Справа № 417/4947/17
Суддя: Логвіненко Т. Г.
Дата ухвалення: 2017-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 417/4947/17
Провадження № 2-а/417/67/17
ПОСТАНОВА

Іменем україни

"13" грудня 2017 р. с.Марківка Луганської області

Суддя Марківського районного суду Луганської області Логвіненко Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання протиправними та дискримінаційними дій відповідача, зобов'язання поновити виплату пенсії,-

В С Т А Н О В И В :

29.11.2017 позивач звернулася до Марківського районного суду Луганської області з адміністративним позовом до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України, в якому просить визнати протиправними дії (в частині припинення виплати пенсії) Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України та визнати протиправною його бездіяльність в частині невиплати їй пенсії з квітня 2017 року; зобов'язати Марківське об'єднане управління Пенсійного фонду України поновити нарахування та виплату їй пенсії за віком та сплатити заборгованість за період, починаючи з квітня 2017 року.

В обгрунтування своїх вимог зазначила, що вона є пенсіонером за віком і перебуває на обліку в Марківському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України. До березня 2017 року включно вона отримувала пенсію шляхом зарахування коштів на рахунок, відкритий в банку - АТ «Ощадбанк». У квітні 2017 року виплати їй припинили без пояснення причин. Вважає, що припиняючи виплату пенсії з квітня 2017 року відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені законами України, оскільки не існувало підстав (у розумінні ст. 49 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі Закон №1058), а тому порушив його конституційні права.

В судове засідання позивач не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена , в позовній заяві заявлено про розгляд справи без участі позивача (а.с.3).

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи не надавав, просить суд розглядати справу без участі представника.

Суд вважав за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заперечуючи проти позову представник відповідача посилався на наступне.

Частина статті 7 Закону «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» вказує на той факт, що громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина- інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, ст. 4 вказаного Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо перемішеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті першій цього Закону, на момент їх виникнення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року щодо здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, передбачено, що прийняття заяв про переведення пенсійних справ, призначення пенсій, виплату допомоги на поховання, недоотриманої пенсії від осіб, місце проживання яких зареєстровано на територіях проведення антитерористичної операції , проводиться за місцем перебування таких осіб на обліку відповідно до порядку, затвердженого постановою КМУ від 01.10.2014 року № 509. Виплата пенсій, довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, що призначені зазначеним особам, здійснюється через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України".

З квітня 2017 року виплату пенсії позивачу припинено, оскільки на виконання постанови КМУ №637 від 05.11.2014 "Про здійснення соціальних виплат нутрішньо переміщеним особам" з 01.03.2016 посилено контроль обліку внутрішньо переміщених осіб та перевірку наявності підстав виплати пенсії на території, підконтрольній українській владі пенсіонерам-переселенцям.

Пунктом першим Постанови зі змінами внесеними Постановою КМУ №615 від 12.08.2015, поновлення виплати пенсій, тимчасово призупинених внутрішньо переміщеним особам відбувається тільки через рахунки АТ "Ощадбанк", з дати припинення виплати на підставі особистого звернення пенсіонера до органу ПФУ, де він перебуває на обліку як одержувач пенсії.

Таким чином вважає, що позивачу ОСОБА_1, яка зареєстрована в с. Скородна Марківського району Луганської області немає жодних перешкод для звернення до управління за поновленням виплати пенсії.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні обставини та визначив відповідні до них правовідносини.

Позивач, ОСОБА_1 згідно копії паспорту серії НОМЕР_2, виданого 04.02.1997 є громадянкою України (а.с.5-7) має ідентифікаційний номер НОМЕР_1 (а.с.8) та відповідно до посвідчення НОМЕР_3 є пенсіонером за віком. (а.с.9).

Згідно з довідкою УСЗН Марківської РДА від 19.12.2014 № 925011121 є внутрішньо переміщеною особою, яка фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4).

Судом встановлено, що позивач перебуває, як пенсіонер за віком, на обліку в Управлінні, має статус внутрішньо переміщеної особи, що тимчасово проживає на території Марківського району Луганської області та по березень 2017р. включно отримувала пенсію, що не заперечується відповідачем та не є у справі спірним.

У квітні 2017 року виплати їй були припинені у зв'язку з необхідністю підтвердження свого місця проживання, з'явившись до органу ПФУ. При цьому відомостей, що ОСОБА_1 станом на 29.11.2017 знята з обліку, як тимчасовопереміщена особа суду не надано.

Отже між сторонами виник публічно - правовий спір з приводу виплати пенсії.

Вірішуючи публічно - правовий спір суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування № 1058-IV встановлено, що виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Статтею 49 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Зміст цієї норми можна розуміти так, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058, однак відповідного рішення щодо припинення виплати пенсії позивачу не приймалось.

В якості підстави для припинення виплати пенсії позивачу, відповідач посилається на постанову КМУ №637 від 05.11.2014 "Про здійснення соціальних виплат нутрішньо переміщеним особам", оскільки з 01.03.2016 посилено контроль обліку внутрішньо переміщених осіб та перевірку наявності підстав виплати пенсії на території, підконтрольній українській владі пенсіонерам-переселенцям.

Разом з тим, суд зазначає, що вказаною постановою КМУ не встановлено підстав для припинення виплати пенсії, а також не встановлений обов'язок органів Пенсійного фонду України припинити виплати пенсій через відсутність особи за місцем тимчасової реєстрації.

Таке припинення виплати позивачу пенсії у зв'язку зі відсутністю переміщеної особи за місцем взяття на облік суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі № 1058-ІV.

Так, за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 07.10.2009 в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Право приймати закони, вносити до них зміни належить виключно Верховній Раді України і не може передаватися іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних, відтак постанова КМУ від 08.06.2016 року № 365 не є Законом, а тому не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Право на обмеження конституційних прав громадян, вказаною нормою закону Кабінету Міністрів України Верховною Радою України не надано.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невідємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивачки за місцем проживання не може позбавляти її права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст.1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

За приписами ст. 8 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Враховуючи викладене, суд констатує те, що відповідач, припиняючи виплату позивачу пенсії за віком з квітня 2017 року діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв'язку з чим підлягають захисту порушені права пенсіонера позивача.

Частиною другою статті 257 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Згідно п.1 ч.1 ст.256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій у межах суми стягнення за один місяць.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.267 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу вказаної норми вбачається, що питання про надання звіту про виконання постанови вирішує суд, який прийняв судове рішення по суті спору не на користь суб'єкта владних повноважень.

З цією нормою кореспондують положення абзацу 6 п. 4 ч. 1 ст. 163 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з яким постанова складається з резолютивної частини із зазначенням встановленого судом строку для подання суб'єктом владних повноважень - відповідачем до суду звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій (перебіг цього строку починається з дня набрання постановою законної сили або після одержання її копії, якщо постанова виконується негайно).

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд може під час прийняття постанови у справі.

Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов'язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

У Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.

Згідно з ч. 2 п. 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 "Про судове рішення в адміністративній справі" резолютивна частина судового рішення, за загальним правилом, повинна містити: висновок суду про задоволення позову (клопотання, подання), апеляційної чи касаційної скарги повністю або частково чи відмову в його (її) задоволенні повністю або частково, чи залишення його (її) без задоволення; висновок суду по суті вимог; розподіл судових витрат; інших правових наслідків ухваленого рішення; строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили та його оскарження; встановлений судом строк для подання суб'єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

У зв'язку з тим, що для усунення порушення прав позивача Марківське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області повинно вчинити певні дії, то вимоги позивача щодо встановлення судом строку для подання суб'єктом владних повноважень - відповідачем до суду звіту про виконання судового рішення є законними, суд вважає, що строк подачі звіту протягом одного місяця, з дня набрання постановою законної сили є розумним строком.

З огляду на наявну в матеріалах справи заяву позивачки на ім'я відповідача 20.10.2017 року, щодо припинення виплати їй пенсії (а.с.10), суд вважає, що позивачкою у розумінні положення ч.2 ст. 99 КАСУ не пропущено 6-ти місячний строк звернення до суду оскільки ці обставини свідчать про те, що вона достеменно дізналася про порушення своїх прав у день отримання нею письмової відповіді відповідача (а.с.11).

Суд враховуючи те, що задоволено клопотання позивача, щодо відстрочення сплати судового збору до розгляду справи, та відповідно до пункту 2 частини 35 Закону України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року № 1774-19, що набрав чинності з 01 січня 2017 року, внесено зміни до Закону України «Про судовий збір» від 22.05.2015 року № 484-VІІІ, зокрема, Пенсійний фонд України та його органи віднесено до осіб, які звільнені від сплати судового збору та судових витрат, приходить до висновку, щодо можливості не застосовувати положення ст. 94 КАС України, та судовий збір не стягувати.

Керуючись ст. 19,46 Конституції України , ст.ст. 8, 10, 11, 71, 86, 158, 160,163, 185,186,КАС України, суд -

п о с т а н о в и в:

Позов ОСОБА_1 до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання протиправними та дискримінаційними дій відповідача, зобов'язання поновити виплату пенсії - задовільнити повністю.

Визнати протиправними дії Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України щодо припинення та невиплати ОСОБА_1 пенсії з 01 квітня 2017 року.

Зобов'язати Марківське об'єднане управління Пенсійного фонду України поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2017 року.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині виплати пенсії ОСОБА_1 у межах суми стягнення за один місяць.

Зобов'язати Марківське об'єднане управління Пенсійного фонду України подати до Марківського районного суду Луганської області звіт про виконання постанови у строк один місяць з дня отримання постанови після набрання судовим рішенням законної сили.

Постанова суду може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Марківський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої ст. 160 КАС України апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Т.Г.Логвіненко