Справа № 826/6484/16
Суддя: Літвіна Н. М.
Дата ухвалення: 2017-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/6484/16 Головуючий у 1-й інстанції: Добрянська Я.І. Суддя-доповідач: Літвіна Н. М.
У Х В А Л А
12 грудня 2017 року м. Київ
Київський апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Літвіної Н.М.
суддів Федотова І.В. Коротких А.Ю.
при секретарі Архіповій Л.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання прав порушеними, визнання позивача учасником бойових дій, зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до суду з позовом до Кабінету Міністрів України про: визнання ОСОБА_1 , який в період з 10 квітня 1980 року по 20 серпня 1981 року приймав безпосередню участь в бойових діях в Ефіопії, учасником бойових дій; визнання порушеними права ОСОБА_1 , гарантовані ст. 28 Конституції України, ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», якою затверджено недостовірний «Перелік держав і періодів бойових дій на їх території», зокрема, встановлено, що в Ефіопії бойові дії велися з грудня 1977 року по листопад 1979 року; зобов`язання Кабінету Міністрів України, Прем`єр-Міністра України В. Гройсмана привести у відповідність до інформації «Перечня государств, городов, территорий и периодов ведения боевых действий с участием граждан Российской Федерации», приложения Федерального закона Российской Федерации от 12 января 1995 г. №5-ФЗ «О ветеранах», інформацію «Переліку держав і періодів бойових дій на їх території», який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», зокрема, встановити, що бойові дії велися в період з грудня 1977 року по листопад 1990 року.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач ОСОБА_1 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв`язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41, ч. 4 ст. 196 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.
Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією.
Згідно із ч. 1 ст. 19 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року № 794-VII (надалі Закон № 794-VII) діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв`язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону № 794-VII Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.
Згідно з п. 2 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі Закон № 3551-XII) учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).
Військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших військових формувань, створюваних Верховною Радою України, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для виконання миротворчих місій або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про застосування п. 2 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 13 січня 1995 року № 16 безпосередня участь громадян у бойових діях або в забезпеченні бойових дій військ визначається комісіями, що створюються у міністерствах і відомствах, які направляли своїх працівників у держави, де в цей період велися бойові дії.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни» № 302 від 12 травня 1994 року зазначено, що посвідчення учасника бойових дій видається на підставі документів, виданих органами Міністерства Оборони, МВС, СБУ, в яких відображається факт безпосередньої участі у бойових операціях.
Типовим положенням «Про комісію з розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу учасника бойових дій» визначено, що статус учасника бойових дій може бути встановлено лише за наявності документів та інших доказів, що незаперечно підтверджують факт участі в бойових операціях.
Пунктом 1 Порядку № 200 визначено, що комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (далі - Комісія) створюються в Міністерстві оборони України, військовій частині НОМЕР_1 , військовому комісаріаті Автономної Республіки Крим, обласних та Київському міському військових комісаріатах.
Пунктом 11 Порядку № 200 визначено перелік документів на підставі яких приймається рішення щодо визнання громадян учасниками бойових дій.
За відсутності в заявника через незалежні від нього причини необхідних документів, які підтверджують його право на отримання статусу учасника бойових дій, дозволяється брати до уваги показання свідків (не менше двох), які в період, що потребує підтвердження, проходили військову службу чи працювали разом із заявником (п. 12).
Відповідно до п. 13 Порядку № 200 у разі відмови Комісією в наданні статусу учасника бойових дій особі, яка захищала незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брала безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, питання про надання такій особі зазначеного статусу може повторно вноситися на розгляд відповідної Комісії за рішенням Міністра оборони України.
Комісії Міністерства оборони України подають на розгляд міжвідомчої комісії, утвореної Державною службою у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції (далі - міжвідомча комісія), документи зі спірних питань на осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, які потребують міжвідомчого врегулювання.
У разі звернення особи до суду стосовно встановлення факту участі в бойових діях чи інших подіях, які дають право на визнання його учасником бойових дій, і прийняття судом відповідного позитивного рішення, таке рішення суду визнається як документ, що підтверджує право громадянина на визнання його учасником бойових дій. Копія рішення суду підлягає зберіганню разом з іншими документами (п.14).
Комісії зобов`язані, зокрема, робити запити до відповідних архівних установ (за потреби), про що повідомляти заявника; заслуховувати пояснення осіб, які подали заяви, свідків, представників організацій, установ та громадських організацій ветеранів, досліджувати інші докази особистої участі заявника в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (сил) або розмінуванні (траленні бойових мін); розглядати документи стосовно надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, а в разі відсутності підстав, які підтверджуються документами, повертати їх до військових частин (органів, підрозділів), установ, закладів з метою подальшого доопрацювання (п. 10).
З огляду на зазначені правові норми вбачається, що на суб`єктів владних повноважень покладено обов`язок сприяти громадянам в підготовці необхідних матеріалів для розгляду їх комісіями при встановленні статусу учасника бойових дій.
При цьому, Кабінет Міністрів України не є суб`єктом владних повноважень, на якого згідно з чинними нормативно-правовими актами та законами покладено обов`язок прийняття рішення щодо встановлення статуту учасника бойових дій відносно конкретної фізичної особи, в даному випадку позивача.
З аналізу чинного законодавства вбачається, що повноваженнями приймати рішення стосовно встановлення статусу учасника бойових дій наділені відповідні комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій.
Водночас, звернення до суду щодо визнання особи учасником бойових дій може бути лише після відмови комісії у надання такого статусу.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач не звертався до комісії при військовому комісаріаті за місцем реєстрації щодо підтвердження статусу учасника бойових дій. У зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання ОСОБА_1 , який в період з 10 квітня 1980 року по 20 серпня 1981 року приймав безпосередню участь в бойових діях в Ефіопії, учасником бойових дій.
Відповідно до ст. 5 Закону № 3551-XII учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів) (п. 2 ч. 1 ст. 6 цього ж Закону).
Зі змісту вказаних положень вбачається, що учасниками бойових дій на території інших держав визнаються військовослужбовці, які під час проходження служби брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ в інших державах, де в цей період велися бойові дії.
Перелік держав, визначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про застосування п. 2 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 13 січня 1995 року № 16 визначено, що відповідно до п. 2 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються працівники, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР працювали в державах, де в цей період велися бойові дії, якщо вони безпосередньо брали участь у бойових діях або в забезпеченні бойової діяльності військ (флоту). Переліки таких держав та періодів бойових дій на їх території затверджені постановами Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63 та від 05 серпня 1994 року № 530.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (надалі постанова № 63) затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, і періодів бойових дій на їх території, із вказівкою, що бойові дії велися і в інших країнах після грудня 1979 року.
З матеріалів справи також встановлено, що позивачу вже надавався статус учасника бойових дій, що підтверджується наявним в матеріалах справи посвідченням серії НОМЕР_2 .
Факт участі позивача у бойових діях підтверджується рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17 вересня 1999 року по справі № 2-2852/99 р.
Згідно із довідкою Генерального штабу Збройних Сил України від 14 червня 1991 року № 318/6, в ході вивчення архівних матеріалів встановлено, що старший лейтенант ОСОБА_1 виконував інтернаціональний борг в Ефіопії з 01 березня 1980 року по 24 вересня 1981 року. В період з 10 квітня 1980 року по 20 серпня 1981 року приймав безпосередню участь в бойових діях та має право на пільги, визначені ЦК КПСС і СМ СССР від 17 січня 1983 року (Наказ 10 ГУ ГШ № 0112 від 13 червня 1991 року).
З огляду на встановлені під час судового розгляду справи обставини, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що за наявності документів, підтверджуючих участь позивача у бойових діях на території Ефіопії в період з 10 квітня 1980 року по 20 серпня 1981 року, ОСОБА_1 має право звернутись до відповідного суб`єкта владних повноважень для прийняття на підставі поданих документів відповідного рішення.
Згідно ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; вирішуючи спір суд повинен встановити, що у зв`язку з прийнятим рішенням, вчиненням дії чи допущенням бездіяльності суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи інтереси особи у сфері публічно-правових відносин; при цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.
Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.
В розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.
Разом з тим, враховуючи зміст заявлених позивачем вимог адміністративного позову та не доведеність ОСОБА_1 порушення його прав та інтересів здійснених безпосередньо Кабінетом Міністрів України, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для їх задоволення. При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що при прийнятті судового рішення суди не наділені правом втручатись в дискреційні повноваженнями суб`єкта владних повноважень та приймати рішення, які належать до виключної компетенції відповідного суб`єкта.
Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 41, 160, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України суд, -
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року без змін.
Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, встановлені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя Літвіна Н.М.

Судді Федотов І.В.

Коротких А.Ю.

Повний текст ухвали виготовлено 18 грудня 2017 року.

Головуючий суддя Літвіна Н. М.

Судді: Федотов І.В.

Коротких А. Ю.