Справа № 826/4455/17
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2017-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/4455/17 Головуючий у 1-й інстанції: Добрянська Я.І. Суддя-доповідач: Троян Н.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Троян Н.М.,

суддів - Губської Л.В., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря - Рейтаровської О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

1) визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не сформування та не подачі до Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києва подання про повернення ОСОБА_2 збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 4 227 грн 28 коп. (чотири тисячі двісті двадцять сім гривень) сплаченого згідно з квитанцією №70 від 19.03.2010.

2) зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві сформувати та подати до Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві подання про повернення ОСОБА_2 збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 4 227 грн 28 коп. (чотири тисячі двісті двадцять сім гривень) сплаченого згідно з квитанцією №70 від 19.03.2010.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Відповідач, не погоджуючись із зазначеною постановою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить суд скасувати постанову та позовні вимоги залишити без розгляду,посилаючись на пропуск строку звернення до адміністративного суду.

В апеляційній скарзі зазначив, що відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а згідно статті 257 ЦК України - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому, апелянт також вказує на те, що позивачем не надано жодних належних доказів наявності об'єктивних причин для звернення до адміністративного суду у період з 19.03.2010, коли було сплачено ним збір на обов'язкове державне пенсійне страхування у розмірі 4 227 грн 28 коп з операції купівлі - продажу нерухомого майна за Договором купівлі - продажу квартири від 19.03.2010, згідно квитанції №70 від 19.03.2010 (а.с. 12).

За правилами частини четвертої ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України, неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до частини першої ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 19.03.2010 №390, посвідченого приватним нотаріусом м. Києва Дубенко К.М., придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9-10).

Відповідно до квитанції №70 від 19.03.2010 позивачем з операції придбання нерухомого майна сплачено пенсійний збір на обов'язкове державне пенсійне страхування в розмірі 1 %, що становить 4 227 грн 28 коп. (а.с. 11).

У подальшому, ОСОБА_2 звернулась до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного Фонду України м. Києва з заявою від 21.11.2016, в якій просила сформувати та подати до Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві подання про повернення їй збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі - продажу нерухомого майна за Договором купівлі - продажу квартири від 19.03.2010 у розмірі 4 227 грн 28 коп., сплаченого згідно квитанції №70 від 19.03.2010 (а.с. 12).

Листом від 14.12.2016 за №139821/2 Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивача про неможливість повернення сплачених коштів, оскільки не існує жодних правових підстав для його повернення, з огляду на те, що органи Пенсійного фонду України не є органами, що здійснюють державну реєстрацію правочинів та не володіють інформацією відносно прав власності на нерухоме майно (в т.ч. інформацією стосовно перебування громадян в черзі на придбання житла або придбання житла вперше) (а.с. 13).

Вважаючи порушенням своїх прав з боку пенсійного органу та з метою їх відновлення позивач 29 березня 2017 року звернувся за захистом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач звільнений від сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, як такий, що придбаває житло вперше, тому має право на повернення помилково сплаченого ним збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, під час укладання договору купівлі-продажу квартири, відтак позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, в рішенні суду першої інстанції зазначено, що оскільки позивач звернувся із заявою про повернення помилково сплаченого збору до відповідача 14.12.2016, а з адміністративним позовом до суду 29.03.2017, тому позивачем не було пропущено строк для звернення до суду з вказаним позовом. При цьому, відповідачем не було надано суду доказів, що позивач раніше дізнався про порушення його права.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 19.03.2010 №390, посвідченого приватним нотаріусом м. Києва Дубенко К.М., придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9-10).

Відповідно до квитанції №70 від 19.03.2010 позивачем з операції придбання нерухомого майна сплачено пенсійний збір на обов'язкове державне пенсійне страхування в розмірі 1 %, що становить 4 227 грн 28 коп. (а.с. 11).

Згідно матеріалів справи, а саме відповідно до витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 19.03.2010, відомості про реєстрацію за позивачем іншого нерухомого майна, крім придбаної ним квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі продажу від 19.03.2010 - відсутні (а.с.9, 41).

21 листопада 2016 року позивач звернувся до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного Фонду України м. Києва з заявою, в якій просив сформувати та подати до Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві подання про повернення збору на обов'язкове державне пенсійне страхування розмірі 4 227 грн 28 коп., сплаченого згідно квитанції №70 від 19.03.2010 (а.с. 12) з операції купівлі - продажу нерухомого майна за вищевказаним Договором купівлі - продажу квартири.

Відповідач, листом від 14.12.2016 за №139821/2 повідомив позивача про неможливість повернення сплачених коштів, оскільки не існує жодних правових підстав для його повернення, з огляду на те, що органи Пенсійного фонду України не є органами, що здійснюють державну реєстрацію правочинів та не володіють інформацією відносно прав власності на нерухоме майно (в т.ч. інформацією стосовно перебування громадян в черзі на придбання житла або придбання житла вперше) (а.с. 13).

Не погоджуючись з таким рішенням Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного Фонду України м. Києва та вважаючи порушенням своїх прав останнім, позивач 29 березня 2017 звернулася з адміністративним позовом до суду, в якому просила: визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не сформування та не подачі до Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києва подання про повернення ОСОБА_2 збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 4 227 грн 28 коп. (чотири тисячі двісті двадцять сім гривень) сплаченого згідно з квитанцією №70 від 19.03.2010 та зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві сформувати та подати до Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві подання про повернення ОСОБА_2 збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 4 227 грн 28 коп. (чотири тисячі двісті двадцять сім гривень) сплаченого згідно з квитанцією №70 від 19.03.2010 (а.с.4).

У письмових запереченнях проти позову від 30.05.2017 відповідач, посилаючись на пропуск позивачем строку звернення до суду та вимог статтей 99, 100 КАС України, просив залишити позов без розгляду (а.с.31-33).

27 вересня 2017 року відповідач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з заявою про застосування позовної давності, з посиланням на те що позивач сплатив 19.03.2010 збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, а до суду з позовом звернувся лише 29.03.2017, тобто з пропуском строку звернення до суду, передбаченого статтею 99 КАС України (а.с.45).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив також з тих обставин, що оскільки позивач звернувся із заявою про повернення помилково сплаченого збору до відповідача 21.11.2016, а із позовною заявою до суду 29.03.2017, при цьому відповідачем не надано суду доказів, що позивач раніше дізнався про порушення його права, тому останнім не було пропущено строк для звернення до суду з адміністративним позовом.

Лівобережне об'єднане управління Пенсійного Фонду України м. Києва,звертаючись з апеляційною скаргою на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.11.2017 про скасування постанови суду першої інстанції та залишення позову без розгляду, посилається на ті обставини, що позивачем не надано жодних належних доказів наявності об'єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду у період з 19.03.2010, не наведено поважних обставин, які не залежать від його волевиявлення та пов'язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що заважали звернутись до суду у межах встановленого строку. Тобто, позивачем у період з 19.03.2010 жодних дій для захисту, порушених, на думку позивача, прав ним не вчинялось.

Судом встановлено, що на заперечення та заяву відповідача щодо застосування строку позовної давності та залишення позову без розгляду у зв'язку з пропуском строку встановленого законом на звернення до адміністративного суду,позивач пояснень на спростування вказаних заяв відповідача не надав, в судове засідання апеляційної інстанції не з'явився.

Положеннями частини першої ст. 100 КАС України передбачено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7, п.24 - при визначенні поважності причин пропуску звернення до суду необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними чи істотними труднощами.

У запереченнях на апеляційну скаргу від 13.12.2017, ОСОБА_2, спростовуючи доводи відповідача про порушення строків встановлених статтею 99 КАС України звернення до суду, посилається на те, що з заявою до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві вона звернулась 21.11.2016, яку відповідач залишив без задоволення 14.12.2016, тому дізналась про порушення своїх прав не в момент помилкової оплати відповідного збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна 19.03.2010, а в момент відмови відповідачем в задоволенні її заяви про подачу до Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві подання про повернення вищезгаданого збору.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими доводами позивача про досудовий порядок вирішення спору шляхом подачі відповідної заяви до пенсійного фонду, як на підставу обчислення строку для звернення до суду, з огляду на таке.

Правовідносини, що склались між сторонами врегульовані Конституцією України, Законом України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» від 26.06.1997 №400/97-ВР (далі - Закон №400/97-ВР), Порядком сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №1740 від 03 листопада 1998 року, а також Кодексом адміністративного судочинства України.

За змістом частини першої статті 68 Конституції України обов'язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Обов'язок додержання законів передбачає і обов'язок їх знання.

За правилами частини другої статті 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Згідно частини четвертої статті 99 КАС України якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, то для звернення до адміністративного суду встановлюється місячний строк, який обчислюється з дня, коли позивач дізнався про рішення суб'єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

За правилами частини другої ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи, встановлюється шестимісячний строк, який якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатись про порушення своїх прав свобод чи інтересів.

При цьому, при визначенні початку перебігу строку звернення до суду, передусім до уваги береться момент, коли особа фактично дізналась про наявність відповідного порушення.

Позивач в своїй позовній заяві стверджує про те, що квартира придбана ним вперше у 2010 році, і ті обставини, що позивач звернувся з заявою про повернення помилково сплаченого збору до відповідача, лише 21.11.2016 не означає, що він не знав про сплату вказаного збору та про його можливе повернення в установленому законом порядку, а тому мав можливість в передбачені законом строки безпосередньо звернутись до відповідача та до суду за відновленням прав, які на думку позивача є порушеними.

Таким чином, момент, з якого починається відлік шестимісячного строку встановленого Кодексом адміністративного судочинства України на звернення з позовом до суду, є момент коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення його прав, передбачених Законом №400/97-ВР.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що позивач помилково починає відлік шестимісячного строку з моменту отримання листа відповідача в грудні 2016 року, оскільки права позивача, у зв'язку з неповерненням збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна, порушуються не з моменту отримання листа відповідача у грудні 2016 року, а з моменту проведення оплати вказаного збору у березні 2010 року.

Отже, з урахуванням встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апелянта про звернення до суду позивача на захист своїх прав з пропуском строку встановленого статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України, заслуговують на увагу, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає до задоволення, оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те що позивачем не пропущено строк для звернення до суду з адміністративним позовом.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що встановлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної значимості у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процессу добросовісно ставитись до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатись спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Стаббігс на інші протии Великобританії», «Девеер протии Бельгії».

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов'язковим для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (справа «Перез де Рада Каванілес протии Іспанії»). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини наголосив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватись при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової впевненості. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.

Таким чином, з урахуванням викладеного, після детального з'ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, колегія суддів дійшла висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке полягає у вирішенні судом першої інстанції спору по суті за наявності обставин, які свідчать про пропущення позивачем строку звернення до суду.

Згідно частини першої ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Згідно п. 4 частини першої ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право, скасувати постанову суду і закрити провадження у справі.

У відповідності до частини першої ст. 203 КАС України постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Згідно з пунктом дев'ятим частини першої ст. 155 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо її подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Керуючись ст. ст. 41, 99, 100, 155, 160, 167, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: Н.М. Троян

Судді: Л.В. Губська,

В.А. Твердохліб