Справа № 826/17223/16
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2017-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Прудиус І.С.

розглянувши у судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2017 року (повний текст виготовлено 22 вересня 2017 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Прокуратури Львівської області про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року позивач. ОСОБА_3, звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив зобов'язати Прокуратуру Львівської області надіслати довідку про реабілітацію.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу у якій просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, неповно з'ясовано обставини, що мають значення для вирішення справи. Зокрема, позивач посилається на те, що внаслідок накладення на нього адміністративного арешту у 1989 році, є реабілітованою особою.

13 грудня 2017 року до Київського апеляційного адміністративного суду від Прокуратури Львівської області надійшли заперечення на апеляційну скаргу якими відповідач підтримує правову позицію суду першої інстанції та зазначає про відсутність підстав для скасування постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2017 року.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечується, що у вересні 2016 року позивач звернувся до відповідача із зверненням щодо надання довідки про реабілітацію.

22 вересня 2016 року листом №17/1/276-04-164 відповідач повідомив щодо відсутності підстав для видачі позивачу довідки про реабілітацію.

Вважаючи, що його права та законні інтереси порушено, позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що дія Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» не поширюється на позивача.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам, колегія суддів вважає, що такі висновки суду є передчасними з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», на реабілітованих осіб органи прокуратури видають відповідні довідки.

Як вбачається з матеріалів справи, у листі Прокуратури Львівської області №17/1/276-04-164 від 22 вересня 2016 року підставою для відмови у видачі довідки зазначено те, що таке питання уже було предметом розгляду органами прокуратури та судами.

Зокрема, відповідач зазначає, що у листопаді 2003 року позивач звернувся до суду зі скаргою щодо визнання бездіяльності неправомірною, зобов'язання прокуратури надати довідку про визнання його таким, що зазнав політичних репресій.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 травня 2004 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08 вересня 2004 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 листопада 2008 року, скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» не передбачено такої підстави для відмови у видачі довідки про реабілітацію, як повторне звернення з аналогічних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, 3 ст. 8 Закону України «Про звернення громадян», не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.

Рішення про припинення розгляду такого звернення приймає керівник органу, про що повідомляється особі, яка подала звернення.

Натомість, лист Прокуратури Львівської області від 22 вересня 2016 року №17/1/276-04-164 направлено позивачу за підписом Начальника другого слідчого відділу слідчого управління Львівської області.

Більш того, у листі зазначено, що передбачені законом підстави для видачі позивачу довідки про реабілітацію відсутні, а не прийнято рішення про припинення розгляду звернення.

Проте, відповідач не надав правову оцінку обставинам, що зазначені позивачем у його зверненні, як підстави для видачі довідки про реабілітацію.

Тобто, відповідач відмовив позивачу у задоволенні його звернення по суті, не розглянувши доводи, викладені у такому зверненні та не надавши їм правову оцінку.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що відмова відповідача у видачі позивачу довідки про реабілітацію не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень останній не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив зобов'язати Прокуратуру Львівської області надіслати йому довідку про реабілітацію. Щодо даної позовної вимоги суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

В силу положень ч. 1 та ч. 2 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

При цьому необхідно звернути увагу на те, що згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Оскільки саме до виключної компетенції органів прокуратури належать повноваження щодо видачі довідки про реабілітацію, тому суд не може підміняти орган, на який покладено вирішення цього питання.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Беручи до уваги підстави даного адміністративного позову, його правову природу, необхідність ефективного захисту прав позивача та з огляду на дискреційні повноваження відповідача, колегія суддів дійшла висновку щодо можливості виходу за межі позовних вимог шляхом визнання протиправною відмови Прокуратури Львівської області щодо видачі ОСОБА_3 довідки про реабілітацію та зобов'язання відповідача повторно розглянути звернення позивача щодо видачі довідки про реабілітацію та надати відповідь по суті такого звернення.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до Прокуратури Львівської області.

Згідно з положеннями ст.. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.

Судом апеляційної інстанції встановлено неправильне невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, постанова суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового рішення, яким у позовні вимоги задовольнити частково.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2017 року - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2017 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Прокуратури Львівської області - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Прокуратури Львівської області щодо видачі ОСОБА_3 довідки про реабілітацію, оформлену листом від 22 вересня 2016 року №17/1/1760-04-164.

Зобов'язати Прокуратуру Львівської області повторно розглянути звернення ОСОБА_3 щодо видачі довідки про реабілітацію та надати відповідь по суті такого звернення.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст.. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 18.12.2017

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

А.Ю. Кучма