Справа № 644/5068/17
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2017-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 р.Справа № 644/5068/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.

Суддів: Макаренко Я.М. , Шевцової Н.В.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на постанову Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09.10.2017р. по справі № 644/5068/17

за позовом ОСОБА_2

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 (надалі по тексту - позивач) звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Харкова з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (надалі по тексту відповідач), в якому просив суд:

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області вчинити певні дії, а саме: поновити виплату пенсії ОСОБА_2 з 22.02.2017 року.

Постановою Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 09.10.2017 року по справі № 644/5068/17 позовні вимоги ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про зобов'язання вчинити певні дії - задоволено.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області поновити виплату пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, - з 22.02.2017 року.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 понесені ним судові витрати зі сплати судового збору з розмірі 640 грн. 00 коп.

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, не погодився з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу. Свою незгоду з постановою суду обґрунтовує тим, що вважає її прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме: п.1.5, п.2.8, п.2.9, п.2.2, Постанови ПФУ № 22-1 від 25.11.2005 "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 09.10.2017 року по справі № 644/5068/17, прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 195 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 - є громадянином України та постійно проживає в Ізраїлі з 14.05.2001 року, що підтверджується копією його паспорту та не заперечується сторонами.

Установлено, що до виїзду з України на постійне місце проживання у Державу Ізраїль, ОСОБА_2 проживав за адресою: АДРЕСА_1 та отримував пенсію, що виплачувалась Орджонікідзевським військовим комісаріатом м. Харкова, виплата якої була припинена з листопада 2001 року.

Пенсія була нарахована за службу у Збройних силах СРСР та трудовим стажем на території України з 1953 року по 1994 року.

Відповідно до листа Управління Пенсійного Фонду України в Індустріальному районі м. Харкова від 09.02.2017 року № 1126-09/32, якщо пенсія була нарахована за службою Збройних Силах СРСР, за поновленням необхідно звертатися до управління пенсійного забезпечення військовослужбовців Головного Управління Пенсійного Фонду України в Харківській області.

16 лютого 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з відповідною заявою про поновлення виплати пенсії.

Листом Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 22.02.2017 року №307/р-14, у поновленні виплат пенсії позивачу було відмовлено з тих підстав, що між Україною та Державою Ізраїль договору щодо пенсійного забезпечення не укладено.

Позивач не погодився з відмовою в поновленні виплати пенсії, звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на поновлення виплати пенсії за віком.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції на підставі наступного.

З матеріалів справи встановлено, що позивач з 27 грудня 1978 року є пенсіонером за віком і отримував пенсію в Україні до 26 квітня 2001 року. Після виїзду ОСОБА_2 на постійне місце проживання до Ізраїлю виплату пенсії припинено. 16 лютого 2017 року позивач через свого законного представника звернувся із заявою про поновлення раніше призначеної пенсії у зв'язку з прийняттям Конституційним Судом України Рішення № 25-рп/2009.

Так, статтею 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

З 1 квітня 2004 року набув чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 вказаного Закону, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Оскільки міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися, то, припиняючи виплату пенсії позивачу у зв'язку з його переїздом на постійне місце проживання, відповідач діяв відповідно до вимог законодавства, яке було чинним на момент виникнення спірних відносин.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У відповідності до частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Відповідно до частини 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» врегульовані Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року.

Посилання відповідача на Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (надалі - Порядок №22-1), колегія суддів вважає безпідставним, оскільки Закон має вищу юридичну силу і ним не встановлено обов'язку подання заяви для поновлення виплати пенсії особисто. Також колегія суддів вважає доцільним зауважити, що підставою для відмови позивачу в поновленні виплати пенсії не було звернення з такою заявою неналежної особи, чи інші обставини недотримання приписів Порядку № 22-1.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що в своєму рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань Європейському суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законними загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов'язковим для виконання Україною відповідно до ч.2 ст.6 КАС України, слід враховувати практику Європейського суду з прав людини, у тому числі й рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З огляду на викладене слід дійти висновку, що позивач, хоч і проживає постійно за кордоном, однак є громадянином України, а тому має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Довід апеляційної скарги про те, що порушено п.1.5, п.2.8, п.2.9, п.2.2 Порядку № 22-1 від 25.11.2005 "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", колегія суддів не приймає, оскільки підставою для відмови в поновленні виплати пенсії була відсутність угоди між Ізраїлем та Україною.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на поновлення та виплату пенсії за віком.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті постанови Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09.10.2017 р. по справі №644/5068/17 суд дійшов вірних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних відносин сторін норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Разом з тим, постоновою суду в частині розподілу судових витрат щодо стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь позивача витрат зі сплати судового збору у розмірі 640 грн. не відповідає приписам ст. 94 КАС України, що є порушенням норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення питання.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що судові витрати, понесені ОСОБА_2, підлягають стягненню в розмірі 640 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів вважає, що постанову Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09.10.2017 року по справі №644/5068/17 слід скасувати в частині розподілу судових витрат, і прийняти в цій частині ухвалу у відповідності до ч.1 ст. 94 КАС України.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09.10.2017р. по справі № 644/5068/17 скасувати в частині розподілу судових витрат.

Прийняти в цій частині ухвалу, якою стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 640 грн.

В іншій частині постанову Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09.10.2017 року по справі №644/5068/17 залишити без змін..

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Мінаєва О.М.
Судді(підпис) (підпис) Макаренко Я.М. Шевцова Н.В.
Повний текст ухвали виготовлений 18.12.2017 р.