Справа № 820/4178/17
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2017-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

12 грудня 2017 р. справа № 820/4178/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Старосєльцевої О.В., судді: Панченко О.В., Тітов О.М., за участю секретаря судового засідання - Цабеки К.Є., представника позивача - ОСОБА_1, представника відповідачів - Вишневського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення, наказу та зобов'язання вчинити певні дії,-

встановив:

Позивач, ОСОБА_3 у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги: 1) скасувати рішення Державної міграційної служби України від 23.08.2017р. №71 -17; скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 31.03.2017р. №52; 2) зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про (оформлення документів для вирішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_3.

Аргументуючи заявлені вимоги зазначив, що 31.03.2017р. отримав Повідомлення № 19 від 31.03.17 року, в якому було вказано про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу ГУ ДМСУ в Харківській області від 31.03.2017р. №52. Згідно з повідомленням № 52 від 06.09.2017р. скарга на згаданий наказ була відхилена Державною міграційною службою України рішенням від 23.08.2017 року № 71-17. Вважав, що і наказ, і рішення є протиправними, незаконними, та порушують його права, для відновлення яких необхідно їх скасувати. Стверджував, що ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування цілком обґрунтованими.

Відповідачі, Державна міграційна служба України, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області з поданим позовом не погодились.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначили, що спірні рішення є юридично та фактично обґрунтованими, повністю відповідають закону.

Суд, вивчивши доводи позову і заперечень проти позову, заслухавши представника позивача, повно виконавши процесуальний обов'язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з'ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

За матеріалами справи судом встановлено, що громадянин Киргизької республіки, ОСОБА_3, 13.03.2017 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

31.03.2017р. в Головному управлінні Державної міграційної служби України в Харківській області позивачу було вручено повідомлення № 19 від 31.03.2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Підставою для цього повідомлення став Наказ ГУ ДМСУ № 52 від 31.03.17 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Киргизької республіки ОСОБА_3, на підставі очевидної необґрунтованості заяви, бо відсутні умови, визначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

При цьому, фактичною підставою для винесення спірного наказу послугував Висновок провідного спеціаліста відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Харківській області.

Так, під час складення висновку, провідний спеціаліст ОСОБА_5 зазначила, що заявник в ході співбесід не надав жодних документів в підтвердження достовірності обґрунтованості побоювання за своє життя та життя своїх рідних на батьківщині, посилаючись на те, що відповідно до позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказу в заяві біженців» від 16.12.1998 року обов'язок доказу здійснюється заявником, який має надавати правдиві обґрунтування фактів, що стосуються заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято відповідне рішення.

У висновку також вказано, що заявник виявив певну достатність деталей і специфіки щодо обставин проживання в Киргизстані, але документів у підтвердження обґрунтованості звернення заявник не надав. В основу висновку провідного спеціаліста ГУ ДМС України в Харківській області ОСОБА_5 покладено ненадання позивачем документального підтвердження всіх зазначених в його заяві фактичних обставин, внаслідок чого посадовою особою ГУ ДМС України в Харківській області зроблено висновок про те, що причиною від'їзду позивача з країни громадянської належності було вирішення особистих проблем, а звернення до ГУ ДМС України в Харківській області мотивоване не отриманням міжнародного захисту, а виключно пошуками легалізації на території України із подальшим наміром переїхати до Австрії.

Рішенням ДМСУ від 23.08.2017р. № 71-17 було відхилено скаргу позивача на згаданий вище наказ ГУ ДМСУ в Харківській області з причин правомірності та обґрунтованості оскарженого наказу. Інших обґрунтувань в зазначеному рішенні відповідач не зазначив.

З тексту висновку ДМС України від 21.08.2017 року випливає, що ДМС України повністю погоджується з твердженнями ГУ ДМС України в Харківській області відносно позивача. Крім того, висновок ДМС України містить уривки з інформацією з посиланнями на інтернет ресурси: www.refworld.org, www.portal-credo.ru, а також Річний звіт USCIRF за 2016 рік - «Мониторинг других стран/регионов - Кыргызстан, Комиссия США по международной религиозной свободе». Посилання на будь-які ресурси ООН або інших міжнародних організацій, а також інші інтеренет - ресурси з приводу ситуації в Киргизькій республіці значений висновок, як і висновок ГУ ДМС України в Харківській області не містить.

Перевіряючи відповідність закону, зокрема і ч.3 ст.2 КАС України, юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу спірних рішень, суду зазначає, що правовідносини з приводу отримання іноземцями та особами без громадянства притулку в України унормовані, насамперед, приписами Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, ОСОБА_3 є громадянином Киргизької Республіки, тобто іноземцем, етнічним українцем за походженням, сповідує православне християнство.

За показами позивача побоювання за життя виникли у 2013р., коли група чоловіків киргизької національності у складі 3 осіб запропонували книжки про іслам, як про єдину правильну релігію. Ці чоловіки вкрай неприязно ставились до релігії позивача, зустрічі повторювались з певною черговістю, супроводжувались нанесенням тілесних ушкоджень та вимогами змінити релігію або платити за право бути християнином - рабом. Залишення позивачем території країни на певний час не призвели до позитивних наслідків, адже після повернення переслідування продовжувались, у позивача навіть викрали дитину.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.69, 70, 86 КАС України, суд доходить висновку, що матеріали справи поза розумним сумнівом не спростовують з достатнім рівнем переконання доводів позивача про існування загрози переслідувань у країні походження саме через сповідування православного християнства, тобто релігії, котра не є притаманною для Батьківщини позивача.

Загальновідомими з цього приводу суд вважає обставини, що мають місце у Сирії, та підтверджують можливу обґрунтованість припущень позивача.

Обрані відповідачами у спірних правовідносинах судження з приводу наявності суттєвих розбіжностей в деяких поясненнях іноземця, не можуть бути враховані судом як достатні, позаяк ці мотиви не спростовують наявність в особи обґрунтованих побоювань щодо переслідування його в країні походження.

Посилання відповідача на перебування позивача в третій країні не беруться судом до уваги з приводу на те, що оцінка зазначених фактів може здійснюватися відповідачем після прийняття заяви для оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Розглядаючи спір, суд відмічає, що відповідно до ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Суд вважає, що норми означеної Конвенції у поєднанні з приписами п.1 ст.1 і п.13 ст.1 Закону "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" з огляду на обсяг відомостей, використаних органами Державної міграційної служби України у даному конкретному випадку, не виключають однозначно наявності у позивача підстав для набуття правового статусу як біженця, так і особи, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, суд бере до уваги, що відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Позивач таку причину указав - це приналежність до християнської релігії, що відповідає національній традиції громадянина як етнічного українця.

Відповідачі за правилами ч.2 ст.71 КАС України доказів явної та очевидної вигаданості цієї причини до суд не подали.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

На даній стадії розгляду заяви позивача органи ДМС України залишити поза увагою, що відповідно до інформації з сайту Управління Верховного Комісару ООН у справах біженців щодо країн походження біженців станом на 09.10.2017 Киргизстан включений до переліку країн походження біженців.

Також відповідно до відомостей інтернет-ресурсу : www.gumilev-center.su у 2016 році Президент Киргизької республіки виразив стурбованість з приводу політизації релігії, та розповсюдження тенденції примусового нав'язування ісламу, дискримінації та залякування громадян, які є носієм іншої релігії або атеїстичної позиції. Також зазначається що такого роду релігійні течії виникли декілька років тому, та деякі з них не визнають законної влади на території Киргизстану.

З огляду на ці обставини, відповідачем належало ретельно перевірити доводи позивача та організувати реалізацію владної управлінської функції у спірних правовідносинах з дотриманням вимог ч.3 ст.2 КАС України.

Обов'язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України і розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Виходячи з положень частини другої зазначеної статті, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачі не подали доказів того, що на території країни походження позивача не чекає небезпека для життя та переслідування за ознакою належності до іншої релігії, ніж сповідує більшість громадян його Батьківщини з урахуванням обставин етнічного походження цього іноземця.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, що зумовлює скасування спірних рішень та обтяження ГУ ДМСУ в області обов'язком повторно розглянути заяву іноземця.

Розподіл судових витрат по справі необхідно здійснити відповідно до ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст., 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.7-11, 158-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення, наказу та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково. Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 23.08.2017р. №71 -17. Скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 31.03.2017р. №52.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 від 13.03.2017 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог позов залишити без задоволення.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 18.12.2017 року.

Головуючий суддя О.В.Старосєльцева

судді: О.В.Панченко

О.М.Тітов