Справа № 820/872/17
Суддя: Бондар В.О.
Дата ухвалення: 2017-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 р.Справа № 820/872/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бондара В.О.

Суддів: Калиновського В.А. , Кононенко З.О.

за участю секретаря судового засідання Струкової Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.10.2017р. по справі № 820/872/17

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання незаконними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 ( далі - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить суд:

- визнати незаконною багаторічну протидію ОСОБА_1 посадовими особами державних органів, що уповноважені державою на вирішення питань видачі громадянам документів, що посвідчують особу та надання громадянства України;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області видати йому тимчасову довідку, що посвідчує особу, оформити необхідні документи для вирішення питання про надання йому громадянства України та направити їх за належністю для подальшого опрацювання, надати йому паспорт громадянина України.

В обґрунтування позову зазначено, що у зв'язку зі зникненням приблизно у 1992 році за нез'ясованих обставин в ОСОБА_1 паспорту, останній неодноразово усно та письмово звертався до органів міліції, органів державної влади, однак ані паспорту, ані громадянства України не отримав. Позивачем також вказано, що під час чергового звернення, яке відбулося 24.04.2014 року, із заявою до Головного управління ДМС у Харківській області посадова особа відповідача відмовлялась прийняти заяву про надання довідки про втрату паспорта, громадянства України та паспорта громадянина України, вимагаючи пред'явлення позивачем зниклого паспорту. В подальшому, посадовою особою відповідача все ж таки було прийнято у позивача колективне звернення від 24.04.2014 року. У відповідь на вказану заяву позивачем було отримано письмову відповідь від 23.05.2014 року, однак вказана відповідь в порушення норм діючого законодавства не містила вичерпного викладу відповідей на порушені у зверненні питання. Вказані протиправні дії відповідача, на думку позивача, є багаторічною протидією уповноваженого державою органу на вирішення питань видачі громадянам документів, що посвідчують особу та надання громадянства України. Зазначені обставини зумовили звернення позивача до суду з даним позовом задля захисту своїх порушених прав.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 17.10.2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про визнання незаконними дій та зобов'язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області щодо здійснення належного розгляду звернення ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 від 24.04.2014 року.

Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області розглянути повторно звернення ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 від 24.04.2014 року з урахуванням висновків суду у даній справі.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просять скасувати постанову та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що вважає постанову суду першої інстанції незаконною та необґрунтованою у зв»язку з неповним з»ясуванням судом, обставин, що мали значення для справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, вивчивши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем під час розгляду колективного звернення ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не було повно та всебічно перевірено заяву від 24.04.2014 року. Таким чином, судом першої інстанції визнано протиправною бездіяльность Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області щодо здійснення належного розгляду звернення ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 від 24.04.2014 року та зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області оформити необхідні документи для вирішення питання про надання йому громадянства України та направити їх за належністю для подальшого опрацювання, надати йому паспорт громадянина України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що з наявної в матеріалах справи копії картки прописки за формою А вбачається, що громадянин ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Харкова прибув з Черемушкінського району м. Москва та значиться зареєстрованим з 12.03.1993 року за адресою: АДРЕСА_1.

28.03.1980 року позивач був документований Червонозаводським РВВС м. Харкова паспортом колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_1.

Як вбачається з матеріалів справи з копії картки прописки за формою А встановлено, що остання містить відомості про те, що Червонозаводським РВВС м. Харкова 02.02.1993 року на запит №7 (про втрату паспорту) Дзержинського РВВС м. Харкова надсилалась копія заяви за формою №1 про видачу громадянину ОСОБА_1 паспорту. У заяві міститься адреса попереднього проживання, а саме: АДРЕСА_2. За вказаною адресою ОСОБА_1 був зареєстрований в період з 03.12.1970 по 06.09.1984 року, що вбачається з копії картки прописки за формою А. В подальшому, позивач був виписаний на навчання до Москви.

Також судом встановлено, що приблизно у 1992 році за нез'ясованих обставин у нього зник паспорт. В подальшому позивач багаторазово усно і письмово звертався до паспортного стола Дзержинського районного відділу внутрішніх справ м. Харкова з проханням видати новий паспорт. Однак, як повідомлено позивачем, співробітниками паспортного стола, було відмовлено у вирішенні питання про надання нового паспорта та направлено ОСОБА_1 для отримання нового паспорта до м. Москви, де останній був зареєстрований.

ОСОБА_1 неодноразово особисто звертався з приводу отримання нового паспорту до РВВС м. Москви, однак звідти його було направлено для отримання паспорта до м. Харкова з посиланням на те, що він був прописаний у м. Москві тимчасово.

ОСОБА_1 задля вирішення питання отримання нового паспорту письмово звернувся до Верховної Ради Російської Федерації.

У відповідь на вказане звернення позивачем було отримано письмову відповідь начальника паспортного Управління УВС м. Москви від 05.11.1992 року №9/1-3085, в якій роз'яснено, що новий паспорт ОСОБА_1 повинні видати за місцем постійного проживання, тобто у м. Харкові.

Судом встановлено, що після звернення з отриманою від начальника паспортного Управління УВС м. Москви письмовою відповіддю до паспортного столу Дзержинського РВВС м. Харкова, йому було видано 26.01.1993 р. довідку про втрату паспорта, яка, в подальшому, до 11.04.1997 року неодноразово продовжувалась.

Після 11.04.1997 року, у зв'язку з відмовою в продовженні дії довідки про втрату паспорта, він неодноразово усно та письмово звертався до паспортного столу Дзержинського районного відділу міліції м. Харкова, до начальника Управління паспортної, реєстраційної і міграційної роботи МВС України в Харківській області Бандурки О.О., до міністра МВС Ю. Кравченка з проханням про видачу нового паспорта.

Матеріали справи містять копії листів за його підписом та отриманих відповідей.

Позивачем також вказано, що посадовими особами державного органу, що уповноважений державою на вирішення питань видачі громадянам документів, що посвідчують особу та надання громадянства України протиправно спричиняється йому багаторічна протидія.

Як вбачається з матеріалів справи, зазначена в позові протидія полягає у відмові, наданій позивачу за результатами розгляду звернення від 24.04.2014 року щодо видачі ОСОБА_1 тимчасової довідки, що посвідчує особу, надання громадянства ОСОБА_1 та видачі нового паспорта, а також у негативному розгляді, на думку позивача, його попередніх звернень з тотожного питання.

Судом встановлено, що вказане звернення, у формі заяви, є колективним та складено за підписом позивача та підписами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в порядку Закону України "Про звернення громадян" на ім'я в.о. Президента України Турчинова О.В. та начальника Головного управління ДМС у Харківській області Гузя В.В. і стосується питання видачі ОСОБА_1 тимчасової довідки, що посвідчує особу, надання громадянства ОСОБА_1 та видачі нового паспорта, що вбачається з наявної в матеріалах справи копії заяви (а.с. 19-21).

Колегія суддів зазначає, що оскільки колективне звернення ОСОБА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 стосується питання видачі ОСОБА_1 тимчасової довідки, що посвідчує особу, надання громадянства ОСОБА_1 та видачі йому нового паспорта, то рішення у даній справі не може вплинути на права, свободи, інтереси або обов'язки ОСОБА_3 і ОСОБА_4.

Також, як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано до суду першої інстанції копії листа за його підписом на ім'я начальника Дзержинського районного відділу Харківського міського управління УМВС України в Харківській області Лисенка В.М. від 08.04.2003 року, відповіді начальника Дзержинського РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області Міщенко Л.О. від 16.04.2003 року та відповіді т.в.о. начальника Дзержинського РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області Павлової І.Л. від 06.06.2014 року в якості доказу створення штучних перешкод з боку співробітників міграційної служби. Однак суд зазначає, що вказані докази не є достатніми задля встановлення багаторічної протидії ОСОБА_1 посадовими особами відповідача, оскільки достеменно свідчать тільки про багаторазові спроби позивача вирішити питання отримання громадянства та нового паспорту, оскільки зазначені докази свідчать про отримання позивачем відповідей на його заяви, в яких вказано на необхідність підтвердження належності до громадянства України та прибуття до Дзержинського РВ м. Харкова ГУ ДМС у Харківській області задля надання документів, пов'язаних з одержанням паспорта.

В той же час, матеріали справи не містять доказів подання встановлених законодавством документів позивачем до Дзержинського РВ м. Харкова ГУ ДМС у Харківській області задля вирішення питання отримання громадянства та нового паспорту. При цьому, суд зазначає, що позивачем надано до суду фотографію із зображенням графіку роботи паспортного столу Дзержинського РВ м. Харкова ГУ ДМС у Харківській області, як доказ прибуття позивачем задля подання вказаних документів, але відсутності на робочому місці начальника паспортного столу.

Таким чином, враховуючи встановлене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо відсутності підстав для визнання незаконною багаторічної протидії посадовими особами державних органів, що уповноважені державою на вирішення питань видачі громадянам документів, що посвідчують особу та надання громадянства України.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, колегія суддів зазначає, що фактично позивач при зверненні до суду оскаржує дії відповідача щодо не належного розгляду колективного звернення від 24.04.2014 року, що виразилось у ненаданні повної та обґрунтованої відповіді на порушені у зверненні питання за результатами його розгляду, не повідомленні алгоритму дій, які необхідно вчинити задля отримання тимчасової довідки, що посвідчує особу, громадянства України та паспорта громадянина України, не повідомленні переліку документів, які необхідно надати до ДМС для отримання відповідних документів, не роз'ясненні порядку документального підтвердження відсутності громадянства інших держав.

Також, як вбачається з матеріалів справи, з наявної в матеріалах справи копії заяви від 24.04.2014 року за підписами ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вбачається, що вказане звернення обумовлене зникненням у позивача паспорту, відмовою у продовженні дії довідки про втрату паспорту, а також обставинами неприйняття Управлінням паспортної, реєстраційної і міграційної роботи МВС України в Харківській області заяви ОСОБА_1 від 12.11.1999 року, прийняттям 18.11.1999 року вказаним органом заяви позивача, однак не наданням письмової відповіді.

У заяві від 24.04.2014 року заявниками вказано на необхідність вирішення питання щодо надання ОСОБА_1 тимчасової довідки, що посвідчує особу, громадянства України та паспорта громадянина України.

Як встановлено судом, головним спеціалістом відділу громадянства Управління паспортної роботи, громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУДМС у Харківській області розглянуто в межах компетенції матеріали колективного звернення до в.о. Президента України громадян ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

За результатами розгляду складено висновок про результати розгляду звернення громадянина ОСОБА_1 від 23.05.2014 року, який затверджено заступником начальника ГУДМС України в Харківській області 23.05.2014 року (а.с. 23-27).

Відповідно до висновку від 24.04.2014 року вирішено розгляд колективного звернення ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в межах компетенції, вважати закінченим, надати письмову відповідь заявникам з роз'ясненням чинного законодавства.

Судом встановлено, що листом на ім'я заявників за підписом заступника начальника Головного управління ДМС у Харківській області було повідомлено про результати розгляду звернення та вказано наступне.

Проведеною перевіркою встановлено, що громадянин ОСОБА_1 з моменту існування з 2012 року Дзержинського районного відділу у м. Харкові Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області на особистий прийом до начальника ніколи не звертався. Паспортом колишнього СРСР зразка 1974 року та паспортом громадянина України у Дзержинському районі м. Харкова ніколи не документувався.

Перевіркою за відомостями відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Харківській місце проживання громадянина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Харкова, зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1, по довідці № 60/112, виданій 26.01.1993 Дзержинським РВВС м. Харкова.

Відповідно до картки прописки форми А громадянин ОСОБА_1 і раніше був зареєстрований в період з 03.12.1970 по 06.09.1984 за адресою АДРЕСА_2. Виписаний на навчання до м. Москви. Іншої інформації стосовно реєстрації місця проживання громадянина ОСОБА_1 в період з 1984 до 1993 років на території Харківської області у відповідача не має.

Колегія суддів зазначає, що вказаним листом заявників було повідомлено, що належність до громадянства України визначається відповідно до ст. 3 Закону України від 18.01.2001 "Про громадянство України", а видача паспорта громадянина України передбачена Положенням про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ.

Також заявників повідомлено, що факт постійного проживання громадянина ОСОБА_1 на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) не підтверджений документально, та місце проживання заявника на в цей період не було відповідно зареєстроване, у зв'язку з чим ОСОБА_1 не є громадянином України.

Колегія суддів зазначає, що вказаним листом було рекомендовано для вирішення питання по суті, детальнішого з'ясування інших обставин, які мають значення при наданні необхідних документів для визначення належності ОСОБА_1, до громадянства України відповідно до ст. 8 Закону України "Про громадянство України" за територіальним походженням та документування, в подальшому, паспортом громадянина України, звернутись за місцем проживання до Дзержинського РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області зі всіма наявними документами.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про звернення громадян", в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

У відповідності до ст. 3 Закону України "Про звернення громадян", в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Так, згідно з приписами ст. 15 Закону України "Про звернення громадян", в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до положень ст. 16 Закону України "Про звернення громадян", в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об'єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Громадянин може подати скаргу особисто або через уповноважену на це іншу особу. Скарга в інтересах неповнолітніх і недієздатних осіб подається їх законними представниками.

Скарга в інтересах громадянина за його уповноваженням, оформленим у встановленому законом порядку, може бути подана іншою особою, трудовим колективом або організацією, яка здійснює правозахисну діяльність.

До скарги додаються наявні у громадянина рішення або копії рішень, які приймалися за його зверненням раніше, а також інші документи, необхідні для розгляду скарги, які після її розгляду повертаються громадянину.

Як встановлено ст. 18 Закону України "Про звернення громадян", в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Згідно зі ст. 19 Закону України "Про звернення громадян", в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Відповідно до ст.. 20 Закону України "Про звернення громадян", в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

Враховуючи встановлене, колегія суддів зазначає, що з аналізу вказаного листа Головного управління ДМС у Харківській області на колективне звернення від 24.04.2014 року вбачається, що фактично заявникам було надано відповідь на питання стосовно належності ОСОБА_1 до громадянства України, порядку його визначення та питання документування паспортом громадянина України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надана заявникам відповідь не містить в собі вирішення питання стосовно надання ОСОБА_1 тимчасової довідки, що посвідчує особу.

З огляду на наведене та з урахуванням встановлених під час судового розгляду справи обставин, суд дійшов висновку, що Головним управлінням ДМС у Харківській області фактично не надано відповідь на всі порушені у колективному зверненні від 24.04.2014 року питання, а отже колективне звернення ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 24.04.2014 року не розглянуто відповідачем в повному обсязі, що свідчить про недотримання відповідачем вимог ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем під час розгляду колективного звернення ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не було повно та всебічно перевірено заяву від 24.04.2014 року.

З врахуванням вище викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність виходу за межі позовних вимог та визнання протиправною бездіяльності Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області щодо здійснення належного розгляду звернення ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 від 24.04.2014 року.

Щодо позовних вимог позивача про зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області видати йому тимчасову довідку, що посвідчує особу, оформити необхідні документи для вирішення питання про надання йому громадянства України та направити їх за належністю для подальшого опрацювання, надати йому паспорт громадянина України колегія суддів зазначає.

Як вбачається з матеріалів справи, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області позивача було неодноразово повідомлено про обставини документального не підтвердження факту проживання громадянина ОСОБА_1 на території України на момент проголошення незалежності України та на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України", у зв'язку з чим вказано, що позивач не є громадянином України.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Як встановлено частиною 4 статті 105 КАС України, адміністративний позов може містити вимоги про: 1) скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень; 2) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю; 5) виконання зупиненої чи невчиненої дії; 6) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 7) примусове відчуження земельної ділянки, інших об'єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності.

Тобто, судом за результатами розгляду справи може бути задоволено будь-яку з цих вимог, у тому числі й вимогу про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень вчинити пені дії.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, в яких позивач оскаржує протиправні дії чи бездіяльність відповідача у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії. В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.

У випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов'язати суб'єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.

Обрана судом форма захисту порушених прав у даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Втручанням у дискреційні повноваження суб'єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов'язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб'єкта владних повноважень.

Аналогічна позиція випливає зі змісту ухвали Вищого адміністративного суду України від 24.03.2016 року у справі №826/17109/13-а.

Тобто законодавець передбачив обов'язок суду змусити суб'єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

У судовому рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Олссон проти Швеції" від 24 березня 1988 року (скарга №10465/83) зазначено, що серед вимог, які суд визначив як такі, що випливають з фрази "передбачено законом", є наступні:

- будь-яка норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію;

- фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципу верховенства права. У внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічної влади у здійснення прав;

- закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання влади.

Запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб'єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суди зобов'язані відновити порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі №804/14800/14.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Але ж в даному випадку втручання у дискреційні повноваження відповідача є виправданими, оскільки відсутній інший дієвий спосіб захисту порушеного права позивачів.

А завданням адміністративного судочинства, у відповідності до ч.1 ст.2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України та статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а також Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод як джерело права.

Так, у рішенні у справі Волохи проти України зазначено: "Таким чином, Суд доходить висновку, що це втручання не може розглядатися як таке, що було здійснене "згідно із законом", оскільки законодавство України не визначає з достатньою чіткістю межі та умови здійснення органами влади своїх дискреційних повноважень у сфері, про яку йдеться, та не передбачає достатніх гарантій захисту від свавілля при застосуванні таких заходів спостереження."

Будь-яка дія органів державної влади має будуватися на цьому принципі, а відтак чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні (Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Броньовський проти Польщі" від 22 червня 2004 року). Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито. (Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гавенда проти Польщі" від 14 березня 2002 року., Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Аманн проти Швейцаріїї" від 16 лютого 2000 року).

Також, Європейський суд з прав людини Рішенням у справі "Круслена" від 24 квітня 1990 року зазначає, що "закон, який надає дискреційне право, має визначати межі здійснення такого права, хоча докладні правила та умови мають міститися в нормах субстантивного права. Проте надання законом виконавчій владі, чи судді нічим не обмеженого дискреційного права, суперечило б принципові верховенства права. Отже, закон має досить чітко визначати межі будь-яких таких повноважень, наданих компетентним органам, а також спосіб їх застосування, щоб забезпечувати належний захист особистості від свавільного втручання."

Загальні принципи диференціації між підміною органу державної влади судом та здійсненням правосуддя безпосередньо сформульовано в рішенні у справі "Фадєєва проти Росії" від 9 червня 2005 року, в якому Суд з відсилкою до справи "Баклі проти Сполученого Королівства", зазначив, що: "Згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку "необхідності" втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці Судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції".

Зобов'язуючи орган державної влади виконати свої дискреційні повноваження суд встановлює справедливість та відновлює баланс взаємодії між органами державної влади та суб'єктами господарювання. Також, що є дуже важливим, суд унеможливлює виникнення вільного трактування та зловживання органами державної влади своїми дискреційними повноваженнями. Дана думка повністю підтверджена рішенням від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховного Суду України, який вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відновлення порушеного права позивача можливе не інакше, як шляхом зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Тому в даному випадку питання видачі тимчасової довідки, що посвідчує особу, оформлення необхідних документів для вирішення питання про надання позивачу громадянства України та їх направлення за належністю для подальшого опрацювання, а також надання ОСОБА_1 паспорта громадянина України у разі наявності на те підстав віднесено виключно до компетенції відповідача та не входить до компетенції суду, а тому позовні вимоги щодо зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області видати позивачу тимчасову довідку, що посвідчує особу, оформити необхідні документи для вирішення питання про надання ОСОБА_1 громадянства України та направлення їх за належністю для подальшого опрацювання, надання позивачу паспорта громадянина України є такими, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області оформити необхідні документи для вирішення питання про надання йому громадянства України та направити їх за належністю для подальшого опрацювання, надати йому паспорт громадянина України.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідності до приписів ч.2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України та з врахуванням встановлених під час судового розгляду справи обставин, необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області розглянути повторно звернення ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 від 24.04.2014 року з урахуванням висновків суду у даній справі.

Згідно частини першої статті 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частини першої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими з вище зазначених підстав і висновків суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, колегія суддів, вважає, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів, дійшла до висновку, що постанова суду першої інстанції не підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.10.2017р. по справі № 820/872/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Бондар В.О.
Судді(підпис) (підпис) Калиновський В.А. Кононенко З.О.
Повний текст ухвали виготовлений 18.12.2017 р.