Справа № 805/3913/17-а
Суддя: Смагар С.В.
Дата ухвалення: 2017-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2017 р. Справа №805/3913/17-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови:

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Смагар С.В., за участю секретаря судового засідання Грек К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1

до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області

про стягнення заборгованості по заробітній платі за серпень, вересень, жовтень 2014 року, компенсації за невикористану щорічну відпустку за період 2011-2014 роки, відпускних, та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати

за участю представників:

від позивача: не зявилася, заява про розгляд за відсутності

від відповідача: ОСОБА_2 за дов. від 10.01.2017р.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 заявлено позов до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про стягнення заборгованості по заробітній платі за серпень, вересень, жовтень 2014 року, компенсації за невикористану щорічну відпустку за період 2011-2014 роки, відпускних, та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, а всього стягнення грошових коштів на загальну суму 110000 грн.

Позивач зазначає, що працювала провідним спеціалістом Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку з 14 липня 2011 року по 20 березня 2014 року, переведена до Головного управління юстиції у Донецькій області відповідно до наказу від 12 березня 2014 року № 670/1 на посаду головного спеціаліста відділу документального забезпечення Головного управління юстиції у Донецькій області, де працювала з 20 березня 2014 року по 3 листопада 2014 pоку. Звільнена з роботи на підставі статті 38 КЗпП України, за власним бажанням, відповідно до наказу №3075/1 від 3 листопада 2014 pоку. Зазначає, що на день звільнення відповідачем не виплачена заробітна плата за період серпень 2014 року у сумі 2558 грн. 42 коп., вересень 2014 року у сумі 2558 грн. 42 коп. та жовтень 2014 року у сумі 2558 грн. 42 коп. Також при звільненні не виплачено компенсацію за невикористані щорічні основні відпустки за період 2011-2014 року та відпускні. При зверненні до бухгалтерії Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, позивачу було відмовлено у наданні відомостей про заборгованість на час звільнення, тому вказані суми були вирахувані відповідно до розрахункового листку за травень та червень 2014 року з врахуванням сплати всіх відрахувань. Позивач 22 листопада 2017 року надала суду клопотання про розгляд справи без її участі.

Відповідач заперечує проти позовних вимог у повному обсязі, зазначає, що згідно з даними бухгалтерського обліку кредиторська заборгованість по невиплаті заробітної плати позивачу не обліковується. Згідно з розрахунковими листами за період вересень - листопад 2014 року ОСОБА_1 у цей період не нараховувалася заробітна плата у звязку з надходженням у відпустці. При звільнені ОСОБА_1 підлягало виплатити компенсацію за невикористану частину щорічної відпустці за період роботи з 14 липня 2014 року по 3 листопада 2014 року тривалістю 09 календарних днів, та компенсація фактично виплачена.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши та оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд встановив наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України серії ВТ № 003353, виданий Київським РВ УМВС у м. Донецьку ДМС України в Донецькій області 27 вересня 2013 року.

Судом встановлено, що з 14 липня 2011 року по 20 березня 2014 року позивач працювала на посаді провідного спеціаліста Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку відповідно до наказу від 12 липня 2011 року № 31. 20 березня 2014 року позивача було переведено на посаду головного спеціаліста відділу документального забезпечення Головного управління юстиції у Донецькій області відповідно до наказу від 12 березня 2014 року № 670/1, що підтверджується копією трудової книжки позивача.

3 листопада 2014 року позивача було звільнено із займаної посади за власним бажанням, згідно зі статтею 38 КЗпП України відповідно до наказу від 3 листопада 2014 року № 3075/1. Крім того, судом встановлено, що наказом від 3 листопада 2014 року позивачу встановлена виплата компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 14 липня 2012 року по 13 липня 2013 року тривалістю 17 календарних днів, невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 14 липня 2014 року по 3 листопада 2014 року тривалістю 09 календарних днів.

Як зазначає відповідач та підтверджується розрахунковими листками заробітна плата позивачу за вересень листопад не нараховувалась у звязку з перебуванням позивача у відпустці. Судом також встановлено, що відповідно до розрахункового листа за серпень 2014 року позивач отримала 2510 грн. 92 коп., у тому числі заробітну платну, відпускні та матеріальну допомогу, проте фактично зазначену суму позивач отримала 7 жовтня 2014 року, що підтверджується банківською випискою з історії по картковому рахунку позивача за період з 1 липня 2014 року по 31 грудня 2014 року. Крім того, відповідно до розрахункового листа за вересень 2014 року позивач отримала 91 грн. 35 коп., а саме відпускні, проте фактично зазначену суму позивач отримала 11 листопада 2014 року, що підтверджується банківською випискою з історії по картковому рахунку позивача за період з 1 липня 2014 року по 31 грудня 2014 року. Відповідно до розрахункового листа за листопад 2014 року позивач отримала 1404 грн. 16 коп., а саме компенсація за невикористану частину щорічної відпустки, проте фактично зазначену суму позивач отримала 21 листопада 2014 року, що підтверджується банківською випискою з історії по картковому рахунку позивача за період з 1 липня 2014 року по 31 грудня 2014 року.

Згідно з пунктом 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 1 Кодексу законів про працю України вказаний Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Відповідно до частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Статтею 2-1 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) визначено, що Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР (далі - Закон №108/95-ВР) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

За приписами статті 4 Закону № 108/95-ВР джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності. Для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, - це кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.

Згідно зі статтею 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Статтею 116 КЗпП України визначені строки розрахунку при звільненні. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати саме з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП.

Також, з аналізу наведеної норми вбачається, що право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в разі, якщо працівник в день звільнення не працював, виникає за наявності звернення звільненого працівника з вимогою щодо проведення такого розрахунку. Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження обставини звернення до відповідача з вимогою про розрахунок. Відповідач заперечує той факт, що позивач в день звільнення працювала, посилаючись на неможливість такої роботи у звязку із проходженням на території Донецької області антитерористичної операції. Позивачем не надано жодного доказу перебування на робочому місці в день звільнення. Наявність у позивача заборгованості із заробітної плати, відпускних та компенсації за невикористану щорічну відпустку не знайшла підтвердження під час судового розгляду справи, та спростовується наказом про звільнення, де передбачена компенсація за невикористані відпустки, розрахунковими листами, які підтверджують нарахування заробітної плати, відпускних та компенсації за невикористані відпустки, а також банківською випискою з історії по картковому рахунку позивача за період з 1 липня 2014 року по 31 грудня 2014 року, з якої вбачається фактичне отримання позивачем нарахованих сум.

Суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в порядку статті 117 КЗпП України, в тому числі й за відсутності вини відповідача.

Таким чином, враховуючи всі обставини справи та докази, якими вони підтверджуються, за їх сукупністю, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 2-15, 17-18, 33-35, 41-42, 47-51, 56-59, 69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 110, 122-143, 151-154, 158, 160, 162, 163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про стягнення заборгованості по заробітній платі за серпень, вересень, жовтень 2014 року, компенсації за невикористану щорічну відпустку за період 2011-2014 роки, відпускних, та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, а всього стягнення грошових коштів на загальну суму 110000 грн., відмовити повністю.

Вступна та резолютивна частини постанови прийняті у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 14 грудня 2017 року. Постанова у повному обсязі складена 19 грудня 2017 року.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Смагар С.В.