Справа № 815/3564/17
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2017-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/3564/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про скасування наказу, рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2017 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (надалі відповідач-1, ДМС в Одеській області), Державної міграційної служби України (надалі відповідач, ДМС) в якому просив:

- скасувати наказ ДМС в Одеській області №242 від 19.12.2016 року, викладений в Повідомленні №5/1-461 від 19.12.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- скасувати рішення ДМС від 21.04.2017 року №29-17;

- зобов'язати ДМС в Одеській області заяву позивача про надання політичного притулку направити для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для її скасування.

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що позивач вважає спірні рішення необґрунтованими та такими, що прийняті з порушенням ст.ст.8, 9 та 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Конвенції про біженців та Угоди про допомогу біженцям і вимушеним переселенцям.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18.10.2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить постанову суду першої інстанції скасувати, та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин ОСОБА_2, в січні 2016 року звернувся до ДМС в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

29.01.2016 року головним спеціалістом відділу по роботі з біженцями Управління у справах іноземців та осіб без громадянства складено висновок по справі №2016OD0001.

Висновком було встановлено, що звернення особи не містить ознак визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки позивач є громадянином ОСОБА_2 але побоюється екстрадиції до Вірменії, яка не є країною його громадянської належності. Звернення особи також вказує на те, що позивач бажає уникнути процедури екстрадиції до Вірменії, де його звинувачують у скоєнні кримінального правопорушення, шляхом подання заяви на отримання політичного притулку в Україні. Зазначений факт, разом із відсутністю будь-яких матеріалів, що можуть підтверджувати ймовірність переслідувань, або застосовування серйозної шкоди в країні громадянської належності (ОСОБА_2) свідчить про те, що іноземець намагається видати себе за іншу особу, звертаючись із відповідною заявою до відділу по роботі з біженцями ДМС в Одеській області. Враховуючи вищевикладене, через відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту», на підставі п.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», спеціаліст відділу вважає доцільним прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Наказом №19 від 29.01.2016 року Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС в Одеській області відповідно до п.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу по роботі з біженцями управління у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС в Одеській області, відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. ОСОБА_2, ОСОБА_3, (особова справа №2016OD0001). Заявнику надано письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви.

Повідомленням ДМС в Одеській області №40 від 29.01.2016 року позивача повідомлено про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши підстави викладені у висновку від 29.01.2016 року, складеного Головним спеціалістом відділу по роботі з біженцями управління у справах іноземців та осіб без громадянства ОСОБА_4 по справі №2016OD0001.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2016 року по справі № 815/1016/16, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2016 року визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДМС в Одеській області № 19 від 29 січня 2016 року та зобовязано ГУ ДМС в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13.01.2016 року.

За результатами повторного розгляду особової справи заявника №2016OD0001 Управління дійшло до висновку про необхідність прийняти рішення про відмову громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1 в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов передбачених пунктами 1 чи 13 ч.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, з матеріалів особової справи вбачається, що у заявника відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. За результатом розгляду заяви шукача захисту підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання у разі повернення до ОСОБА_2.

Наказом начальника ДМС в Одеській області від 19.12.2016 року №242 з посиланням на ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

22.12.2016 року позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач оскаржив вищезазначений наказ до ДМС.

Рішенням ДМС №29-17 від 21.04.2017 року відхилено скаргу позивача від 27.12.2016 року на наказ ДМС в Одеській області від 19.12.2016 року №242 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_1. Вказаним рішенням встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_1 прийнято ДМС в Одеській області на підставі повного і всебічного вивчення обставин, наявних у матеріалах справи, та є правомірним і обґрунтованим.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Єдиною підставою звернення позивача за міжнародним захистом в Україні є бажання уникнути процедури екстрадиції до Вірменії.

Колегія суддів погоджується з цими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу, п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначає, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Так, зі слів позивача, причиною звернення за міжнародним захистом в Україні став факт арешту його правоохоронними структурами України під час перетину державного кордону України 07.11.2015 року через перебування у міжнародному розшуку каналами Інтерполу за клопотанням Вірменії. За твердженнями позивача, в 2008 році його незаконно заарештували на території Вірменії та обвинуватили у здійсненні замаху на життя відомого вірменського діяча. Фактично під арештом перебував з 07.11.2015 року по 02.03.2016 року.

Позивач стверджує, що правоохоронні структури намагались примусити його зізнатись у тому, що він скоїв зазначений злочин за вимогою азербайджанських спецслужб, що надало підстав вважати, що його справа має політичний характер. Позивач відмовився визнавати свою вину, в результаті чого був засуджений до позбавлення волі на 12 років. Після вироку суду, зі слів позивача, правоохоронні структури Вірменії неофіційно звільнили його із зобов'язанням щодо викрадення етнічного вірмена з території Азербайджану (протокол співбесіди від 19.12.2016 року). Після звільнення з-під арешту 01.04.2009 року позивач повернувся до країни громадянської належності (ОСОБА_2), де проживав у різних регіонах країни до 07.11.2015 року, будь-якого переслідування з боку грузинської влади позивач не зазнавав (протокол співбесіди від 19.12.2016 року). Позивач повідомив, що під час проживання на території ОСОБА_2 його постійно намагалися викрасти невідомі особи, яких він вважав представниками вірменських спецслужб, що в результаті стало причиною виїзду його до України, де на той момент перебувала його дружина та новонароджена донька.

У той же час, під час опрацювання матеріалів особової справи (заяви, анкети та протоколу співбесіди) співробітниками Управління було встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань в ОСОБА_2, як в країні своєї громадянської належності, і будь-які загрози щодо застосування тортур, смертної кари або нелюдського поводження у вказаній країні відсутні (співбесіда від 19.12.2016 року).

Так, відповідно до отриманих пояснень, у період з 01.04.2009 року по 17.11.2015 року позивач проживав на території ОСОБА_2 та користувався захистом країни громадянської належності. Аналізом матеріалів особової справи встановлено, що він побоюється екстрадиції до Вірменії, де його обвинувачують у скоєнні злочину.

Відповідач зазначає, що зазначене кримінальне переслідування не містить ознак переслідування позивача за конвенційними елементами визначення статусу біженця, так як Вірменія не є країною його громадянської належності, а тому зазначене вказує на очевидну необґрунтованість клопотання особи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком відповідача та с висновком суду першої інстанції про те, що єдиною підставою звернення позивача за міжнародним захистом в Україні є бажання уникнути процедури екстрадиції до Вірменії. Елемент відсутності ознак його переслідування за політичними мотивами у Вірменії додаткового підтверджується фактом розшуку особи каналами Інтерполу, про що він повідомив під час співбесіди (співбесіда від 19.12.2016 року) та під час судового розгляду справи судом першої інстанції.

Також у розпорядженні Департаменту захисту національної державності СБУ (лист від 07.04.2017 року №5/2/1-6930) наявна інформація щодо вчинення позивачем злочинів неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну, які відповідно до Кримінального кодексу України належать до тяжких або особливо тяжких злочинів.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про біженців або осіб, які потребують додаткового захисту» особа, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів - не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Такий самий принцип викладений у ч.F п.b ст.1 Конвенції про статус біженців 1951 року.

Відповідно до положень «Керівної записки УВКБ ООН з екстрадиції і міжнародного захисту біженців», вирішуючи питання, чи має шукач притулку, екстрадицію якого вимагають органи влади його чи її країни походження, право на одержання статусу біженця, органи, відповідальні за притулок, повинні оцінити, чи намагається дана особа сховатися від законного переслідування або покарання за кримінальні діяння, чи від неправомірного переслідування в цій країні. Якщо буде встановлено, що заявник переховується від правосуддя, а не від переслідування, то він чи вона не відповідає визначенню біженця, наведеному у ч.F п.b ст.1 Конвенції (критерії «виключення»), і його чи її заява має бути відхилена.

У своїй заяві позивач зазначив, що вказана кримінальна справа була сфабрикована і є політично вмотивованою.

Проте з матеріалів справи вбачається, що позивач не має жодної приналежності до будь-якої політичної сили та політичної діяльності. В наданих додаткових матеріалах також відсутні будь-які документальні підтвердження щодо можливих переслідувань позивача.

Відповідно до тверджень позивача, з 2009 року по 2015 рік він проживав на території ОСОБА_2 та користувався захистом країни свого громадянського походження і будь-яких проблем у нього не виникало.

Відповідно до пунктів 56, 59 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця (згідно з Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця) УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, що рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що в позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також в позивача відсутні умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Позивач не довів суду жодних фактів щодо можливості застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання у разі повернення до ОСОБА_2.

Отже, позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Щодо питання екстрадиції особи до Вірменії, встановлено, що вказана країна у 2006 році приєдналась до Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, що вказує на відсутність обґрунтованих підстав вважати, що особа може зазнати подібних видів поводження або покарання у разі екстрадиції до вказаної країни.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що наказ ДМС в Одеській області №242 від 19.12.2012 року, яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення ДМС №29-17 від 21.04.2017 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованими та правомірними, прийнятими з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.195, ст.197, п.1 ч.1 ст.198, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ч.5 ст.254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя:ОСОБА_5
Суддя: Суддя: ОСОБА_6 ОСОБА_7