Справа № 182/3564/17
Суддя: Тихомиров І. В.
Дата ухвалення: 2017-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 182/3564/17
Провадження № 2-а/0182/356/2017
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14.12.2017 року м. Нікополь

Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Тихомиров І.В. розглянувши у скороченому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Нікопольського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про визнання незаконними дій та зобовязання вчинити певні дії:

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася з позовом до Нікопольського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про зобовязання призначити їй пенсію за вислугою років відповідно до п. е статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, зарахувавши спеціальний стаж по вислузі років фармацевтом у приватного підприємця фізичної особі ОСОБА_2 за період з 01.10.2004 по 31.12.2016, та за спеціальний стаж по вислузі років у фізичної особи підприємця ОСОБА_3 за період з 10.01.2017 по 17.05.2017.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що за період з 01.10.2004 року по 31.12.2016 року вона працювала фармацевтом по трудовому договору у приватного підприємця - фізичної особи ОСОБА_2, а з 10.01.2017 по 17.05.2017 працювала фармацевтом по трудовому договору у приватного підприємця - фізичної особи ОСОБА_3

18.05.2017 року вона звернулася до Нікопольського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області з заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно до п. е с статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення як працівник охорони здоровя .

Однак листом від 26.05.2017 року №7232/08/08 управління ПФУ повідомило їй про відмову в призначенні пенсії в звязку з недостатністю стажу роботи.

Вказує на те, що відповідно до п. е статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники охорони здоровя при наявності спеціального стажу від 25 років до 30 років за переліком, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Заклади і установи охорони здоровя, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, визначена п. 2 Переліку закладів і установ освіти, охорони здоровя та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. № 909.

Згідно з переліком до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховується періоди роботи на посадах провізорів, фармацевтів, лаборантів в аптеках, аптечних кіосках, аптечних магазинах, контрольно аналітичних лабораторіях.

Вважає, що період її роботи у фізичних осіб підприємців на посаді фармацевта неправомірно не зараховано управлінням до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугою років відповідно до п. е с статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення як працівнику охорони здоровя.

Відповідач проти позову заперечував мотивуючи це тим, що відповідно до п. е статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники охорони здоровя при наявності спеціального стажу 25 років за переліком, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Заклади і установи охорони здоровя, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, визначена п. 2 Переліку закладів і установ освіти, охорони здоровя та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. № 909 (далі - Перелік).

Відповідно до Переліку, право на пенсію за вислугу років дає робота на таких закладах як аптеки, аптечні кіоски, аптечні магазини, контрольно-аналітичні лабораторії.

Зазначає, що згідно з наказом Міністерства охорони здоровя від 28.10.2002 року Про затвердження переліків закладів охорони здоровя, лікарських, провізорських посад та посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою у закладах охорони здоровя затверджено вичерпний перелік таких закладів. Фізична особа підприємець в розумінні вказаних актів не є закладом охорони здоровя, а отже зарахувати ці періоди до спеціального стажу немає підстав. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Вивчивши обставини справи, дослідивши подані докази суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

Згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники охорони здоров'я при наявності спеціального стажу роботи від 25 років до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Переліком закладів і установ освіти і охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1995 року №909, визначено, що до спеціального стажу за вислугу років, зараховуються, зокрема, періоди роботи на посадах провізорів, фармацевтів (незалежно від найменування посад), лаборантів в аптеках, аптечних кіосків, аптечних магазинах, контрольно-аналітичних лабораторіях. При цьому, згідно з приміткою 2 Переліку, робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим Переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої підпорядкованості цих закладів і установ.

Визначення аптечного закладу наведено в Законі України від 19 листопада 1992 року Основи законодавства України про охорону здоров'я, згідно якого заклад охорони здоров'я - це юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, основним завданням яких є забезпечення медичного обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників;

Згідно статті 16 Закону України від 19 листопада 1992 року №2801-ХІІ «Основи законодавства України про охорону здоров'я» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), заклади охорони здоров'я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами при наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців.

Порядок і умови створення закладів охорони здоров'я, державної реєстрації та акредитації цих закладів, а також порядок ліцензування медичної практики, виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами визначаються актами законодавства України.

Відповідно до пункту 1 Порядку державної акредитації закладу охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 1997 року №765 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), державна акредитація закладу охорони здоров'я - це офіційне визнання статусу закладу охорони здоров'я, наявності в ньому умов для надання певного рівня медико-санітарної допомоги, підтвердження його відповідності встановленим критеріям та гарантії високої якості професійної діяльності.

Згідно з пунктом 2 зазначеного Порядку акредитації підлягають незалежно від форми власності усі заклади охорони здоров'я.

Таким чином, аптека офіційно набувала статусу закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації.

В подальшому стаття 16 Закону України Основи законодавства України про охорону здоров'я була змінена та викладена в наступній редакції: заклади охорони здоров'я підлягають акредитації у випадках та в порядку, визначених Кабінетом Міністрів України. Не підлягають обовязковій акредитації аптечні заклади. Акредитація аптечних закладів може здійснюватися на добровільних засадах.

Заклад охорони здоров'я провадить свою діяльність на підставі статуту (положення), що затверджується власником закладу (уповноваженим ним органом).

Відтак системний аналіз вищенаведених норм законодавства дає можливість зробити висновок про те, що заклад охорони здоровя це виключно юридична особа, що має статутні документи.

Враховуючи викладене, суд вважає, що до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховується, зокрема, робота на посадах провізорів, фармацевтів у аптеках, які офіційно набули статусу закладу охорони здоров'я.

Згідно даних трудової книжки Позивача з 01.10.2004 року по 31.12.2016 року вона працювала фармацевтом по трудовому договору у приватного підприємця - фізичної особи ОСОБА_2, а з 10.01.2017 по 17.05.2017 працювала фармацевтом по трудовому договору у приватного підприємця - фізичної особи ОСОБА_3 Враховуючи положення наведених вище норм законодавства, фізична особа підприємець не має офіційного визнання статусу закладу охорони здоров'я. Таким чином, цей стаж роботи не може бути зараховано до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 17 вересня 2013 року у справі №21-241а13.

Також суд бере до уваги, що крім спірного стажу, що є предметом розгляду Позивач має 20 років 3 місяці та 5 днів стажу роботи на посадах, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки відповідно до цієї норми необхідно не менше 25 років спеціального стажу.

Відповідно до ст.104 КАС України до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Згідно ст.69 КАС доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. При цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Відповідно до частини 1 статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Основний зміст принципу змагальності у адміністративному судочинстві полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 72 КАС України).

Згідно з ч.1, ч.2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, вивчивши обставини справи, суд доходить висновку, що управління Пенсійного фонду правомірно відмовило Позивачці в призначенні пенсії за вислугу років в звязку з недостатністю стажу роботи, що дає право на призначення цього виду пенсії.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6,11,71,159-163 КАС України суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, через суд першої інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Суддя: ОСОБА_4