Справа № 461/1800/17
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2017-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 рокуЛьвів№ 876/11732/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Большакової О.О., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Львівської митниці ДФС на постанову Галицького районного суду м. Львова від 12 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Львівської митниці ДФС про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

09 березня 2017 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до відповідача - Львівської митниці ДФС, у якому просила скасувати постанову від 10 лютого 2017 в справі про порушення митних правил № 0219/209080201/17 про накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на суму 8500,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог, покликаючись на те, що постійним місцем проживання ОСОБА_2 є Республіка Польща, зазначає, що як нерезидент має право на тимчасовий ввіз транспортного засобу особистого користування строком на 1 рік. Це право безперешкодно здійснювалось ним упродовж більш, ніж двох років щодо автомобіля HONDA CIVIC, VIN НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Натомість митним органом, дійшовши помилкового висновку про ввезення на митну територію України автомобіля HONDA CIVIC, VIN НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, у митному режимі «транзит», при цьому ідентифікувавши ОСОБА_2 як резидента України, протиправно на ОСОБА_2 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу, визнавши його винним у вчиненні порушення митних правил,передбаченого ч.3 ст. 470 Митного кодексу України.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 12 жовтня 2017 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову Львівської митниці ДФС від 10 лютого 2017 року у справі № 0219/209080201/17.

Постанова мотивована тим, що позивачем ввезено на митну територію України транспортний засіб особистого користування не у режимі «транзит», а згідно з правилами ст. 380 МК України як тимчасове ввезення громадянами нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування, тобто останнім днем строку перебування транспортного засобу на території України є 17.09.2017, відтак контролюючим органом при винесенні оскаржуваної постанови від 10.02.2017 не повно досліджені обставини справи та не надано їм належної оцінки, що є порушенням ст. 489 МК України та має наслідком її скасування.

Не погоджуючись з вищевказаною постановою суду, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що твердження позивача про постійне місце проживання в Республіці Польща не відповідають дійсності, оскільки, на думку відповідача, згідно наявної в матеріалах митної справи Тимчасової посвідки на проживання в Україні, а також відмітки у паспорті гр. Республіки Польща про надання дозволу на постійне проживання в Україні з 18.10.1999, ОСОБА_2 в розумінні пп. «в» п. 33 ст. 4 МК України є резидентом України і його дії спрямовані на ухилення від сплати митних платежів. Транспортний засіб позивачем згідно даних з витягу АСМО «Інспектор» ввезено на митну територію України в режимі «транзит» та такий підлягав вивезенню за межі митної території України з дотриманням визначеного ст. 95 МК України терміну.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 10 лютого 2017 року заступником начальника Львівської митниці ДФС Тодощук А.В. винесено постанову в справі про порущення митних правил № 0219/209080201/17, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ч. 3 ст.470 Митного кодексу України, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - 8500,00 грн.

Із вказаної постанови митного органу слідує, що 20 січня 2017 року ОСОБА_2 ввіз транспортний засіб - автомобіль марки HONDA, VIN НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2. Згідно поданих ним до митного оформлення документів ОСОБА_2 ідентифікував себе як резидент України.

В ході митного контролю вказаного транспортного засобу при внесенні даних про нього та особу, яка його переміщувала, в АСМО «Інспектор» та ЄАІС ДМС України виявлено, що гр. ОСОБА_2 17.09.2016 через митний пост «Краковець» митниці було ввезено на митну територію України вказаний автомобіль без письмового декларування та сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті транспортних засобів, на строк, передбачений нормами ст.95МК України для автомобільного транспорту - 10 діб ( у разі переміщення в зоні діяльності однієї митниці 5 діб).

Таким чином, гр. ОСОБА_2 перевищив встановлений ст. 95 Митного кодексу України строк доставки до митного органу транспортного засобу, що переміщується у митному режимі транзиту та перебуває під митним контролем, чим вчинив протиправні дії, які підпадають під ознаки правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 470 Митного кодексу України.

ОСОБА_2, вважаючи постанову Львівської митниці ДФС від 10 лютого 2017 в справі про порушення митних правил № 0219/209080201/17 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - 8500,00 грн неправомірною, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 522 Митного кодексу України передбачено, що справи про порушення митних правил, передбачені статтями 468 - 470, 474, 475, 477 - 481, 485 цього Кодексу, розглядаються органами доходів і зборів.

Частиною 1 ст. 458 Митного кодексу України (МК України) порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред'явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Частиною першою ст. 495 МК України встановлено, що доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються, серед іншого: протоколом про порушення митних правил, іншими документами (належним чином завіреними їх копіями або витягами з них) та інформацією.

Згідно з частиною 1 статті 381 Митного кодексу України громадянам дозволяється ввозити транспортні засоби особистого користування з метою транзиту через митну територію України за умови їх письмового декларування в порядку, передбаченому для громадян, та внесення на рахунок органу доходів і зборів, що здійснив пропуск таких транспортних засобів на митну територію України, грошової застави в розмірі митних платежів, що підлягають сплаті при ввезенні таких транспортних засобів на іншу територію України з метою вільного обігу. Зазначені вимоги не поширюються на транспортні засоби, постійно зареєстровані у відповідних реєстраційних органах іноземної держави, що підтверджується відповідним документом.

Відповідно до ч. 1 статті 90 Митного кодексу України транзит - це митний режим, відповідно до якого товари та/або транспортні засоби комерційного призначення переміщуються під митним контролем між двома органами доходів і зборів України або в межах зони діяльності одного органу доходів і зборів без будь-якого використання цих товарів, без сплати митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.

Пунктом 1 частини 1 статті 95 Митного кодексу України встановлені строки транзитних перевезень, зокрема для автомобільного транспорту - 10 діб (у разі переміщення в зоні діяльності однієї митниці - 5 діб).

Відповідно до частини 3 статті 470 Митного кодексу України перевищення встановленого статтею 95 цього Кодексу строку доставки товарів, транспортних засобів комерційного призначення, митних або інших документів на ці товари більше, ніж на десять діб, а так само втрата цих товарів, транспортних засобів, документів чи видача їх без дозволу органу доходів і зборів - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п'ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Особливості тимчасового ввезення громадянами транспортних засобів особистого користування на митну територію України регламентується ст. 380 МК України.

Частинами 1 та 2 статті 380 МК України передбачено, що тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів.

Транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від подання документів, що видаються державними органами, уповноваженими здійснювати види контролю, зазначені у статті 319 цього Кодексу. Пропуск таких транспортних засобів через митний кордон України здійснюється без застосування до них заходів гарантування, передбачених розділом X цього Кодексу. Пальне, що міститься у звичайних (встановлених заводом-виробником) баках зазначених транспортних засобів, не підлягає письмовому декларуванню та не є об'єктом оподаткування митними платежами.

В свою чергу, для громадян-резидентів зазначеною статтею передбачено інші умови ввезення транспортних засобів особистого користування.

Так, згідно ч. 3 ст. 380 МК України тимчасове ввезення громадянами-резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепів до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов'язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.

Тимчасове ввезення громадянами-резидентами на митну територію України інших транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року під письмове зобов'язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, та із застосуванням до них заходів гарантування, передбачених розділом Х цього Кодексу.

Таким чином, необхідність сплати особою митних платежів при ввезенні на територію України транспортного засобу для особистого користування або звільнення від їх сплати залежить від того, чи є особа резидентом чи нерезидентом і встановлюється митним органом при ввезенні автомобіля на територію України.

Статтею 4 Митного кодексу України визначено, що нерезиденти - це фізичні особи: іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України. Резиденти - фізичні особи: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання в Україні, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном.

Таким чином, основоположним критерієм визначення особи резидентом чи нерезидентом у розумінні Митного кодексу України є її постійне місце проживання, а не її громадянство, оскільки нерезидентом може бути, зокрема, як громадянин України, так і громадянин іншої держави.

Однак, в оскаржуваній постанові про порушення митних правил Львівська митниця ДФС покликалась на те, що позивач є резидентом України та повинен нести відповідальність.

Апеляційний суд зазначає, що п. 33 ч.1 ст. 4 МК України дає визначення поняттю нерезидента, та визначає коло осіб, які до них відносяться.

Згідно п.п. "в" п. 33 ч.1 ст. 4 МК України нерезидентами є фізичні особи: іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України.

Отже, для того щоб особа вважалася нерезидентом вона повинна відповідати певним критеріям характерним для нерезидентів України, а саме мати статус (бути) іноземця чи особи без громадянства або бути громадянином України, який має постійне місце проживання за межами України, у тому числі таким, який тимчасово перебуває на території України.

За змістом п.45 ч.1 ст. 4 МК України постійне місце проживання - місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цим громадянином службових обов'язків або зобов'язань за договором (контрактом).

Відтак, ОСОБА_2 підпадає під ознаки нерезидента в розумінні МК України, оскільки відповідно до довідки про реєстрацію від 08.03.2017 позивач зареєстрований та постійно проживає в м. Щецін Республіки Польща (а.с.60), здійснює внески на пенсійне страхування у Республіці Польща, що підтверджується наданою Управлінням соціального страхування відділення в Щеціні інформацією про стан рахунку застрахованого в Управління Соціального Страхування ( а.с. 91-94).

Таким чином, ОСОБА_2 не може нести адміністративну відповідальність за порушення митних правил за ознаками ч. 3 ст. 470 МК України.

З огляду на зазначене висновок митного органу, що позивачем вчинено протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, є необґрунтованим.

Слід зазначити, що за змістом частини першої ст. 9 та ст.10 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачена адміністративна відповідальність. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Таким чином, позивачем як нерезидентом здійснено тимчасове ввезення на митну територію України транспортного засобу особистого користування з урахуванням особивостей тимчасового ввезення громадянами транспортних засобів особистого користування на митну територію України, визначених ст.380 МК України.

Відповідно до ст.527 МК України, у справі про порушення митних правил орган доходів і зборів або суд (суддя), що розглядає справу, виносить одну з таких постанов: про проведення додаткової перевірки; про накладення адміністративного стягнення; про закриття провадження у справі.

Як наслідок, апеляційний суд вважає, що при прийнятті оскаржуваної постанови від 10 лютого 2017 року Львівською митницею ДФС не було надано належну оцінку обставинам справи та вимогам ст.527 МК України стосовно наявності підстав для закриття провадження у справі.

На підставі аналізу норм законодавства та обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку що вірним способом відновлення порушених прав позивача є скасування постанови Львівської митниці ДФС від 10 лютого 2017 в справі про порушення митних правил № 0219/209080201/17.

Так, відповідно до статті 487 Митного кодексу України (далі - МК) провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Постанова митниці у справі про порушення митних правил може бути оскаржена до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, або до місцевого загального суду як адміністративного суду в порядку, передбаченому КУпАП (частина перша статті 529 МК України).

Відповідно до статті 288 КУпАП особа, яка оскаржила постанову у справі про адміністративне правопорушення, звільняється від сплати державного мита.

У справах про оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні положень статей 287, 288 КУпАП, статей 2, 3, 4 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI позивач звільняється від сплати судового збору. КУпАП дає вичерпний перелік осіб, які можуть мати статус позивача у справах про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення і на цій підставі не повинні сплачувати судовий збір при зверненні до суду першої інстанції.

Розгляд позовної заяви на постанову про накладення адміністративного стягнення провадиться з урахуванням положень статей 287, 288 КпАП, які передбачають звільнення від сплати платежу за судовий перегляд цих рішень. Норми Закону № 3674-VI не містять положень щодо підстав, умов, розміру та порядку сплати судового збору за подання позовної заяви на постанову про накладення адміністративного стягнення.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 13 грудня 2016 року (№ 21-1410а16), а відповідно до ч.1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 87 КАС України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України "Про судовий збір" від 08.07.2011 N 3674-VI.

Приписами п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Як слідує з матеріалів справи, позивачем, незважаючи на звільнення відповідно до ст.288 КУпАП від сплати судового збору, за подання до адміністративного суду адміністративного позову сплачено судовий збір у розмірі 640,00 грн (а.с. 1).

Відповідно до частини 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір» повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Попри правильне вирішення справи по суті, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про стягнення з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_2 судових витрат в розмірі 640,00 грн, що має наслідком скасування постанови в цій частині.

Відповідно до частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтями 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Львівської митниці ДФС задовольнити частково, а постанову Галицького районного суду м. Львова від 12 жовтня 2017 року у справі № 461/1800/17 - скасувати у частині стягнення з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_2 640,00 грн судових витрат.

В решті постанову залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. О. Большакова
В. Я. Макарик
Постанова складена в повному обсязі 18.12.2017.