Справа № 674/364/17
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2017-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 674/364/17

Головуючий у 1-й інстанції: Шклярук В.М.

Суддя-доповідач: Матохнюк Д.Б.

14 грудня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Матохнюка Д.Б.

суддів: Боровицького О. А. Сапальової Т.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Дунаєвецької районної державної адміністрації Хмельницької області на постанову Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 04 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Дунаєвецької районної державної адміністрації Хмельницької області про визнання дій неправомітними та зобов"язання вчиняти певні дії,

В С Т А Н О В И В :

у березні 2017 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Управління соціального захисту населення Дунаєвецької районної державної адміністрації Хмельницької області (УПСЗН Дунаєвецької РДА) про визнання неправомірними дії відповідача щодо відмови позивачу у встановленні статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни та зобов'язання відповідача надати позивачу статус інваліда війни та видати посвідчення інваліда війни.

Постановою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 04 серпня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись з судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати вказану постанову та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Сторони в судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце судового засідання повідомлені завчасно і належним чином, а відтак судом апеляційної інстанції у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України розглянуто справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 є особою, яка постраждала внаслідок чорнобильської катастрофи (категорія 1), є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується посвідченням Серія НОМЕР_1, виданим 13 жовтня 1993 року Хмельницькою обласною державною адміністрацією, вкладкою до посвідчення НОМЕР_2 від 27 квітня 1998 року підтверджується статус позивача як учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до довідки МСЕК №289781, позивачу призначено з 05 березня 1998 року ІІ групу інвалідності у зв'язку з захворюванням, пов'язаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС довічно.

Також, зв'язок хвороби ОСОБА_2 з наслідками роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС підтверджується Експертним заключенням Львівської регіональної міжвідомчої експертної радою №15 від 14 жовтня 1991 року по встановленню причинного зв'язку захворювань та інвалідності з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та їх професійного характеру.

Крім того, в матеріалах справи міститься довідка, видана Дунаєвецькою центральною районною лікарнею про те, що ОСОБА_2 була направлена для виконання наказу по Хмельницькому облздороввідділу за №271-а від 27 червня 1986 року для виконання завдання в Іванківському районі Київської області на посаді фельдшера-лаборанта з 05.07.1986 року по 30.07.1986 року і виконувала роботу в 30-ти кілометровій зоні в населених пунктах Россоха, Іловиця, Старі Соколи. За відрядження було нараховано платню в п'ятикратному розмірі посадового окладу.

За таких обставин, позивач звернулась до відповідача з заявою щодо призначення їй відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" статусу інваліда війни та видачу відповідного посвідчення.

Проте, листом від 20 березня 2017 року №207/01-18/2017 відповідач відмовив у наданні позивачу статусу інваліда війни у зв'язку з тим, що нею не надано підтвердження факту її залучення до складу невоєнізованого формування цивільної оборони, факту виконання нею заходів по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі таких формувань.

Вказана відмова слугувала підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відмова відповідача у встановленні позивачу статус інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни через відсутність інформації про розпорядчий документ за лінією Цивільної оборони є незаконною, оскільки ОСОБА_2 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується відповідним посвідченням, а також інвалід ІІ групи, причина інвалідності захворювання, пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а тому позивач є особою, яка має право на отримання посвідчення інваліда війни на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, ст. 1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" встановлено, що цей Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров'я й активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров'я.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", до інвалідів війни належать також інваліди з числа: осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Положенням про Цивільну оборону (ЦО) СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976р. №1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.1975р. №90, формування ЦО, в тому числі невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення. Завдання щодо виконання завдань виробничого характеру на них не покладалися та не покладаються.

При цьому, згідно із ст. 9 Закону України "Про Цивільну оборону України " - силами цивільної оборони є її війська, спеціалізовані та невоєнізовані формування.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про Цивільну оборону України " - невоєнізовані формування цивільної оборони створюються в областях, районах, містах Києві та Севастополі, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності і підпорядкування у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ст. 12 Закону України "Про Цивільну оборону України" - для забезпечення заходів з цивільної оборони, захисту населення і територій від наслідків надзвичайних ситуацій та проведення спеціальних робіт у міністерствах, інших центральних органах виконавчої влади, місцевих державних адміністраціях, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності і підпорядкування створюються спеціалізовані служби цивільної оборони: енергетики, захисту сільськогосподарських тварин і рослин, інженерні, комунально-технічні, матеріального забезпечення, медичні, оповіщення і зв'язку, протипожежні, торгівлі і харчування, технічні, транспортного забезпечення та інші. Для проведення евакуаційних заходів в умовах надзвичайних ситуацій на базі місцевих державних адміністрацій створюються евакуаційні комісії.

Колегія суддів зауважує, що обов'язковими умовами за якими особу можна віднести до інвалідів війни згідно п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" є наявність у особи інвалідності, наявність доказів залучення такої особи до складу формувань Цивільної оборони та отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Проте, судом апеляційної інстанції при дослідженні матеріалів справи встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні докази щодо віднесення Дунаєвецької районної центральної лікарні до складу формувань Цивільної оборони та докази залучення ОСОБА_2 саме до складу формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що є обов'язковою передумовою для встановлення статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, а тому висновок суду першої інстанції про задоволення позову є передчасним та підлягає скасуванню.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 06 серпня 2015 року у справі №К/800/12449/15.

Також, в матеріалах справи міститься інформаційна довідка (про участь у формуваннях ЦО) від 21 квітня 2017 року №01.1-14/677-10 та лист від 21 квітня 2017 року №01.1-14/701 Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації, відповідно до яких формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварій, катастроф і стихійних лих. Таким чином, громадяни, які виконували роботи по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи (аварії на Чорнобильській АЕС та її наслідків), залучались до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації не наділений повноваженнями щодо роз'яснення норм законодавства України та наведене ним твердження, що всі громадяни України, які виконували роботи по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, обов'язково залучались до виконання цих робіт саме у складі формувань цивільної оборони, є власним трактуванням норм законодавства та не підтверджено жодними належними та допустимими доказами.

Крім того, посилання Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації у своїх поясненнях на ст.10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», згідно якої учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві, судом апеляційної інстанції не приймаються, оскільки не виключають необхідність надання заявником до уповноваженого органу відповідних документів, які підтверджують наявність підстав для встановлення особі статусу інваліда війни згідно ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

З огляду на вищенаведене, у спірних правовідносинах відповідач здійснював свої повноваження в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду. Згідно пп. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийнята постанова не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню з постановленням нової про відмову задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Дунаєвецької районної державної адміністрації Хмельницької області задовольнити.

Постанову Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 04 серпня 2017 року, - скасувати.

Прийняти нову постанову.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Дунаєвецької районної державної адміністрації Хмельницької області про визнання дій неправомітними та зобов"язання вчиняти певні дії, - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Головуючий Матохнюк Д.Б.

Судді Боровицький О. А. Сапальова Т.В.