Справа № 813/2857/17
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2017-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2017 року справа № 813/2857/17

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сакалоша В.М.,

судді Брильовського Р.М.,

судді Хоми О.П.,

за участю секретаря судового засідання Михайленко Б.С.,

представника позивача Жидачівської Т.М.,

представника відповідача Стегнія А.В.

представника третьої особи Батюк М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом приватного підприємства «Мірт» до Державної казначейської служби України, за участю третьої особи Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Приватного підприємства «Мірт» (далі - ПП «Мірт», позивач) до Державної казначейської служби України (далі - відповідач) про скасування рішення відповідача про повернення органу державної виконавчої служби без виконання наказу виданого 18.08.2015 року Господарським судом Львівської області у справі №914/2016/14 та надісланих із ним документів, яке оформлено листом відповідача від 12.08.2016 за вих.№5-08/239-13955.

В обґрунтування позовних вимог ПП «Мірт» покликається на наступні обставини справи. На виконання судового рішення Господарського суду Львівської області від 04.01.2016 року, керівник органу виконавчої служби супровідним листом від 12.07.2016 скерував на адресу Державної казначейської служби України наказ Господарського суду від 18.08.2015 року для його виконання у порядку встановленого Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Однак, листом від 12.08.2016 року відповідач повернув вказаний наказ до органу виконавчої служби, мотивуючи тим, що за змістом ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», він не застосовується до виконання рішення про стягнення коштів з органів місцевого самоврядування. Позивач зазначає, що такі дії відповідача прямо суперечать судовому рішенню Господарського суду Львівської області від 04.01.2016 року, який застосовуючи вказані правові норми до спірних правовідносин встановив протилежне. Відтак, вважає, що у відповідача були відсутні правові підстави для прийняття оскаржуваного рішення.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, посилаючись на доводи, наведені в позовній заяві та додаткових поясненнях.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з з підстав, викладених у запереченнях на позовну заяву. Зокрема покликався на те, що безпосередньо до Державної казначейської служби України не подався на виконання згаданий виконавчий документ, а тому у позивача відсутні підстави щодо оскарження дій (рішень) щодо його повернення. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Представник третьої особи в судовому засіданні зауважив, що норми Закону України «Про виконавче провадження» імперативно вказують державному виконавцю на варіант його поведінки та чітко регламентують порядок вчинення ним виконавчих дій, не надаючи державному виконавцю дискреційних повноважень щодо вибору на власний розсуд, в якій черговості проводити звернення стягнення на майно, що унеможливлює виконання рішень Господарського суду Львівської області органами державної виконавчої служби. Таким чином, щодо вирішення позовних вимог поклався на думку суду.

Заслухавши пояснення представників сторін, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 30.04.2015 року у справі №914/2016/14 з Управління капітального будівництві Львівської міської ради на користь ПП «Мірт» стягнуто 2 523 766, 20 грн. основного боргу за Договором на реконструкцію проспекту Свободи №23 від 27.10.2011, а також 181 599, 27 грн. 3% річних та 1 286 834, 57 грн. інфляційних втрат та 16793, 87 грн.

В межах провадження у даній справі позивач оскаржив до господарського суду постанову державного виконавця від 28.09.2015 року про повернення виконавчого документа стягувану. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 04.01.2016 року вказана постанова визнана незаконною. Господарським судом надано оцінку правовому статусу учасників виконавчого провадження та встановлено помилковість висновку органу державної виконавчої служби про те, що законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти Управління капітального будівництва Львівської міської ради і це виключає можливість виконання виконавчого документа.

12.07.2016 року керівник органу виконавчої служби супровідним листом скерував на адресу відповідача наказ господарського суду від 18.08.2015 року для його виконання у порядку встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Листом 12.08.2016 року Державна казначейська служба України повернула до органу виконавчої служби оригінал наказу Господарського суду Львівської області від 18.08.2015 року по справі №914/2016/14 та копії доданих документів. Своє рішення відповідач мотивував тим, що за змістом ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», він не застосовується до виконання рішення про стягнення коштів з органів місцевого самоврядування. У поданому наказі боржником визначено управління капітального будівництва Львівської міської ради, що за організаційно-правовою формою є органом місцевого самоврядування. Таким чином, законодавство не надає Казначейству повноважень на виконання рішення суду за рахунок коштів державного бюджету, боржником за яким є орган місцевого самоврядування.

Не погоджуючись із рішенням відповідача, оформленим листом від 12.08.2016 року за вих.№5/239-13955, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керувався наступним.

За приписами ч.1 ст.5 Закону, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно ч. 1 ст.18 Закону, виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно ч.2 ст.18 Закону виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду), та особливості їх виконання встановлюються Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Відповідно до ч.2 цього Закону, держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є:

-державний орган;

-державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство);

-юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Таким чином, будучи наділеним повноваженнями вчиняти виконавчі дії керівник органу виконавчої служби супровідним листом від 12.07.2016 року скерував на адресу відповідача наказ господарського суду від 18.08.2015 року для його виконання на користь та в інтересах позивача у порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Суд вважає за доцільне звернути увагу, що мотиви повернення наказу, наведені в листі відповідача від 12.08.2016 року за вих.№5/239-13955, суперечать висновкам Господарського суду Львівської області, зробленим в ухвалі від 04.01.2016 року у справі 914/2016/14 стосовно порядку виконання наказу господарського суду від 18.08.2015 року та правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, зокрема тому, що при примусовому виконанні наказу від 18.08.2015 року підлягають застосуванню приписи Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», оскільки Управління капітального будівництва Львівської міської ради охоплюється окресленим у ст.2 Закону колом суб'єктів-боржників, при виконанні судових рішень щодо яких підлягають застосуванню запровадженні Законом гарантії держави щодо виконання судових рішень.

В письмових запереченнях відповідач, серед іншого, покликається також на те, що рішення Державної казначейської служби України не породжує прав та обов'язків для позивача, бо виконавчий документ був скерований останньому керівником органу виконавчої служби, а не самим позивачем. З цього приводу суд зазначає, що правовідносини між відповідачем та органом виконавчої служби виникли в межах виконавчого провадження, де на виконавця як на учасника виконавчого провадження покладені службові обов'язки щодо здійснення повного та неупередженого виконання рішення суду, виданого на користь та в інтересах ПП «Мірт» як стягувача. Суд погоджується з позивачем, що суб'єктивний склад правовідносин, на які поширюється дія оскаржуваного рішення відповідача не обмежується адресатом - органом виконавчої влади, оскільки воно породжує безпосередні правові наслідки для сторін виконавчого провадження.

Як передбачає ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, рішенням Європейського суду з прав людини від 15.10.2009 р. у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Заява N 40450/04), державу зобов'язано запровадити ефективний засіб юридичного захисту або комплекс таких засобів юридичного захисту, спроможних забезпечити адекватне й достатнє відшкодування за невиконання або затримки у виконанні рішень національних судів відповідно до принципів, встановлених практикою Суду. При винесенні даного рішення Судом встановлено, що половина рішень, винесених Судом у справах проти України, стосуються питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за які несуть органи влади України. Даному рішенню надано статусу "пілотного", що відповідно до статті 43 Конвенції покладає на державу-відповідача юридичний обов'язок здійснити під наглядом Комітету міністрів відповідні загальні та/або індивідуальні заходи для захисту прав заявника, порушення яких було встановлено Судом.

Саме на виконання даного рішення Суду було спрямовано ухвалення Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», що вбачається з підготованої Міністерством юстиції України пояснювальної записки до законопроекту. Таким чином, при з'ясуванні змісту визначених у даному законі норм права слід виходити із практики Суду.

В рішенні Суду від 28.08.2009 р. у справі SHYLKIN AND POBEREZHNYY v. UKRAINE (арр. 6924/06 and 8252/06) визначено, що згідно із усталеної практики Конвенційних органів, установи органів місцевого самоврядування є державними органами в тому сенсі, що їх діяльність регулюється нормами публічного права і вони виконують публічні функції, якими наділені згідно Конституції та законів. Судом наголошено, що згідно з нормами міжнародного права термін «державні органи» не обмежується лише центральними органами виконавчої влади. У тих випадках, коли державна влада є децентралізованою, він поширюється на будь-який національний орган, який здійснює публічні функції. З цього випливає, що відповідальність за дії та/або бездіяльність органів місцевого самоврядування несе держава-відповідач. Виходячи з вищевикладеного, Суд доходить висновку, що держава несе відповідальність за борги комунальних підприємств такою ж мірою, якою вона несе відповідальність за борги підприємств державної форми власності (параграф 28).

Тотожне тлумачення змісту поняття «державні органи» міститься і у інших рішеннях Суду, зокрема, у справах: «Глоба проти України»; «Овчаров і Хомич проти України»; «Фільштейн проти України»; «Шмалько проти України»; «Колосенко проти України»; «Отиченко та Федіщенко проти України» та ін.

З наведеного можна зробити висновок, що Управління капітального будівництва Львівської міської ради охоплюється окресленим у ст.2 Закону колом суб'єктів-боржників, при виконанні судових рішень, щодо яких підлягають застосуванню запровадженні Законом гарантії держави щодо виконання судових рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки у даній справі оспорюються рішення прийняті відповідачем, суб'єктом владних повноважень, суд відповідно до вимог ч. 3ст. 2 КАС України, перевіряє чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Встановлення невідповідності діяльності суб'єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову.

Матеріали справи свідчать, що відповідні положення відповідачем дотримані не були, що в свою чергу зумовило необхідність звернення позивача за захистом свого порушеного права до суду. При цьому правомірності оскаржуваного рішення відповідач не довів, а обґрунтування позовної вимоги є достатніми для задоволення позову.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Скасувати рішення Державної казначейської служби України про повернення органу державної виконавчої служби без виконання наказу виданого 18.08.2015 року Господарським судом Львівської області у справі №914/2016/14 та надісланих із ним документів, яке оформлено листом Державної казначейської служби України від 12.08.2016 за вих.№5-08/239-13955.

Стягнути на користь приватного підприємства «Мірт» (; місцезнаходження: 79038, м.Львів, вул.Пасічна, буд.81, кв.12) сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складений та підписаний 15.12.2017.

Головуючий суддя Сакалош В.М.

Суддя Хома О.П.

Суддя Брильовський Р.М.