Справа № П/811/1348/17
Суддя: Л.І. Хилько
Дата ухвалення: 2017-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Україна КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД -------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2017 року Справа № П/811/1348/17

Кіровоградський окружний адміністративний суд, у складі судді Хилько Л.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області (далі - відповідач) про скасування наказу та поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до Кіровоградського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до суду в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області від 04.07.2017 №8 о/с, в частині звільнення ОСОБА_1 старшого лейтенанта міліції з посади інспектора слідчого відділення Олександрівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області згідно з пунктом 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) у запас Збройних Сил із 06.11.2015 року;

- поновити ОСОБА_1 лейтенанта міліції (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на посаді старшого інспектора слідчого відділення Олександрівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області із 06 листопада 2015 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням суду її було поновлено на посаді, проте після поновлення відповідач протиправно звільнив за скороченням штату не запропонувавши іншої посади, а також не вчинивши жодних дій для працевлаштування на службі в поліції. Також, відповідач не врахував, що ОСОБА_1 є матір'ю дитини віком до трьох років та знаходиться у відпустці по догляду за дитиною віком до трьох років.

Представник відповідача скористався своїм правом на подання письмових заперечень проти адміністративного позову, гарантованим Кодексом адміністративного судочинства України, за змістом яких позов ним не визнається у повному обсязі. Такі заперечення мотивовано тим, що звільнення позивача було проведено на підставі і у порядку, що передбаченому законодавчими приписами Закону України «Про Національну поліцію» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, тому відсутні підстави для задоволення адміністративного позову (а.с.87-95).

Керуючись приписами статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі відповідної ухвали від 02.11.2017 року подальший розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження, за наявності відповідного клопотання сторін.

Розглянувши подані документи і матеріали подані сторонами, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, дійшов наступних висновків.

Предметом спору в даній справі є законність та обґрунтованість дій Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області при винесенні наказу від 04.07.2017 року №8о/с, в частині звільнення ОСОБА_1 старшого лейтенанта міліції з посади інспектора слідчого відділення Олександрівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області згідно з пунктом 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) у запас Збройних Сил із 06.11.2015 року.

При вирішенні даного спору суд враховує наступні фактичні обставини справи.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2017 року у справі №П/811/213/16 за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, яка набрала законної сили встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 15.08.2009 р. проходила службу в органах внутрішніх справ України.

Наказом УМВС України в Кіровоградській області від 13.03.2015 р. №99 о/с ОСОБА_1 призначена на посаду інспектора слідчого відділення Олександрівського районного відділу УМВС України в Кіровоградській області.

06.11.2015 р. позивачем подано рапорт на ім'я начальника УМВС України в Кіровоградській області про звільнення її з органів внутрішніх справ за п.64 "з" у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) з 06 листопада 2015 року.

Зазначений рапорт містить резолюцію першого заступника начальника УМВС України в Кіровоградській області - "заперечую".

Наказом УМВС України в Кіровоградській області від 06.11.2015 р. №383 о/с старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, інспектора слідчого відділення Олександрівського районного відділу УМВС України в Кіровоградській області звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил за п.64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) (а.с.22).

Як встановлено судом, у період з 21.08.2015 р. по 24.12.2015 р. ОСОБА_1 перебувала на лікарняному у зв'язку з вагітністю та пологами, що підтверджується листком непрацездатності серії АГХ №266402.

05 листопада 2015 року у позивача народився син - ОСОБА_2, що посвідчується відповідним свідоцтвом про народження (а.с. 10-12,35).

Так, постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20.02.2017 року, адміністративний позов ОСОБА_1, задоволено повністю та визнано протиправним та скасовано наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області від 06 листопада 2015 року №383 о/с в частині звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, інспектора слідчого відділення Олександрівського відділу УМВС України в Кіровоградській області з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді інспектора слідчого відділення Олександрівського відділу УМВС України в Кіровоградській області з 07 листопада 2015 року. Постанова в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді інспектора слідчого відділення Олександрівського відділу УМВС України в Кіровоградській області підлягає негайному виконанню (а.с.10-12).

10.05.2017р. ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду повернуто апеляційну скаргу Управління МВС України в Кіровоградській області на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2017 року (а.с.14).

26.07.2017р. ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Управління МВС України в Кіровоградській області на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2017 року (а.с.35).

Відповідно до ч.1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на викладене, вищевказані обставини вже встановлені судом та не потребують додаткового дослідження.

Поряд з тим, з матеріалів справи вбачається також, що 23.02.2017 року на виконання постанови Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20.02.2017 року по справі №П/811/213/16 відповідачем винесено наказ «Про скасування пункту наказу УМВС від 06.11.2015 року №383 о/с дск», яким скасовано пункт наказу УМВС України в області від 06 листопада 2015 року №383 о/с дск "По особовому складу" № 3 о/с у частині звільнення з органів внутрішніх справ старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, інспектора слідчого відділення Олександрівського районного відділу УМВС України в області, та поновлено її на цій же посаді (а.с.13).

Також, Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 червня 2017 року у справі № П/811/527/17 за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області визнано протиправним та скасовано рішення Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області від 16 березня 2017 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні рапорту про надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку від 01 березня 2017 року, та зобов'язано Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області прийняти наказ про надання ОСОБА_1 відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01 березня 2017 року на підставі рапорту від цієї ж дати (а.с.16-17).

Як вбачається з відомостей автоматизованої системи «Діловодство спеціалізованого суду» 22.11.2017 року ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду по справіП/811/527/17 апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області - залишено без задоволення. Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 червня 2017 року у справі №П/ 811/527/17 - залишено без змін.

Як вже було зазначено вище, керуючись статтею 72 КАС України обставини встановлені під час розгляду справи П/811/527/17, а саме щодо встановлення права позивачки на відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, також, не потребують доказуванню та встановленню під час розгляду даної справи.

Натомість, 04.07.2017 року головою ліквідаційної комісії Д.Г. Ткачонок 04.07.2017 видано наказ УМВС України в Кіровоградській області "По особовому складу" № 8 о/с, яким звільнено у запас Збройних Сил за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, інспектора слідчого відділення Олександрівського районного відділу УМВС України в області, 06 листопада 2015 року (а.с.49).

З матеріалів справи вбачається, що позивачку було звільнено з ОВС України через скорочення штатів. Так, рішення суду по справі №П/811/527/17 винесено 27.06.2017 року, тобто на момент, коли позивач перебувала на посаді інспектора слідчого відділення Олександрівського районного відділу УМВС України в Кіровоградській області. Вбачається, що відповідач був обізнаний про факт оскарження позивачкою бездіяльності та відмови у наданні їй відпустки для догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, позаяк, не зважаючи на прийняте судом рішення, відповідач все ж таки звільняє позивачку 04.07.2017 року спірним наказом.

Не погоджуючись із винесенням вказаного наказу, вважаючи такий наказ та її звільнення на підставі нього за вищевказаних обставин протиправними, позивач звернулася із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пунктом 15 ч.1 ст.3 КАС України визначено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.1,2 ч.1 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй (ст. 8). На ці обставини неодноразово вказував Конституційний Суд України у своїх рішеннях, зокрема, рішенні № 7-рп/2003 від 10.04.2003 року, рішенні № 9-рп/2004 від 07.04.2004 року, рішенні № 1-рп/2007, рішенні № 19-рп/2008 від 02.10.2008 року.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються: організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.

Згідно з ч. 1 ст. 47 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 р. № 580-УІІІ (надалі - Закон № 580-УІІІ), призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Згідно із пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-УІІІ з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

При цьому, пунктом 8 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-УІІІ не передбачено остаточне звільнення і не зазначені строки такого звільнення та кола осіб, які підпадають під звільнення в такі установлені строки, а отже відсутня юридична визначеність щодо питання скорочення штатів всіх органів МВС через поняття "можливе майбутнє звільнення".

Разом з тим, п. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-УІІІ перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Положеннями статті ч. 3 ст. 24 Конституції України держава забезпечує створення умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовий захист, матеріальну і моральну підтримку материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Ставлення України до питання про співвідношення національного та міжнародного права вперше було сформульоване в Декларації про державний суверенітет України 1990 р., де був проголошений "пріоритет загальновизнаних норм міжнародного права перед нормами внутрішньодержавного права" (ст. Х).

У Законі України "Про дію міжнародних договорів на території України", а пізніше в Законі України "Про міжнародні договори України" ця норма Декларації була доповнена про те, що укладені і належним чином ратифіковані Україною міжнародні договори становлять невід'ємну частину національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства".

Так, Конституція України у ст. 9 закріпила, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладання міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Згідно із Законом України "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)" від 14 вересня 2006 року Україна взяла на себе зобов'язання вважати обов'язковими для України всі п'ять пунктів ст. 8 Європейської соціальної хартії (переглянутої).

Так, відповідно до статті 8 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вважається незаконним, якщо роботодавець надсилає жінці попередження про звільнення з роботи у період від дати повідомлення нею свого роботодавця про вагітність до закінчення її відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами.

З огляду на зазначені ратифіковані Україною міжнародні норми суд дійшов висновку, що п.8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-УІІІ суперечить Закону України "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)" про можливе майбутнє звільнення такої категорії працівників, які є вагітними або перебувають в декретній відпустці по догляду за дитиною.

При цьому, суд зауважує, що Закон №580-УІІІ не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, тощо.

Крім того, суд зазначає, механізму скорочення працівників органів внутрішніх справ, що знаходяться у декретній відпустці, спеціальним законодавством не передбачено. У зв'язку з цим, відповідно до ч. 7 ст. 9 КАСУ, згідно якої у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), при скороченні працівників органів внутрішніх справ у частині, яка не врегульована спеціальним законодавством, слід застосовувати аналогію закону, тобто використовувати правові акти, що регулюють подібні за змістом відносини (аналогія закону).

Дана позиція кореспондується з вимогами рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/202 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або посадових осіб), відповідно до якого, при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, в тому числі звільнення, регулюється спеціальним нормативно-правовим актом - Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (надалі - Положення № 114).

Відповідно до пункту 17 Положення №114 вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Оскільки, Закон № 580-VIII не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, тощо, то в даному випадку до спірних правовідносин мають застосовуватись конституційні принципи і загальні засади права.

Гарантії для даної категорії осіб передбачені Кодексом законів про працю України.

Згідно зі статтею 184 КЗпП України заборонено звільняти вагітних жінок з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Таке звільнення можливе лише у разі повної ліквідації підприємства, установи чи організації, але з обов'язковим працевлаштуванням жінки. Тобто роботодавець має запропонувати жінці іншу роботу за її спеціальністю на цьому ж самому або на будь-якому іншому підприємстві. При цьому розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням не допускається. Така ж заборона стосується і звільнення вагітної працівниці в разі закінчення строкового трудового договору: роботодавець зобов'язаний працевлаштувати зазначену працівницю, а на період працевлаштування зберегти за нею середню заробітну плату, але не більше трьох місяців із дня закінчення строкового трудового договору.

За таких умов п.11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-УІІІ в частині, що стосується вагітних жінок та жінок, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною підлягає застосуванню з урахуванням норм визначених ст. 184 КЗпП України.

З наведеного суд дійшов висновку, що звільнити вагітну жінку за ініціативою власника чи уповноваженого ним органу не можна, крім випадку повної ліквідації підприємства, з її обов'язковим працевлаштуванням.

Приписами пунктів 9, 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIІI передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що Законом №580-VIII передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Суд звертає увагу, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 28.10.2014р. у справі №21-484а14, від 19.01.2016р. № 810/1783/13а.

Разом з тим, суд акцентує на тому, що частиною 2 ст. 8 КАСУ передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 22.03.2012 року по справі К. Маркіна проти Російської Федерації зазначено, що по-перше, право на відпустку по догляду за дитиною належить всім громадянам без будь-яких відмінностей за ознаками статі або професії. Збройні сили, поліція та державні службовці не виключаються з числа користувачів цього фундаментального права.

Також, право на відпустку по догляду за дитиною має мінімальний зміст. Кінцева мета гармонізації праці, особистого та сімейного життя для працюючих батьків та рівності чоловіків та жінок у відношенні можливостей ринку праці та відношення на роботі повинні враховуватися при встановленні форми, тривалості та умов відпустки по догляду за дитиною. В кінці періоду відпустки по догляду за дитиною працівники мають право повернутися на ту ж роботу або, якщо це неможливо, на еквівалентну роботу, сумісну з їхнім трудовим контрактом або відносинами. Права, придбані або такі, що мають бути придбаними працівником на дату початку відпустки по догляду за дитиною, повинні зберігатися до кінця відпустки по догляду за дитиною.

Однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування (ч. 2 ст. 22 Конституції України) чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (ч. 3 ст. 22 Конституції України).

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України, Конституційний Суд України надав визначення поняттям "звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина" у Рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками), згідно з яким "конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними". При цьому Конституційний Суд України зазначив, що "загальновизнаним, є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена" (абзац четвертий підпункту 5.2 пункту 5 мотивувальної частини).

Відповідно до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідач у даній справі не довів правомірності оскаржуваного рішення щодо звільнення позивача під час перебування останньої у відпустці, а твердження відповідача про те, що ним вживались заходи для працевлаштування позивача, шляхом направлення Олександрівським РВ УМВС в Кіровоградській області листа до Олександрівського районного центру зайнятості з повідомленням звітності про заплановане масове вивільнення працівників, у тому числі і позивача (а.с.87-95), судом оцінюються критично з огляду на наступне.

Так само, суд звертає увагу, що відповідачем не доведено неможливість переведення ОСОБА_1 до новоствореного управління Національної поліції України в Кіровоградській області.

За змістом ч.2 ст.8 Європейської соціальної хартії №163 ратифікованої - 14.09.2006 року в Україні, незаконним визнається звільнення жінок до виходу із відпустки у зв'язку із вагітністю та пологами.

Поряд з тим, право жінок на вагітність та пологи також закріплено статтею 3 Конвенції про охорону материнства №183 ратифікованої в Україні 14.09.1956 року, після пред'явлення медичної довідки, що засвідчує передбачений строк її пологів.

При цьому, статтею 6 вказаної Конвенції про охорону материнства встановлено, що в той час коли жінка перебуває у відпустці у зв'язку із вагітністю та пологами, що надається відповідно до положень статті 3 зазначеної Конвенції, наказ роботодавця про її звільнення, виданий у період перебування жінки у зазначеній відпустці, є незаконним.

Виходячи з нормативного тлумачення ч. 1 ст. 40, ч. 1 і ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України слідує висновок, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Так, згідно до постанови Верховного Суду України від 19 травня 2015 року у справі №21-107а15 зазначено, що виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої і третьої статті 49-2 КЗпП України суд дійшов висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Також, згідно до постанови Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі № 6-491цс15 власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У відповідності до постанов Верховного Суду України від 10.03.2015 року та від 01.04.2015 року, містяться висновки про те, що роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику всі вакансії, які відповідають освіті, кваліфікації та досвіду працівника і які існують на даному підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Виходячи із вищевикладеного, суд приходить до висновку про протиправність наказу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області від 04.07.2017 №8 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_1 та необхідності його скасування, оскільки відповідачем не дотримано прядку при виконанні вимог визначені положеннями ст. 49-2 КЗпП, яка зобов'язує роботодавця одночасно з попередженням про звільнення запропонувати працівникові іншу рівнозначну кваліфікаційному та освітньому роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Серед критеріїв /принципів/, які повинні застосовуватись суб'єктом владних повноважень при прийнятті ним рішень та якими керується адміністративний суд у разі оскарження таких рішень (ст.2 КАС України), є, зокрема, принцип законності, відповідно до якого суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним, а рішення суб'єкта владних повноважень має прийматися обґрунтовано, тобто у урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Критерій обґрунтованості рішення або дії вимагає від суб'єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов'язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У Рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

В Рішенні Європейського суду з прав людини від 27 вересня 2010 року по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» зазначено, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Проте, з матеріалів справи, які були детально досліджені судом, неможливо встановити, яким саме критеріям не відповідав позивач, що саме призвело до прийняття рішення про звільнення, маючи дитину віком до трьох років та перебуваючи у декретній відпустці, відтак таке рішення не можна вважати правомірним та обґрунтованим.

Відповідно до частини другої статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2.4, 7 та 11 до Конвенції» визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

В рішеннях Європейського Суду з прав людини - справа «Красношапка проти України» від 30 листопада 2006 року, «Єфименко проти України» від 18 липня 2006 року, які згідно до положень статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» є обов'язковими для виконання Україною, суд неодноразово наголошував, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує ефективний засіб юридичного захисту.

Отже, гарантування кожному права на захист від незаконного звільнення є не тільки конституційно-правовим обов'язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов'язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародному пакту про громадські та політичні права.

Відповідно до ст.2401 КЗпП України у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України "Про зайнятість населення".

Поряд з тим, судом встановлено, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області як юридична особа не припинено, а перебуває у стані припинення (а.с.96-99).

Суд зауважує, що згідно з ч.2 ст.104 Цивільного кодексу України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Позаяк, суд зауважує, що перебування управління Міністерства внутрішніх справ України у Кіровоградській області як установи у стані припинення, не є перешкодою для відновлення порушеного права позивача.

Отже, судом встановлено, що позивача було незаконно звільнено з органів внутрішніх справ наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області від 04.07.2017 року №8 о/с "По особовому складу" з посади інспектора слідчого відділення Олександрівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) у запас Збройних Сил.

Відтак, відновлення порушеного права ОСОБА_1 повинно відбутися шляхом поновлення на посаді з якої її було незаконно звільнено спірним наказом з 05.07.2017 року.

Таким чином, позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають до часткового задоволенню.

За змістом частин першої, четвертої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати стягненню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області від 04.07.2017 №8 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_1 старшого лейтенанта міліції з посади інспектора слідчого відділення Олександрівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) у запас Збройних Сил.

Поновити ОСОБА_1 старшого лейтенанта міліції (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на посаді інспектора слідчого відділення Олександрівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області із 05 липня 2017 року.

В решті позовних вимог - відмовити.

Постанову суду в частині поновлення на посаді допустити до негайного виконання.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та строки, передбачені ст. 254 КАС України.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Кіровоградський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її оголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, апеляційна скарга подається в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Суддя Кіровоградського окружного

адміністративного суду Л.І. Хилько