Справа № 805/2355/17-а
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2017-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Смагар С.В.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року справа №805/2355/17-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року у справі № 805/2355/17-а за позовом ОСОБА_4 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області про стягнення середнього заробітку за весь час затримки з розрахунком при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

27 червня 2017 року, ОСОБА_4 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в якому просила стягнути середній заробіток за весь час затримки з розрахунком при звільненні за період з 14 листопада 2014 року по 4 квітня 2017 року.

Постановою від 17 жовтня 2017 року Донецький окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу в якій пославшись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції від 17 жовтня 2017 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов. В обґрунтування апеляційної скарги зазначила про те, що чинним законодавством не передбачено обовязкове звернення працівника до роботодавця з вимогою про розрахунок при звільненні, як умова для отримання остаточного розрахунку при звільненні. Вважає, що трудовим законодавством не встановлено обовязку і права роботодавця чекати на вимогу про остаточний розрахунок від звільненого працівника для здійснення остаточного розрахунку з ним. Відсутність коштів у роботодавця не є поважною причиною для здійснення остаточного розрахунку. Посилається на те, що у трудовій книжці датою її звільнення є 14 листопада 2014 року, даний запис не був визнаний незаконним. На думку позивача, основним документом про трудову діяльність працівника є належним чином оформлена трудова книжка, а тому вона має пріоритет над іншими доказами про звільнення. Також, посилається на недбалість відповідача, який не зберіг оригінал наказу про звільнення ОСОБА_4 14 листопада 2014 року. Вважає, що оскільки спір по іншій адміністративній справі № 805/1225/16-а за позовом ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі був вирішений на користь позивача, то відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», її вимоги про відповідальність за затримку розрахунку за ст. 117 КЗпП України підлягали задоволенню у повному обсязі. Просить при розгляді даної справи не обмежуватись доводами апеляційної скарги апелянта.

Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. За приписами п. 2 ч. 1 ст.197 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи колегією суддів здійснюється в письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 2 квітня 2007 року по 27 квітня 2015 року працювала старшим державним виконавцем Совєтського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції.

З матеріалів справи вбачається, що Наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 27 квітня 2015 року № 850а/1 ОСОБА_4 звільнено з посади старшого державного виконавця Совєтського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції за власним бажанням, згідно зі статтею 38 КЗпП України (а.с.56).

Статтєю 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року у справі № 805/1225/16-а за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, за участю третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області про стягнення заборгованості з заробітної плати, з компенсації за невикористану відпустку, оплати простою у загальному розмірі 24166,29 грн., яка набрала законної сили 02.08.2016 року, встановлено такі обставини щодо позивача.

10 лютого 2016 року Головним територіальним управління юстиції у Донецькій області видано довідку за № Г-368-0231, відповідно до якої заборгованість із заробітної плати позивачу складає за жовтень 2014 року 2777,74 грн. та за листопад 2014 року 1555,22 грн. (нарахований доход). Також, в зазначеній довідці вказано, що сума заборгованості, що підлягає виплаті на користь позивача, складає 3784,50 грн. Суд дійшов до висновку, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи статті 11 КАС України, суд стягнув з відповідача на користь ОСОБА_4 компенсацію за невикористані 115 днів відпустки у розмірі 9564,55 грн. (за відрахуванням податків, зборів та обовязкових платежів). Позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення заборгованості з оплати простою в період з травня 2014 року по 27 травня 2015 року в сумі 17333,33 грн. суд вважав необґрунтованими з огляду на те, що накази щодо встановлення простою в роботі Совєтського ВДВС Макіївського міського управління юстиції у вказаний період Головним управлінням не видавались, що підтверджено довідкою відповідача від 13 червня 2016 року № 8-17-1136. Крім того, з наявних в матеріалах справи розрахункових листів за період травень 2014 року вересень 2014 року та довідки відповідача від 13.06.2016 року № 04.2-17/80 вбачається, що заробітна плата ОСОБА_4 за даний період виплачувалась у повному обсязі. Заробітна плата за період жовтень-листопад 2014 року нарахована позивачу, проте, у звязку з переміщенням Головного територіального управління юстиції у Донецькій області виплачена не була. Також, за інформацією відповідача з грудня 2014 року по день звільнення 27 квітня 2015 року ОСОБА_4 до виконання своїх функціональних обовязків не приступила, разом з установою на підконтрольну українській владі територію не перемістилась. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в зазначеній частині.

Таким чином, суд в адміністративній справі № 805/1225/16-а постановою стягнув з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на користь ОСОБА_4 заборгованість із заробітної плати за жовтень 2014 року у розмірі 2777 грн. 74 коп. та за листопад 2014 року у розмірі 1555 грн. 22 коп. (за відрахуванням податків, зборів та обовязкових платежів) та стягнув з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на користь ОСОБА_4 компенсацію за невикористані 115 днів відпустки у розмірі 9564 грн. 55 коп. (за відрахуванням податків, зборів та обовязкових платежів). Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 2 серпня 2016 року в адміністративній справі № 805/1225/16-а апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області залишено без задоволення. Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року в справі № 805/1225/16-а за позовом ОСОБА_4 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про стягнення заборгованості з заробітної плати, з компенсації за невикористану відпустку, оплату простою залишено без змін. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 березня 2017 року касаційну скаргу представника Головного територіального управління юстиції у Донецькій області - відхилено, а судові рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року, Донецького апеляційного адміністративного суду від 2 серпня 2016 року - залишено без змін. На виконання постанови Донецького окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року по адміністративній справі № 805/1225/16-а Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області 4 квітня 2017 року позивачу виплачено суму грошових коштів у розмірі 4332 грн. 96 коп. та у розмірі 9564 грн. 55 коп.

Разом з тим, згідно з пунктом 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 1 Кодексу законів про працю України вказаний Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Відповідно до частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Статтею 2-1 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) визначено, що Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР (далі - Закон №108/95-ВР) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

За приписами статті 4 Закону № 108/95-ВР джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності. Для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, - це кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.

Згідно зі статтею 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Статтею 116 КЗпП України визначені строки розрахунку при звільненні. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналізуючи вказані норми, колегія суддів дійшла висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати саме з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП.

Також, з аналізу наведеної норми вбачається, що право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в разі, якщо працівник в день звільнення не працював, виникає за наявності звернення звільненого працівника з вимогою щодо проведення такого розрахунку. В матеріалах адміністративної справи № 805/1225/16-а містилась заява позивача про виплату заборгованості по заробітній платі від 17 листопада 2015 року.

Колегія суддів не приймає посилання апелянта на те, що днем її звільнення є 14 листопада 2014 року згідно з наказом Головного управління юстиції у Донецькій області № 3249А/1 від 14 листопада 2014 року виходячи з наступного.

Постановою у вищенаведеній адміністративній справі № 805/1225/16-а встановлено, що позивач ОСОБА_4 звільнена із займаної посади згідно з наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 27 квітня 2015 року № 850а/1 та дані обставини в порядку статті 72 КАС України не підлягають доказуванню в межах даної адміністративної справи. Дану обставину не заперечує й сам позивач, оскільки про це ним самостійно вказано у його позові по справі № 805/1225/16-а (а.с. 43-44). Крім того, позивачем надана роздруківка наказу № 3249А/1 від 14 листопада 2014 року, яка не підписана керівником та не завірена печаткою, внаслідок чого не приймається судом у якості письмового доказу в порядку статті 70 КАС України як належний та допустимий доказ.

Таким чином, беручи до уваги наявність спору щодо грошових сум, які підлягають виплаті ОСОБА_4 при звільненні, та розгляд спору у судах, зобовязання відповідача по виплаті грошових сум при звільненні ОСОБА_4, було відсутнє, а отже відсутня і вина відповідача щодо здійснення остаточного розрахунку у день звільнення позивача.

Враховуючи встановлені по справі обставини колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте із дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями: 9, 11, 160, 167, 184, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року у справі № 805/2355/17-а за позовом ОСОБА_4 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області про стягнення середнього заробітку за весь час затримки з розрахунком при звільненні залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року у справі № 805/2355/17-а залишити без змін.

Ухвала прийнята за наслідками розгляду в письмовому проваджені набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя І.В. Геращенко

Судді Т.Г. Арабей

ОСОБА_3