Справа № 804/5273/17
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2017-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2017 р. Справа № 804/5273/17
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Тулянцева І.В. розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації за не отримане речове майно, -
17 серпня 2017 р. ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 з вимогами про:
- визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за не отримане речове майно в сумі 35 905,24 грн.;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за не отримане речове майно, яке не було видане під час проходження військової служби, на загальну суму 35 905,24 грн. без оподаткування зазначеної суми податком з доходів фізичних осіб та військовим збором на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ).
Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити із викладених у позові підстав.
Відповідач військова частина НОМЕР_1 в судове засідання не з`явився, подав до суду письмові заперечення в яких зазначив, що Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачає права на отримання компенсації замість речового майна для військовослужбовців, звільнених у запас, у зв`язку із чим, у відповідача відсутній обов`язок щодо його компенсації.
Керуючись частинами 4 та 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив проводити розгляд справи в письмовому провадженні на підставі наявних у ній доказів.
Суд, розглянувши подані документи і матеріали, вивчивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті встановив наступне.
Відповідно до посвідчення офіцера Серії НОМЕР_4 ОСОБА_1 проходив військову службу в військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командування Збройних Сил України № 122 від 06 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас відповідно до пункту «а» частини 6 з урахуванням підпункту «ї» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 10 липня 2017 року № 139 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до довідки-розрахунку № 3 від 10.07.2017 р. про вартість речового майна, що підлягає видачі при звільненні в запас (відставку) капітану ОСОБА_1 підлягало до видачі речове майно на суму 35 905,24 грн.
12.07.2017 р. ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 полковнику ОСОБА_2 із заявою про виплату грошової компенсації за не отримане речове майно в розмірі 35 905,24 грн. на підставі довідки-розрахунку № 3 від 10.07.2017 р.
Листом від 25.07.2017 р. № 689 військовою частиною НОМЕР_1 надано відповідь на звернення позивача в якому зазначено, що у військової частини на 2017 р. відсутні бюджетні призначення на виплату грошової компенсації за речове майно.
Вважаючи відмову у виплаті компенсації за речове майно протиправною, позивач звернувся до суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 р. речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за не отримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до вищенаведеної норми Закону Кабінетом Міністрів України 16 березня 2016 року прийнято постанову № 178, якою затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно (далі - Порядок №178), яким передбачено механізм виплати військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби або загибелі (смерті) військовослужбовця.
Згідно з п.2 Порядку № 178, виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Пунктом 3 зазначеного Порядку № 178, встановлено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби або загибелі (смерті) військовослужбовця.
Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації ( п. 4 Порядку №178 ).
При цьому, у відповідності до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Абзацом третім п. 242 вищезазначеного Положення передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що в даному випадку у позивача виникло право на отримання грошової компенсації замість не отриманого речового майна у відповідності до положень п. 3 Порядку № 178, з моменту його виключення зі списків особового складу військової частини № НОМЕР_1 , тобто з 10.07.2017 року.
Щодо доводів представника відповідача, в яких він посилається на норми ст. 9-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» як на Закон, який не може бути застосовано до даних правовідносин, оскільки, на його думку, він регулює правовідносини лише щодо військовослужбовців, які проходять військову службу, а не звільнені в запас, суд зазначає наступне.
Як було зазначено раніше, Порядком № 178 передбачено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби або загибелі (смерті) військовослужбовця, тобто, саме вказаним підзаконним нормативним актом врегульовано механізм таких виплат певній категорії військовослужбовців і відсутність бюджетного фінансування не являється підставою для невиплати належних сум.
Крім того, суд не враховує правові висновки щодо застосування норм матеріального права в такій категорії справ, що містяться, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2013 року ( № 21-38а13 ) та від 27.05.2014 року ( 21-132а14 ), оскільки спірні правовідносини, які виникли між сторонами в даній справі, та правовідносини, оцінка яким надавалась Верховним Судом України у вищезазначених постановах, в різний час регулювались різним (відмінним) законодавством, а тому не є ідентичними.
Згідно з частиною другою статті 244-2 КАС України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та наявність правових підстав для задоволення адміністративного позову.
Суд також зазначає, що п.п. 165.1.1 п. 165.1 ст. 165 Податкового кодексу України передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються такі доходи:сума державної та соціальної матеріальної допомоги, державної допомоги у вигляді адресних виплат та надання соціальних і реабілітаційних послуг відповідно до закону, житлових та інших субсидій або дотацій, компенсацій (включаючи грошові компенсації інвалідам, на дітей-інвалідів при реалізації індивідуальних програм реабілітації інвалідів, суми допомоги по вагітності та пологах), винагород і страхових виплат, які отримує платник податку з бюджетів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування та у формі фінансової допомоги інвалідам з Фонду соціального захисту інвалідів згідно із законом.
Відповідно до положень ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Частиною 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
В ході розгляду справи відповідачем не наведено належних доказів, які б спростовували факт бездіяльності у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 компенсації за не отримане речове майно, у зв`язку із чим, суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача та задоволенні його вимог у повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 9, 11, 17, 69-72, 86, 158-163, 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації за не отримане речове майно - задовольнити в повному обсязі.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за не отримане речове майно в сумі 35 905,24 грн.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) грошову компенсацію за не отримане речове майно, яке не було видане під час проходження військової служби, на загальну суму 35 905,24 грн. (тридцять п`ять тисяч дев`ятсот п`ять гривен 24 коп.) без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена у порядку та строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суддя І.В. Тулянцева