Справа № 804/4754/17
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2017-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 листопада 2017 р. Справа № 804/4754/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
суддівОСОБА_2, ОСОБА_3
розглянувши у місті Дніпрі в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до відповідача 1 - Державної міграційної служби України, відповідача 2 - ОСОБА_5 управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправним, скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії, -
24 липня 2017 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_4 до відповідача 1- Державної міграційної служби України, відповідача 2 - ОСОБА_5 управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, у якому позивач просить суд:
- рішення Управління АСМ УМВС України в Дніпропетровській області від 26.09.2001 року про документування посвідкою на постійне проживання ОСОБА_4 вважати дійсним та залишити без змін;
- зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області видати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання на території України у звязку із досягненням 45-річного віку.
Відповідач 1 - Державна міграційна служба України позов не визнав, надав до суду письмові заперечення на адміністративний позов, у яких зазначив, що оскільки у ході проведеної відповідачем перевірки було встановлено та документально підтверджено, що на момент документування посвідкою на постійне проживання на території України в 2001 році ОСОБА_4 мала громадянство України, то відповідачем обґрунтовано та правомірно скасовано рішення Управління АСМ УМВС України в Дніпропетровській області від 26.09.2001 року та наступні рішення про документування посвідкою на постійне проживання позивача, у звязку з чим, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Відповідач 2 - Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, позов не визнав, правом на надання письмових пояснень та запереч не скористався.
Позивач про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Представник позивача надав до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Представник відповідачів про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, проте у судове засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив. Подав до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Враховуючи відсутність перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, у відповідності до положень частини 4 ст. 122, частин 4, 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив розглянути справу в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
16 березня 2017 року ОСОБА_4 звернулась до Тернівського міського сектору ОСОБА_5 управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання у звязку із досягненням 45-річного віку.
Листом за вих. № 1239/1046 від 26.06.2017 року Тернівським міським сектором ОСОБА_5 управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області позивачку було повідомлено, що наказом Державної міграційної служби України № 149 від 08.06.2017 року скасовано повністю рішення про документування її посвідкою на постійне проживання в Україні на підставі п. 2.9 Розділу II Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 року № 681 (з подальшими змінами) та запропоновано здати посвідку на постійне проживання ІН № 039937, яку визнано недійсною та знятися з реєстрації місця проживання.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням позивачка звернулась до суду.
В ході розгляду справи судом було встановлено, що 26.06.1989 року ОСОБА_4 (Козлова) ОСОБА_7 народження була документована паспортом громадянина СРСР серії XVI КИ № 620513 Жовтневим РВ м. Дніпропетровськ на підставі свідоцтва про народження серії I-КИ № 347603, виданого 14.04.1972 року Тернівським РАГС.
27.03.1992 року ОСОБА_4 була документована паспортом XVII-КИ №706950 громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року у звязку зі зміною прізвища на підставі свідоцтва про укладення шлюбу (07.12.1991 року зареєстровано шлюб з громадянином ОСОБА_8).
Судом також встановлено, що заявниця була постійно зареєстрована на території України в період з 12.07.1991 року до 10.04.1992 року за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Праці, 22, гуртожиток №6. В період з 24.04.1992 року до 01.04.1994 року ОСОБА_4 була постійно зареєстрована на території України за адресою: Дніпропетровська область, м. Тернівка, вул. Сергія Маркова, 10/24.
У вищезазначеному висновку ОСОБА_5 спеціаліст відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Дніпропетровській області ОСОБА_11 прийшов до висновку, що ОСОБА_4 документована посвідкою на постійне проживання з порушенням законодавства.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що основним завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (ч. 1).
Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди зобовязані перевірити оскаржені рішення, дії на предмет того, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо; добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на яке спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно.
Отже, суд вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) субєктів владних повноважень, суд зобовязаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) на їх відповідність усім зазначеним вимогам.
Пунктом 1 Положення про Державну міграційну службу України встановлено, що Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Згідно з підпунктом 8 пункту 4 Положення № 360, Державна міграційна служба України відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, здійснює оформлення і видачу документів для тимчасового або постійного проживання в Україні, а також виїзду за її межі, вилучає такі документи та проставляє в документах, що посвідчують особу іноземців та осіб без громадянства, відмітки про заборону вїзду в Україну в передбачених законодавством випадках.
Абзацом 6 статті 1 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-ІІІ визначено, що посвідка на постійне проживання це документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.
Абзацами третім та четвертим пункту 2.9 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.07.2013 року № 681 встановлено, що рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, прийняті з порушенням вимог закону, скасовуються наказом голови ДМС повністю або в окремій частині. Посвідки, що були видані на підставі рішень, які скасовані наказом Голови ДМС, визнаються недійсними та підлягають вилученню. Наказ Голови ДМС про скасування рішення про видачу або відмову у видачі посвідки може бути оскаржений до суду.
Пунктом 4.5 Порядку №681 передбачено, що працівник територіального органу чи підрозділу ДМС при надходженні заяви про обмін посвідки перевіряє наявність підстав для обміну посвідки, звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах, перевіряє відсутність підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених пунктом 17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, який знаходиться у справі про надання дозволу на імміграцію.
В той же час, відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є, зокрема, усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.
Статтею 2 Закону України «Про громадянство України» визначено принципи законодавства України про громадянство.
Так, пунктом 1 частини 1 вказаної статті встановлено, що Законодавство України про громадянство ґрунтується на принципах єдиного громадянства громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.
Поряд із цим, стаття 17 Закону України «Про громадянство України» визначає підстави припинення громадянства України, відповідно до якої громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.
У ході судового розгляду судом встановлено, у Державної міграційної служби України відсутня інформація щодо припинення громадянства України ОСОБА_4.
Таким, чином, суд погоджується з позицією відповідача про відсутність правових підстав для застосування до спірних відносин у заявленому до розгляду спорі вимог Законів України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», «Про імміграцію» та інших нормативно-правових актів з питань правового статусу іноземців та осіб без громадянства, оскільки вони не розповсюджуються на громадян України.
За таких обставин відсутні також підстави і для задоволення позовних вимог в частині зобовязання ОСОБА_5 управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області видати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання на території України у звязку із досягненням 45-річного віку також відсутні.
Щодо позовної вимоги ОСОБА_4 про визнання дійсним та залишення без змін рішення Управління АСМ УМВС України в Дніпропетровській області від 26.09.2001 року про документування посвідкою на постійне проживання позивачу, суд звертає увагу на наступне.
Частиною 4 статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про:
1) скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень;
2) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії;
3) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій;
4) стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю;
5) виконання зупиненої чи невчиненої дії;
6) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;
7) примусове відчуження земельної ділянки, інших об'єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності.
Таким чином, суд звертає увагу, що визнання рішень дійсними не відноситься до компетенції адміністративних судів, у звязку з чим відмовляє у задоволенні вказаної позовної вимоги.
Відповідно до частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Згідно з частинами першою та другою статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.
Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що під час винесення оскаржуваного наказу відповідач 1 діяв правомірно та у спосіб, передбачений чинним законодавством України, у звязку з чим зазначає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не вбачає підстав для задоволення адміністративного позову.
Керуючись статтями 11, 70-72, 86, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до відповідача 1 - Державної міграційної служби України, відповідача 2 - ОСОБА_5 управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправним, скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії відмовити.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Судді ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3