Справа № 816/2144/17
Суддя: І.С. Шевяков
Дата ухвалення: 2017-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/2144/17

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шевякова І.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Голубенко В.В.,

позивача - ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання протиправними дії та бездіяльність, визнання протиправними відмови, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

01 грудня 2017 року ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1Г.) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (надалі також - відповідач, ГУ Держгеокадастру у Полтавській області) , в якій просив:

- визнати протиправними дії та бездіяльність ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, якими проігноровано вимоги постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 25.10.2016 року по справі № 816/1376/16, яка набрала законної сили, і якою зобов`язано ГУ Держгеокадастру у Полтавській області повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства на території Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області з урахуванням висновків суду;

- визнати протиправними відмови ГУ Держгеокадастру у Полтавській області № 8511/6-17 від 23.06.2017 року та № 13331/6-17 від 20.09.2017 року, якими відмовлено в наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства на території Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області за межами населених пунктів;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Полтавській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2.0 га для ведення особистого селянського господарства на території Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області за межами населених пунктів.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що відповідачем безпідставно рішеннями № 8511/6-17 від 23.06.2017 року та № 13331/6-17 від 20.09.2017 року відмовлено у наданні йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства у власність на території Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області за межами населеного пункту.

Так, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення № 8511/6-17 від 23.06.2017 року, посилався на те, що дозвіл органу Держгеокадастру на розробку проекту землеустрою щодо тієї самої земельної ділянки вже отриманий іншою особою, що, в свою чергу, унеможливлює надання дозволу й позивачу.

Приймаючи оскаржуване рішення № 13331/6-17 від 20.09.2017 року, відповідач посилався, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 року №413 "Деякі питання удосконалення управління у сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними" Головним управлінням сформовано перелік земельних ділянок із зазначенням площі, які можуть бути передані в межах норм безоплатної приватизації на території області, а інформація про перелік земельних ділянок оприлюднена на офіційному веб-сайті Головного управління. Позивач вважає вказані рішення про відмову в наданні дозволів на розробку проектів землеустрою протиправними, посилаючись на те, що вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність визначені Земельним кодексом України. Зазначає, що оскаржувані рішення відповідача не містять жодного законодавчого обґрунтування.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Надали пояснення, аналогічні викладеному обґрунтуванню позову.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні.

У письмових запереченнях, що надійшли до суду, відповідачем зазначено наступне. Приймаючи рішення № 8511/6-17 від 23.06.2017 року, ГУ Держгеокадастру в Полтавській області виходило з того, що на зазначену земельну ділянку Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність іншій особі. Відповідач стверджував, що надання відповідного дозволу й позивачу також є неприпустимим.

Приймаючи рішення № 13331/6-17 від 20.09.2017 року, відповідач керувався вимогами постанови Кабінету Міністрів України № 413 від 07 червня 2017 року, якою затверджено Стратегію удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними. Вказав, оскільки земельна ділянка площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області відсутня у переліку земельних ділянок, оприлюднених на офіційному веб-сайті Головного управління, то й ГУ Держгеокадастру в Полтавській області не має права надати дозвіл на розробку проекту землеустрою такої земельної ділянки.

Також відповідач зазначив, що позовні вимоги про зобов`язання надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, є такими, що виходять за межі завдань адміністративного судочинства, з огляду на втручання такого зобов"язання в дискреційні повноваження відповідача.

Таким чином, відповідач як і його представник вважав позов необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню.

Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали адміністративної справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

04 серпня 2016 року позивач звернувся зі заявою до Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області з проханням надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів на території Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області.

Листом від 22 серпня 2016 року вих. №6464/6-16 відповідач повідомив ОСОБА_1, що згідно листа Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 18 серпня 2016 року №83/SG, у зв'язку з розробленням генерального плану, плану зонування населених пунктів сільської ради, бажана земельна ділянка буде розташована в межах населеного пункту /а.с. 12/.

Позивач не погодився із такою відмовою Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, у зв'язку з чим оскаржив її до суду.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 25.10.2016 року у справі № 816/1376/16, яка набрала законної сили, визнано протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області викладену в листі від 22 серпня 2016 року №6464/6-16, якою відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства; зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки на території Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області /а.с. 17-24/. Вказане рішення суду набрало законної сили.

02 грудня 2016 року позивач звернувся зі заявою до Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області з проханням з урахуванням висновків постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 25.10.2016 року у справі № 816/1376/16 надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів на території Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області /а.с. 13/.

Листом від 22 грудня 2016 року року вих. № 11182/6-16 відповідач відмовив ОСОБА_1 в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, зазначивши, що вказана в клопотанні земельна ділянка входить в масив орієнтовною площею 77 га, на якому розміщена меліоративна система /а.с. 14/.

У судовому засіданні з розгляду цієї справи, відповідач жодних доказів вищевказаного мотиву відмови, тобто розміщення будь-яких меліоративних систем на земельній ділянці, не надав.

14 червня 2017 року позивач повторно звернувся зі заявою до Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області з проханням надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою.

Листом від 23 червня 2017 року вих. № 8511/6-17 відповідач відмовив ОСОБА_1 в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, зазначивши, що на зазначену земельну ділянку надано дозвіл на розробку проекту землеустрою іншій особі /а.с. 42/.

18 вересня 2017 року позивач повторно звернувся зі заявою до Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області з проханням надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність /а.с. 37/.

Листом від 20 вересня 2017 року вих. № 13331/6-17 відповідач відмовив ОСОБА_1 в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, зазначивши, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року № 413 "Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними" Головним управлінням сформовано перелік земельних ділянок із зазначенням площі, які можуть бути передані в межах норм безоплатної приватизації на території області. Інформація про перелік земельних ділянок оприлюднена на офіційному веб-сайті Головного управління: http//poltavska.land.gov.ua. Зазначено про необхідність з метою вирішення питання, порушеного у зверненні, подати до Головного управління на розгляд клопотання та відповідні додатки, враховуючи вимоги вищезазначеної постанови.

Позивач не погодився із відмовами Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, викладеними у листах № 8511/6-17 від 23.06.2017 року та № 13331/6-17 від 20.09.2017 року, у зв'язку з чим оскаржив їх до суду.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Надаючи правову оцінку рішенню Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, викладеному у листі № 8511/6-17 від 23.06.2017 року, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Пунктом "б" частини першої статті 121 Земельного кодексу України визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Отже, позивач має право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара.

За приписами частини шостої статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_4 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Як визначено частиною сьомою згаданої статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, Земельний кодекс України визначає вичерпний перелік підстав для відмови особі в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах безоплатної приватизації, при цьому зобов'язує орган державної влади або орган місцевого самоврядування у випадках ухвалення рішення про відмову в надані такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Зі змісту листа Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 23.06.2017 року вих. № 8511/6-17 суд встановив, що підставою для відмови в наданні позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою стало твердження відповідача про те, що на обрану земельну ділянку надано дозвіл на розробку проекту землеустрою іншій особі. При цьому лист-відповідь не містить посилань на конкретні факти та конкретних осіб. Не повідомив таких відомостей і представник відповідача у судовому засіданні на запитання суду.

За таких обставин, враховуючи наведені вище положення Земельного кодексу України, суд дійшов висновку, що відповідач не навів належних та допустимих мотивів вчиненої ним відмови позивачу у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою.

Водночас суд зауважує, що згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Так, суду не надано відомостей затвердження документації із землеустрою у встановленому законом порядку та проведення державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку. Отже, зареєстровані у встановленому законом порядку права на відповідну земельну ділянку відсутні.

ОСОБА_4 Суд України у постанові від 10.12.2013 у справі №21-358а13 зазначив, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 Земельного кодексу України органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Як наслідок, сам лише факт надання іншій особі дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність чи користування, якби навіть такий факт був доведений у судовому засіданні, не є безумовною підставою для відмові іншій особі щодо надання аналогічного дозволу.

З урахуванням наведеного вище, суд дійшов висновку, що відмова Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою, оформлена листом від 23.06.2017 року вих. № 8511/6-17, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Надаючи правову оцінку рішенню Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, викладеному у листі № 13331/6-17 від 20.09.2017 року, суд виходить з наступного.

Як зазначалось вище, підставою для прийняття відповідачем рішення, оформленого листом № 13331/6-17 від 20.09.2017 року стали вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року № 413 "Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними", на виконання якої Головним управлінням сформовано перелік земельних ділянок із зазначенням площі, які можуть бути передані в межах норм безоплатної приватизації на території області. Інформація про перелік земельних ділянок оприлюднена на офіційному веб-сайті Головного управління: http//poltavska.land.gov.ua. Зазначено про необхідність з метою вирішення питання, порушеного у зверненні, подати до Головного управління на розгляд клопотання та відповідні додатки, враховуючи вимоги вищезазначеної постанови.

Оцінюючи викладені в рішенні № 13331/6-17 від 20.09.2017 року доводи відповідача, суд вважає за необхідне зазначити, що затверджена постановою Кабінету Міністрів України № 413 "Стратегія удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними" - це алгоритм дій уряду в майбутньому у цій сфері, а тому вона не містить правових норм для врегулювання цих відносин. Більш того, в ній прямо зазначено, що "для реалізації Стратегії необхідно розробити проекти нормативно-правових актів".

Суд погоджується з твердженнями відповідача, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної ОСОБА_4 України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження, разом з тим, зазначає, що постанова від 07 червня 2017 року № 413 не є нормативно-правовим актом, що врегульовує порядок надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та не прийнята відповідно до певного закону чи на виконання такого закону, яким регулюються вимоги щодо обмеження розташування земельних ділянок, а лише затверджує стратегію (план діяльності на певний період) удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними.

Крім того, відповідно до приписів статті 6 Земельного кодексу України, до повноважень Верховної ОСОБА_4 України в галузі земельних відносин належить прийняття законів у галузі регулювання земельних відносин.

Отже, посилання відповідача в оскаржуваному рішенні на постанову Кабінету Міністрів України "Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними" від 07 червня 2017 року № 413, як на підставу для відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, є необґрунтованим.

За таких обставин, враховуючи наведені вище положення Земельного кодексу України, суд дійшов висновку, що відповідач не навів належних та допустимих, передбачених законом мотивів відмови позивачу у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою.

Отже, відмови відповідача, оформлені листами №8511/6-17 від 23 червня 2017 року, та № 13331/6-17 від 20.09.2017 року не ґрунтуються на вимогах закону.

Відтак, суд приходить до висновку про необхідність визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, оформлені листами № 8511/6-17 від 23 червня 2017 року та № 13331/6-17 від 20.09.2017 року, про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність орієнтовною площею 2,00 га на території Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області за межами населених пунктів. Відповідно суд задовольняє позов в цій частині.

Вирішуючи позовну вимогу про зобов`язання ГУ Держгеокадастру у Полтавській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2.0 га для ведення особистого селянського господарства на території Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області за межами населених пунктів, суд виходить з наступного.

Заперечуючи проти задоволення цієї позовної вимоги, відповідач наполягав, що вирішення клопотань про надання дозволів на розробку проекту землеустрою є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Під дискреційними повноваженнями суди розуміють повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин (наприклад, ухвала ВАСУ від 29.09.2016 року по справі № 522/6069/14-а ( ЄДРСР 61821829).

При цьому, суд зауважує, що наявність дискреційних повноважень не означає, що субєкт владних повноважень може діяти свавільно при прийнятті тих чи інших рішень, такі повноваження мають межу.

За правовою позицією Європейського суду з прав людини, у національному законодавстві повинно бути з достатньою чіткістю визначено межі та спосіб здійснення відповідних дискреційних повноважень державних органів з метою забезпечення особам мінімального рівня захисту, на який вони мають право в умовах верховенства права в демократичному суспільстві (див. рішення від 12 березня 2009 року у справі «ОСОБА_5 проти України» (Sergey Volosyuk v. Ukraine), заява № 1291/03, пп. 81 і 82).

За висновком суду із аналізу статті 118 Земельного кодексу України, законодавцем чітко не встановлено меж дискреційних повноважень органу виконавчої влади щодо відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою (наприклад, скільки разів уповноважений орган може відмовити в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою тощо). Тому у цьому випадку межею таких дискреційних повноважень виступають критерії правомірності рішень, дій чи бездіяльності, наведені у ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення на підставі наведених критеріїв, а також тим, щоб владні субєкти не перетинали межу дискреційних повноважень, а у випадку порушення останніми таких меж суд повинен вживати ефективних заходів захисту порушених прав приватних осіб та їх відновлення. В цьому полягає суть принципу розподілу влади на основі системи стримувань та противаг.

З огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. Отже, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною третьою статті 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

При цьому презюмується, що дискреційними повноваженнями є повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

У такому випадку дійсно суд не може зобов'язати суб'єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде законним .

Натомість, у деяких справах, відповідач орган державної влади помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов'язаний до вчинення конкретних дій.

Підставою для відмови у прийнятті такого рішення можуть бути лише визначені законодавством обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - видати розпорядження, або відмовити у його виданні, існує лише один правомірний варіант поведінки (Ухвала ВАСУ від 04.08.2016 року по справі № 806/639/15 (ЄДРСР 59664417).

Тож у кожному конкретному випадку на підставі досліджених судом конкретних обставин у справі суд оцінює законність, обсяг, способи та межі застосування дискреційних повноважень представниками владних органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1, кожного разу звертаючись до відповідача задля надання дозволу на розробку проекту землеустрою, отримував відмови, побудовані на різних підставах, обґрунтованість яких не була доведена відповідачем і спростована під час судового розгляду.

При цьому чинне законодавство не передбачає декількох законних альтернативних рішень відповідача з даного приводу. Відповідач зобов"язаний або обґрунтовано відмовити, або надати дозвіл на розробку проекту землеустрою. Оскільки вчинені відмови визнані судом необґрунтованими, єдиною можливою альтернативою цій відмові є протилежне - рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Протиправність оскаржуваного рішення вимагає застосування судом ефективного способу відновлення порушеного права позивача.

За правовою позицією Конституційного Суду України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (рішення КСУ від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 та від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Верховенство права, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над неправомірним втручанням у право кожної людини.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

У своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 ОСОБА_4 Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Частиною першою статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу (неоднакове застосування норм матеріального чи процесуального права), є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У зв'язку із зазначеним суд враховує правову позицію Верховного Суду України та обираючи належний спосіб захисту порушеного прав позивача, вважає за необхідне зобов'язати Головне управління Держгеокадастру в Полтавській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2.0 га для ведення особистого селянського господарства на території Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області за межами населених пунктів.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій та бездіяльності ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, якими проігноровано вимоги постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 25.10.2016 року по справі №816/1376/16, суд зазначає наступне.

Суть цієї позовної вимоги позивача зводиться до оскарження бездіяльності та дій відповідача при виконанні судового рішення, винесеного у іншій справі № 816/1376/16.

Відтак, позивач намагається вирішити питання виконання відповідачем судового рішення у іншій справі № 816/1376/16.

Проте, усі процесуальні питання, пов'язані з виконанням судових рішень в адміністративній справі, урегульовано у статтях 254-267 розділу V "Процесуальні питання, повязані з виконанням судових рішень в адміністративних справах" Кодексу адміністративного судочинства України, якими не передбачено можливості вирішення в порядку позовного провадження вимог особи-позивача, що випливають з обставин невиконання або неналежного виконання судового рішення в іншій справі відповідачем.

Отже, позовна вимога про визнання протиправними дій та бездіяльності ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, якими проігноровано вимоги постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 25.10.2016 року по справі №816/1376/16, задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини першої статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 163 Кодексу адміністративного судочинства України, у резолютивній частині постанови зазначається встановлений судом строк для подання суб'єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій (перебіг цього строку починається з дня набрання постановою законної сили або після одержання її копії, якщо постанова виконується негайно).

Вищий адміністративний суд України рішенням від 24 жовтня 2013 року у справі №К/800/28965/13 (номер судового рішення в ЄДРСР 34430237) встановив, що відповідно до частини першої статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Цій нормі кореспондують положення абзацу сьомого пункту 4 частини першої статті 163, абзацу п'ятого пункту 4 частини першої статті 207 названого Кодексу, згідно з якими у резолютивній частині постанови суду першої чи апеляційної інстанції зазначається встановлений судом строк для подання суб'єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіт про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій. Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може під час прийняття постанови у справі. Такий контроль здійснюється судом першої інстанції шляхом зобов'язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої, апеляційної чи касаційної інстанцій, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу. У разі звернення позивача із заявою про зобов'язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення після прийняття постанови у справі суд ухвалою відмовляє у задоволенні такої заяви.

Зважаючи на обставини даної справи, а саме тривале ненадання дозволу на розробку проекту землеустрою, формальні й необгрунтовані відмови у його наданні, вчинені з різних підстав і яким надано правову оцінку в судовому порядку, суд вважає за необхідне встановити судовий контроль за виконанням судового рішення в адміністративній справі та зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області у чотирнадцятиденний строк з дня набрання постановою суду законної сили подати до Полтавського окружного адміністративного суду звіт про її виконання.

Підстави для розподілу судових витрат - відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Рішення Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області про відмову в наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2.0 га для ведення особистого селянського господарства на території Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області за межами населених пунктів у формі листа № 8511/6-17 від 23.06.2017 року та листа № 13331/6-17 від 20.09.2017 року - визнати протиправним та скасувати.

Зобов"язати Головне управління Держгеокадастру в Полтавській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2.0 га для ведення особистого селянського господарства на території Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області за межами населених пунктів.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Зобов"язати Головне управління Держгеокадастру в Полтавській області подати звіт про виконання цього судового рішення протягом чотирнадцяти днів з моменту набрання цією постановою законної сили.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2017 року.

Суддя І.С. Шевяков