Справа № 643/3151/17
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2017-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 р. Справа № 643/3151/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.

Суддів: Русанової В.Б. , Курило Л.В.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Московського районного суду м. Харкова від 10.07.2017р. по справі № 643/3151/17

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова

про зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова, в якому просила: визнати протиправним та скасувати протокол Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова від 09.12.2016 р. про відмову позивачці у поновленні виплати пенсії з 07.10.2009 р.; зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова поновити з 07.10.2009 р. та виплачувати в подальшому пенсію, з урахуванням всіх підвищень, перерахунків та розміру мінімальної пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Постановою Московський районний суд м. Харкова від 10.07.2017 р. відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати постанову Московський районний суд м. Харкова від 10.07.2017 р. та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до абз. 4 ч. 8 ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, до виїзду на постійне місце проживання за кордон позивачка була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

04.03.2016 р. представник позивачки звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова із заявою про поновлення виплати пенсії за віком, яку ОСОБА_1 отримувала до виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю.

За результатами розгляду вказаної заяви, 15.03.2016 р. Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова, на адресу представника позивача було направлено лист № 141/Б-39, яким повідомлено про неможливість розгляду поданої заяви у зв'язку з невідповідністю поданих документів Порядку №22-1.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2016 р. по справі №643/5042/16-а визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова щодо відмови у поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1 з підстав, зазначених у листі-відповіді від 15.03.2016 р. № 141/Б-3; зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.03.2016 р. про поновлення виплати пенсії.

На виконання вищевказаної постанови Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова 09.12.2016 р. розглянуто заяву позивачки від 04.03.2016 р. щодо поновлення виплати пенсії за віком та за результатами її розгляду протоколом від 09.12.2016 р. відмовлено ОСОБА_1 в поновленні виплати пенсії за віком, у звязку з ненаданням всіх необхідних документів для призначення пенсії.

Не погоджуючись із відмовою відповідача, позивачка звернулася до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач правомірно відмовив позивачці в поновленні виплати пенсії за віком.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», загальнообовязкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципом рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обовязків стосовно сплати страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Колегія суддів зазначає, що позивач проживаючи в державі Ізраїль, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України не допускає обмеження права на соціальний захист за ознакою місця проживання громадянина України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Відповідно до пункту 2 частини першої ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Таким чином, з 07.10.2009 р. порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування".

Згідно Рішення №25-рп/2009, нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Із врахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що з 07.10.2009 р. у позивачки виникло право на поновлення раніше призначеної пенсії, у звязку з чим відповідач неправомірно відмовив ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії.

Висновок суду першої інстанції, що відповідачем правомірно відмовлено позиваці у поновленні виплати пенсії, оскільки відсутній оригінал паспорта ОСОБА_1 не надавався, позивачка особисто до відповідача не зверталася, її особа не встановлена, факт знаходження в живих на теперішній час не підтверджено, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки в матеріалах справи знаходиться підтвердження підпису позивачки від 10.12.2017 р., заява, яка підтверджує факт проживання позивачки на території держави Ізраїль, заява про перебування на консульському обліку в Посольстві Держави Ізраїль з 25.03.2004 р. по теперішній час.

Із врахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування протоколу Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова від 09.12.2016 р. про відмову позивачці у поновленні виплати пенсії з 07.10.2009 р. та зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова поновити виплату пенсії позивачки з 07.10.2009 р. та виплачувати в подальшому пенсію, з урахуванням всіх підвищень, перерахунків та розміру мінімальної пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» необхідно задовольнити.

Відповідно до ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про правомірність відмови Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова в поновленні виплати пенсії з 07.10.2009 р. та зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 07.10.2009 р. та виплачувати в подальшому пенсію, з урахуванням всіх підвищень, перерахунків та розміру мінімальної пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у звязку з чим постанова Московський районний суд м. Харкова від 10.07.2017 р. підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Московського районного суду м. Харкова від 10.07.2017р. по справі № 643/3151/17 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним Рішення Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова від 09.12.2016 р. про відмову ОСОБА_1 в поновленні виплати пенсії з 07.10.2009 р.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 07.10.2009 р. та виплачувати в подальшому пенсію ОСОБА_1, з урахуванням всіх підвищень, перерахунків та розміру мінімальної пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Постанова набирає законної сили через десять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3 ОСОБА_4