Справа № 803/1131/16
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2017-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2017 року м. Київ К/800/5658/17

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А. (судді-доповідача), Бухтіярової І.О., Приходько І.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Смілянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області

на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2017 року

у справі №803/1131/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОГ Рітейл»

до Смілянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВОГ Рітейл» (далі - Товариство) звернулось в суд з позовом до Смілянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області (далі - Інспекція), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 25 липня 2016 року №, № та №

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2017 року, адміністративний позов задоволено повністю: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 25 липня 2016 року №, № та № .

Не погоджуючись з рішеннями судів першої і апеляційної інстанцій та вказуючи, що судами порушено норми матеріального і процесуального права, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просив їх скасувати та прийняти рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Письмові заперечення на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає її розгляду.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відхилення касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем за результатами проведеної перевірки позивача складено акт від 04 липня 2016 року № 203/28-06-14-00/37821544, яким встановлено порушення позивачем вимог підпункту 213.1.9 пункту 213.1 статті 213, підпункту 214.1.4 пункту 214.1 статті 214, підпунктів 215.3.4, 215.3.10 пункту 215.3 статті 215, пункту 216.9 статті 216 Податкового кодексу України, що призвело до заниження акцизного податку, який підлягає сплаті до бюджету за 2015 рік, в сумі 530 030 582,32 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення рішення від 25 липня 2016 року:

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів на суму 2 155 700,36 грн.;

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів на суму 492 721,79 грн. ;

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів на суму 2 119 289,96 грн.

Фактичною підставою прийняття вказаних податкових повідомлень-рішень стали висновки відповідача про те, що позивач, реалізовуючи через автозаправні станції (далі - АЗС) з використанням талонів, смарт-карток, паливних карток, відомостей на відпуск нафтопродуктів паливно-мастильні матеріали, безпідставно не сплатив акцизний податок.

Суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, виходили із того, що реалізація паливно-мастильних матеріалів через АЗС не є обов'язковою передумовою сплати акцизного податку.

Колегія суддів погоджується із таким висновком судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.4 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) акцизний податок - непрямий податок на споживання окремих видів товарів (продукції), визначених цим Кодексом як підакцизні, що включається до ціни таких товарів (продукції).

Підпунктом 212.1.11 пункту 212.1 статті 212 Податкового кодексу України визначено, що платниками акцизного податку є, зокрема, особа - суб'єкт господарювання роздрібної торгівлі, яка здійснює реалізацію підакцизних товарів.

Згідно з підпунктом 213.1.9 пункту 213.1 статті 213 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції, зокрема, з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Відповідно до пункту 215.1 статті 215 Податкового кодексу України до підакцизних товарів належать: спирт етиловий та інші спиртові дистиляти, алкогольні напої, пиво; тютюнові вироби, тютюн та промислові замінники тютюну; нафтопродукти, скраплений газ, речовини, що використовуються як компоненти моторних палив, паливо моторне альтернативне; автомобілі легкові, кузови до них, причепи та напівпричепи, мотоцикли, транспортні засоби, призначені для перевезення 10 осіб і більше, транспортні засоби для перевезення вантажів; електрична енергія.

Підпунктом 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України реалізація підакцизних товарів (продукції) - будь-які операції на митній території України, що передбачають відвантаження підакцизних товарів (продукції) згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами з передачею прав власності або без такої, за плату (компенсацію) або без такої, незалежно від строків її надання, а також безоплатного відвантаження товарів, у тому числі з давальницької сировини, реалізація суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів. Реалізація суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів - продаж пива, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюну та промислових замінників тютюну, товарів, зазначених у підпункті 215.3.4 пункту 215.3 статті 215 цього Кодексу, безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, у тому числі на розлив у ресторанах, кафе, барах, інших суб'єктах господарювання громадського харчування.

З аналізу наведених норм слідує, що обов'язок з нарахування та сплати акцизного податку виникає в результаті реалізації підакцизних товарів суб'єктами роздрібної торгівлі громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання.

Разом з тим, відповідачем в ході судового процесу не доведено, що позивач здійснив реалізацію пального саме для особистого некомерційного використання кінцевим споживачам.

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач не здійснював роздрібної реалізації підакцизних товарів контрагентам, адже фактично Товариством реалізовано своїм контрагентам партію нафтопродуктів, відпуск (відвантаження) яких за умовами поставки здійснювався за довірчими документами через АЗС.

Відповідач, обґрунтовуючи свої доводи та посилаючись на Правила роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року №1442 (далі - Правила), зазначав про те, що законодавець визначив, що через мережу АЗС здійснюється саме роздрібний продаж нафтопродуктів, а не оптовий, оскільки відпуск пального відбувається через паливно-, масло - та газороздавальні колонки кінцевому споживачу. Тобто за своїм функціональним призначенням мережа автозаправних станцій використовується саме для роздрібної торгівлі нафтопродуктами, тобто реалізація для кінцевого споживача.

Однак, такі висновки не ґрунтуються на положеннях Податкового кодексу України, а саме підпункту 14.1.202 пункту 14.1. статті 14 цього Кодексу, що визначає умовою виникнення об'єкта оподаткування акцизним податком саме факт здійснення операції продажу товару кінцевому споживачу для його особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, про що зазначалось вище.

Посилання на пункт 2 Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами є необґрунтованим, з огляду на те, що здійснення роздрібного продажу нафтопродуктів через АЗС не є єдиним виключним правом суб'єкта господарювання. Вказані Правила не регулюють правовідносини у сфері оптового продажу нафтопродуктів та відповідно не можуть його забороняти.

Не свідчить про роздрібний продаж нафтопродуктів і та обставина, що реалізація нафтопродуктів позивачем контрагентам відбувалась за відпускною ціною, яка тотожна роздрібній на усіх АЗС, де проводився відпуск пального, адже податкове законодавство не пов'язує термін «реалізація суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів» із ціною товару.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли юридично правильного висновку про необґрунтованість висновків податкового органу щодо необхідності сплати акцизного податку позивачем під час реалізації підакцизних товарів контрагентам, а відтак, з урахуванням вимог чинного процесуального законодавства скасували спірні податкові-повідомлення-рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних судових рішення судами першої та апеляційної інстанцій були порушені норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За наведених обставин касаційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Смілянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області відхилити, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, що передбачені статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді О.А. Веденяпін
І.О. Бухтіярова

І.В. Приходько