Справа № 461/14210/14-а
Суддя: Яворський Іван Олександрович
Дата ухвалення: 2017-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 рокуЛьвів№ 876/11698/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Яворського І.О.,

суддів: Кухтея Р.В., Носа С.П.

секретаря судового засідання Сідельник Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Департаменту містобудування Львівської міської ради на постанову Галицького районного суду м. Львова в справі за позовом ОСОБА_1 до Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Департаменту містобудування Львівської міської ради, Львівської міської ради про визнання нечинним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

У С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся з позовом в суд до Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Департаменту містобудування Львівської міської ради, Львівської міської ради та просив визнати протиправними дії щодо видання наказу від 14 жовтня 2014 року № 126-к стосовно звільнення позивача; визнати протиправним та скасувати наказ від 14 жовтня 2014 року № 126-к; поновити позивача на посаді начальника відділу укладення договорів оренди та сервітутного землекористування Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Департаменту містобудування Львівської міської ради; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 11 травня 2016 року в справі №461/14210/14а в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2016 року вказане вище судове рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 грудня 2016 року скасовано постанову Галицького районного суду м. Львова від 11 травня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2016 року і направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

За наслідками нового розгляду справи Галицьким районним судом м. Львова 13 листопада 2017 року прийнято постанову, якою частково задоволено позовні вимоги. Визнано незаконним наказ Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Департаменту містобудування Львівської міської ради від 14.10.2014 року № 126-к «Про звільнення з роботи ОСОБА_1І.». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу укладання договорів оренди та сервітутного землекористування Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Департаменту містобудування Львівської міської ради. Стягнуто із Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Департаменту містобудування Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 118 863,18 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням Управлінням природних ресурсів та регулювання земельних відносин Департаменту містобудування Львівської міської ради подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Галицького районного суду м. Львова від 13 листопада 2017 року в справі №461/14210/14а та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неправильне встановлення обставин справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін. При цьому колегія суддів виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з грудня 2002 року працював в Управлінні природних ресурсів та регулювання земельних відносин Департаменту містобудування Львівської міської ради і на час звільнення обіймав посаду начальника відділу укладання договорів оренди та сервітутного землекористування.

09 жовтня 2014 року відносно позивача було складено акт про порушення трудової дисципліни та відібрано пояснення працівників щодо цього інциденту, в яких останні вказують на факт бійки між позивачем та іншим працівником.

14 жовтня 2014 року начальник Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Департаменту містобудування Львівської міської ради видав наказ № 126-к «Про звільнення з роботи ОСОБА_1» за порушення Присяги посадової особи місцевого самоврядування скоєння проступку, який підриває до нього довіру як до носія влади, що призвело до приниження державного органу.

15 жовтня 2014 року позивачу було надіслано листа про можливість отримання трудової книжки з додатком до нього - копією наказу про звільнення.

16 жовтня 2014 року дружина позивача звернулась із заявою до начальника управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин про видачу їй копії наказу № 126-к від 14.10.2014 року для ознайомлення у звязку з хворобою її чоловіка.

Копію наказу про звільнення ОСОБА_1 отримав особисто 22 жовтня 2017 року.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України, а також у разі: порушення посадовою особою місцевого самоврядування Присяги, передбаченої статтею 11 цього Закону.

Так, відповідно до статті 11 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» громадяни України, які вперше приймаються на службу в органи місцевого самоврядування (за винятком посад, зазначених в абзаці другому частини першої статті 10 цього Закону), у день прийняття відповідного рішення складають Присягу такого змісту:

«Усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити громаді та народові України, неухильно дотримуватися Конституції України та законів України, сприяти втіленню їх у життя, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, сумлінно виконувати свої посадові обов'язки».

Аналізуючи наведену норму, колегія суддів приходить до висновку, що підставою для звільнення посадової особи з органів місцевого самоврядування за порушення Присяги, є порушення особою Конституції України, законів України, або грубе порушення посадових обов'язків.

Тобто, як порушення Присяги, так і інше дисциплінарне правопорушення можуть бути наслідком недотримання, порушення державним службовцем правових, етичних (моральних) норм. Водночас, дисциплінарне правопорушення, не за порушення присяги, повязується лише з порушенням правових вимог щодо проходження публічної служби.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону № 3723-XII за невиконання чи неналежне виконання службових обовязків, перевищення своїх повноважень, порушення обмежень, повязаних з проходженням державної служби, а також за вчинок, який порочить його як державного службовця або дискредитує державний орган, в якому він працює, до державного службовця застосовуються дисциплінарні стягнення.

Частиною другою цієї статті передбачено, що до службовців, крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України, можуть застосовуватися такі заходи дисциплінарного впливу, як попередження про неповну службову відповідність і затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

Оскільки припинення служби в органах місцевого самоврядування є крайнім заходом відповідальності державного службовця за порушення службової дисципліни, який виходить за межі дисциплінарної відповідальності, тому звільнення повинно бути мотивованим.

Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 21.05.2013р. (№21-403а12), від 04.06.2013р. (№21-167а13), від 17.09.2013р. (№21-231а13), від 03.12.2013р. (№379а13) та від 28.04.2015р. (№21-163а15).

Відповідач в запереченнях посилається на скоєння позивачем проступку, який підриває до нього довіру, як до носія влади, що призвело до приниження державного органу при цьому не навівши жодних аргументів з приводу того, яку норму і який закон порушено позивачем, які посадові обовязки ним не виконано чи виконано несумлінно.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що не суд повинен встановлювати, яку норму Конституції України чи законів України, правил чи інструкцій прийнятих на виконання законів, посадових обовязків порушено чи не виконано позивачем. Суд, як арбітр вправі лише оцінити наведені факти порушень, співставити з відповідною нормою права та зробити правовий висновок.

Порушення присяги не є самостійною підставою, а завжди тягне за собою порушення певних правил чи невиконання обовязків. І власне, факт порушення певних правил чи невиконання обовязків повинен довести відповідач.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач не довів, порушення яких правил поведінки чи невиконання яких обовязків призвело до порушення присяги.

Крім того, відповідач посилається на підрив довіри до позивача, як до носія влади, що призвело до приниження державного органу

Поняття терміну «втрата довіри», дана в Кодексі законів про працю України.

Це є окремою підставою для звільнення, визначеної в пункті 2 статті 41 Кодексу. Зокрема, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіри до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

В пункті 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розтлумачено наведену норму закону, а саме: звільнення з підстав втрати довіри (п. 2 ст. 41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довіри до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

В процесі розгляду справи відповідачем не доведено порушень позивачем законів України, службових обов'язків, а звинувачення в порушенні ним Присяги ґрунтуються на загальних принципах посадових обов'язків осіб органів місцевого самоврядування, і не можуть бути визнані доведеними обставинами.

Звертаючись до аналогії Закону відповідно до статті 14 Закону України «Про державну службу» за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, порушення обмежень, пов'язаних з проходженням державної служби, а також за вчинок, який порочить його як державного службовця або дискредитує державний орган, в якому він працює, до державного службовця застосовуються дисциплінарні стягнення. До службовців крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України, можуть застосовуватися такі заходи дисциплінарного впливу, як попередження про неповну службову відповідність і затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

Передумовою звільнення державного службовця за вчинення дисциплінарного правопорушення, пов'язаного зі здійсненням службової діяльності, є порушення, встановлені внаслідок ретельного службового розслідування, порядок проведення якого регулюється відповідною посадовою інструкцією.

Порядок проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 року № 950 (далі - Порядок № 950).

Згідно з пунктом 1 Порядку № 950 стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може бути проведено службове розслідування у разі невиконання або неналежного виконання ними службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду громадянинові, державі, підприємству, установі, організації чи об'єднанню громадян.

За результатами службового розслідування члени комісії складають акт, у якому зазначаються:

- факти і суть звинувачень або підозри, які стали підставою для проведення службового розслідування, посада, прізвище, ім'я та по батькові, рік народження, освіта, термін служби у органі державної влади і перебування на займаній посаді особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої проведено службове розслідування, результати щорічної оцінки виконання особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування,покладених на неї завдань та обов'язків, види заохочення та дисциплінарного стягнення, а також ступінь участі у виконанні окремих доручень (завдань);

- висновки службового розслідування, обставини, що пом'якшують або обтяжують відповідальність, причини та умови, що призвели до порушення, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення чи обставини, що знімають з особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, безпідставні звинувачення або підозру.

- обґрунтовані пропозиції щодо усунення виявлених порушень та притягнення у разі необхідності винних осіб до відповідальності згідно із законодавством.

З цього слідує, що службове розслідування є важливою умовою для встановлення порушення та винуватості особи на підставі фактичних обставин, незважаючи на те, що це є правом органу чи посадової особи.

Згідно ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п.8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом першої інстанції вірно проведено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача та встановлено його суму 118 863,18 грн.

Таким чином, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 160 ст.195, ст.196, п.1 ч.1 ст.199, ст.200, п.1.ч.1 ст.205, ст.206, ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Департаменту містобудування Львівської міської ради залишити без задоволення, а постанову Галицького районного суду м. Львова від 13 листопада 2017 року в справі №461/14210/14а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі, відповідно до ч.3 ст. 160 КАС України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_2
судді ОСОБА_3
ОСОБА_4

Повний текст виготовлено 15.12.2017 року