного суду Одеської області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності відповідача, зобовязання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

26 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Комінтернівського районного суду Одеської області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача, що призвела до порушення Закону України «Про звернення громадян»; зобов'язати відповідача надати письмову відповідь по суті на заяву від 21.06.2017 р. та заяви від 12.07.2017 р.; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 55 000 гривень у якості компенсації моральної шкоди, посилаючись на те, що, не надавши відповіді на звернення від 21.06.2017 та 12.07.2017 р., позивач порушив норми Закон України «Про звернення громадян» та завдав позивачу моральних страждань, оскільки це унеможливило функціонування його особистості на Конституційних засадах.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 був задоволений частково. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного надання відповіді на заяву від 12.07.2017 р. щодо надання відомостей, чи не є голова районного суду смт. Доброслава Одеської області ОСОБА_2 родичем ОСОБА_3, який є представником Міністерства оборони та Міністра оборони у справі №815/1677/16. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням в.о. голови Комінтернівського районного суду Одеської області подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та провадження у справі закрити.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову суду, якою повністю задовольнити його позовні вимоги.

Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю. Враховуючи, що зазначених клопотань від усіх учасників процесу не надходило та те, що справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, апеляційним судом її розглянуто в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 21.06.2017 року ОСОБА_1 направив заяву на імя голови Комінтернівського районного суду Одеської області наступного змісту: «Доводжу до Вашого відома, що засідання по справі 504/822/17 всупереч вимогам ст. 323 КПК України 06.04.17 відбулося за моєї відсутності; засідання 20.06.17, у яке не з'явився прокурор, являло собою циркову виставу, оскільки суддя А.В.Литвинюк поводилася негідно звання судді, а на мою заяву про відвід відповіла «заява про відвід оформлюється письмово та розглядається іншим суддею», при цьому визнавала своє порушення відносно мене (проведення засідання за відсутністю обвинуваченого); суддя А.В.Литвинюк стверджувала, що про засідання 06.04.17 мене «намагалися» повідомити 06.04.17, і в якості доказу показувала писульку на клаптику паперу; в матеріалах справи відсутні відомості та документи, що були зібрані під час досудового розслідування військовою прокуратурою; обидва засідання відбувались за відсутністю адвоката-захисника, який обов'язково має бути присутнім.

З огляду на вищенаведене прошу вжити заходів для забезпечення відводу судді А.В.Литвинюк та приведення процесу судочинства у районному суді смт. Доброслав у відповідності українським Законам.

Прошу, також, надати технічне підтвердження факту дзвінків 06.04.2017 з телефону суду на мій номер телефона» (а.с. 5).

На вказану заяву 11.07.2017 р. вих. 9919, суддя Комінтернівського районного суду Одеської області Добров П.В. надав відповідь: «В Комінтернівському районному суді Одеської області на розгляді судді Доброва П.В. перебуває Ваша заява про відвід судді Комінтернівського районного суду Одеської області Литвинюк А.В. від розгляду справи №504/822/17 за обвинувальним актом у кримінальному провадженню, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000020 від 14.0.12017 року за обвинуваченням ОСОБА_1, у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 402, ч. 4 ст. 407 КК України.

Судові засідання, призначені на 30.0.62017 р. (повідомлено за телефоном) та на 07.07.2017 р. (повідомлено повісткою), не відбулися через Вашу неявку.

Відповідно до ч. 3 ст. 81 КК України, при розгляді відводу має бути вислухана особа, якій заявлено відвід, якщо вона бажає дати пояснення та думка осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні.

За таких обставин, прошу Вас прибути у судове засідання, призначене на 14.07.2017 р. о 14:05 год».(а.с. 5-об, 23).

12.07.2017 року ОСОБА_1 звернувся із заявою на адресу судді Комінтернівського районного суду Одеської області Доброва П.В. стосовно листа від 11.07.2017 р. вих. 9919, в якій зазначив: «ПРОШУ ПРОВЕСТИ ЗАСІДАННЯ ПО ВІДВОДУ СУДДІ А.В.ЛИТВИНЮК ЗА МОЄЇ ВІДСУТНОСТІ.

Прошу зважати на те, що заявою від 29.06.2017 р. я просив суд провести засідання по відводу судді А.В.Литвинюк за моєї відсутності, але можливо, через якісь вади, моя заява не була уважно розглянута. Тож наразі написав своє прохання великими літерами.

Прошу, також, занотувати, що ст. 81 КК України, згадана у листі, не регламентує відвід суду як і в цілому Кримінальний кодекс не регламентує судовий процес; шифровка « 30.0.62017 р.» не прийнята, розшифруванню не піддалася.

Вважаю, що посадова особа, яка підписала лист від 11.07.2017 р. №9919 із настільки явними та грубими помилками або не компетентна, або зловживає проявом неповаги до адресата.

Відповідь прошу направити електронною поштою на адреcу zadorozhniy.mark@gmail. сom.» (а.с. 22).

Також, 12.07.2017 р. ОСОБА_1 звернувся із заявою на адресу Голови Комінтернівського районного суду Одеської області, в якій просить: «Прошу зазначити, чи не є голова районного суду смт. Доброслава Одеської області ОСОБА_2 родичем ОСОБА_3, який є представником Міністерства Оборони та Міністра оборони у справі №815/1677/16.

Відповідь прошу направити електронною поштою на адреcу zadorozhniy.mark@gmail. сom.» (а.с. 6).

03.10.2017 року за вих. №5/310/17 ОСОБА_1 повідомлено, що виконуючий обовязки голови Комінтернівського районного суду Одеської області, суддя Комінтернівського районного суду Одеської області Павло Володимирович Добров не є родичем ОСОБА_3. (а.с. 27).

Крім того, в судовому засіданні суду першої інстанції представник відповідача пояснив, що з приводу не надання в терміни, передбачені законом, відповіді на запит який надійшов на електронну пошту суду 12.07.2017 року, «чи не є голова районного суду (Комінтернівського районного суду Одеської області) ОСОБА_2 родичем ОСОБА_3», проведено службове розслідування.

В підтвердження вказаного надав копію наказу №12-ОД від 03.10.2017 р. «Про проведення службового розслідування», яким для проведення службового розслідування щодо факту реєстрації вхідної кореспонденції заяви ОСОБА_1 яке надійшло на офіційну електронну адресу 12.07.2017 року, призначити комісію та 03.10.2017 р. провести службове розслідування та надати керівнику апарату суду висновок про наявність або відсутність в діях працівників апарату проступку та підстав для притягнення їх до дисциплінарної відповідальності (а.с. 29).

Також надано копію Наказу №80-ОС від 04.10.2017 р. «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_4О.».

Задовольняючи частково адміністративний позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що несвоєчасна відповідь на запит позивача була здійснена в порушення вимог закону, що регулює дані правовідносини, з чим погоджується апеляційний суд.

Так, приписами ст. 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно частини 1 статті 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

У відповідності до вимог частини 1 та 6 статті 5 цього Закону звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв'язку (електронне звернення).

У частині 7 статті 5 Закону визначено, що у зверненні має бути зазначено прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв'язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Згідно частини 8 статті 5 Закону звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз'ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.

У статті 8 Закону міститься вичерпний перелік випадків коли звернення не розглядається, а саме: звернення без зазначення місця проживання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство, визнається анонімним і розгляду не підлягає.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо несвоєчасного надання відповіді на заяву від 12.07.2017 р. щодо надання відомостей з огляду на таке.

Заява позивача від 12.07.2017 р. щодо родинних звязків ОСОБА_2 надійшла на електронну адресу суду 12.07.2017 року. Вказане не заперечується відповідачем.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», звернення розглядається і вирішується у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті що не потребують додаткового вивчення, невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх отримання.

Відповідачем заява ОСОБА_1 отримана 12.07.2017 року, отже, суд правильно виходив з того, що кінцевим днем надання відповіді був 27.07.2017 р., так як, заява не потребує додаткового вивчення, а тому до її розгляду застосовується 15-денний термін.

Проте відповідь на вказану заяву направлено і отримано позивачем 03.10.2017 р.

Таким чином наявна бездіяльність Комінтернівського районного суду Одеської області з розгляду вказаної заяви у період з 27.07.2017 р. по 03.10.2017 р. через ненадання відповіді у строки, встановлені Законом України «Про звернення громадян».

До того ж вказана бездіяльність також підтверджується і письмовими доказами, наданими відповідачем щодо притягнення до відповідальності відповідальної посадової особи Комінтернівського районного суду Одеської області.

Водночас, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який прийняв рішення щодо відмови у задоволенні інших позовних вимог.

Так, розглядаючи позовну вимогу ОСОБА_1 щодо зобовязання надати письмову відповідь по суті на заяву від 21.06.2017 р., заяву від 12.07.2017 р. щодо проведення засідання по відводу судді, заяву від 12.07.2017 р. щодо родинних звязків ОСОБА_2, суд правильно відмовив в їх задоволенні.

Так, відповідь по суті на заяву позивача від 12.07.2017 р. щодо родинних звязків ОСОБА_2 надана, а отже, предмет спору в цій частині відсутній.

Також, заява позивача від 12.07.2017 року про проведення судового засідання по відводу судді адресована судді Комінтернівського районного суду Одеської області П.В.Доброву, який відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (ст. 23) здійснює правосуддя в порядку, встановленому процесуальним законом, а тому вказана заява повинна розглядатись в межах судової справи, якої вона стосується в процесуальному порядку.

Крім цього, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що суддя Комінтернівського районного суду Одеської області Добров П.В. не є відповідачем по даній справі, а тому зобовязання його надати відповідь на вказану заяву виходить за межі позовних вимог.

Також, згідно ст. 350 КПК України, клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала. Відмова в задоволенні клопотання не перешкоджає його повторному заявленню з інших підстав.

Нормами статей 3, 42, 134, 321, 350 зазначеного Кодексу встановлений порядок подання та розгляду клопотань в межах судового розгляду у кримінальному провадженні, а також підстави виклику учасників кримінального провадження.

Приписами ст. 12 Закону України «Про звернення громадян», дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про доступ до судових рішень», Кодексом адміністративного судочинства України, законами України «Про засади запобігання і протидії корупції», «Про виконавче провадження».

Судом здійснюється розгляд звернень щодо внутрішньої діяльності суду, правового захисту суддів та працівників суду, а також інших питань, віднесених чинним законодавством до повноважень суду, що безпосередньо не пов'язані із здійсненням правосуддя.

Вирішуючи питання обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Частинами першою та другою статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом

В розумінні пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - постанова ВСУ №4), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної постанови).

Згідно пункту 4 Постанови ВСУ у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Отже, в ході розгляду справи по суті не встановлено як обставин передбачених частиною другою статті 1167 ЦК України, з чим повністю погоджується апеляційний суд.

Відповідно до абзацу 2 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводить потерпіла особа, зазначаючи у позовній заяві, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування. Письмовими доказами на ствердження наявності моральної шкоди можуть бути, зокрема, медичні довідки про виникнення захворювання чи інше погіршення стану здоров'я у зв'язку з хвилюваннями, спричиненими посяганням на права потерпілого; висновки лікарів чи медичних комісій про ступінь втрати працездатності, про необхідність проведення хірургічної операції; довідки про відрахування з вузу тощо.

У документі медичного характеру має бути зазначено, коли виникло захворювання, в результаті чого, чи могло воно стати наслідком психічних переживань через порушення конкретного права, мало місце погіршення загального стану чи сталося загострення хронічної хвороби у визначений період часу тощо.

Факт завдання моральної шкоди може бути підтверджений також показаннями свідків, зокрема, про важкий душевний стан потерпілого, спричинений правопорушенням, його переживання, хвилювання, зміни в самопочутті, загальному душевному настрої тощо, стані здоров'я, способі життя, спілкування, звичках, працездатності.

Верховний суд України в своїй Постанові Пленуму від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (п. 4) зазначає, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Позивачем/апелянтом не надано жодних доказів щодо заподіяння йому моральної шкоди, не обґрунтовано розмір відшкодування шкоди в сумі 55 000 грн. та не підтверджено її документально, тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні вказаної вимоги, а апеляційний суд також відхиляє таку вимогу апеляційної скарги.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1

Колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції правильним і таким, що відповідає вимогам ст. ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність рішення суду не спростовують.

Відтак, апеляційні скарги ОСОБА_1 та в.о. голови Комінтернівського районного суду Одеської області задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 184, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та в.о. голови Комінтернівського районного суду Одеської області залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий В.О.Скрипченко

Суддя А.В.Бойко

Суддя О.О.Димерлій