Справа № 225/5064/17
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2017-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Сидоренко І.О.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року справа №225/5064/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Геращенко І.В., суддів Арабей Т.Г., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області на постанову Дзержинського міського суду Донецької області від 13 листопада 2017 року по адміністративній справі № 225/5064/17 за позовом ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області про визнання дій незаконними та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області (далі управління, відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо призупинення виплати пенсії з березня 2016 року; визнання протиправним та скасування рішення щодо призупинення виплати пенсії; зобов'язання поновити виплату пенсії починаючи з березня 2016 року, а також утриматися від подальшого призупинення її виплати (а.с.1-3).

Постановою суду першої інстанції від 13 листопада 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправними дії щодо невиплати ОСОБА_3, пенсії з 01 березня 2016 року. Визнано протиправним та скасовано рішення Управління пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області від 20 жовтня 2016 року № 187829 про відмову у відновленні соціальних виплат (пенсії) ОСОБА_3. Зобов'язано Управління пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області поновити виплату пенсії ОСОБА_3 з 01 березня 2016 року. В решті позовних вимог - відмовлено. Постанова в частині виплати, пенсії за один місяць, підлягає негайному виконанню (а.с.87-95).

Відповідач не погодився з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції через порушення норм матеріального і процесуального права та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що стаття 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», в якій зазначені підстави для припинення виплати пенсії не містить вичерпний перелік підстав для припинення виплати пенсій, у звязку з чим, на переконання апелянта, пенсію позивачу не поновлено у звязку з тим, що комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам винесено протокол від 20.09.2016 року № 13, яким в призначенні (відновленні) соціальних виплат ОСОБА_3 відмовлено у звязку зі скасуванням довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи в результаті надання ВПО недостовірних даних, відповідно до пункту 5 статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», на підставі якого Управлінням прийнято рішення № 189063 від 24 вересня 2016 року про відмову у відновленні виплати пенсії позивачу. Апелянт звертає увагу на судову практику Вищого адміністративного суду України, викладену в постанові від 21 березня 2017 року у справі № К/800/3123/17, в якій суду касаційної інстанції дійшов до висновку, що виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною 3 статті 35 та статті 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», але перелік підстав для припинення виплати пенсії не є вичерпним і може врегульовуватись іншими нормативно-правовими актами. Крім того, апелянт вказує, що Управління не зобовязано відшкодовувати позивачеві понесені ним судові витрати, оскільки згідно пункту 18 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» органи пенсійного фонду звільнені від сплати судового збору, а рішення суду в цій частині є неправомірним, вказуючи, при цьому, що постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 23 січня 2015 року № 2 «Про практику застосування адміністративними судами положень Закону України від 08.07.2011 року «Про судовий збір» передбачено, що якщо відповідач звільнений від сплати судового збору то і відповідно судовий збір з нього не стягується (а.с. 96-99).

Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не зявились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, з клопотанням про розгляд справи за їх участю не звертались.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої, апеляційної інстанції та підтверджується матеріали справи, позивач, ОСОБА_3 відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Дзержинської міської ради від 15 січня 2015 року № НОМЕР_1 є внутрішньо переміщеною особою, яка фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5).

05 березня 2015 року позивач звернулась до відповідача із заявою про виплату пенсії, в якій просила запросити його пенсійну справу з Калінінського району м. Горлівки Донецької області (а.с. 36).

На підставі розпорядження від 19.03.2015 року позивача взято на облік, як отримувача пенсії (а.с. 37).

З березня 2016 року позивачу припинено виплати її пенсії.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно виписки з протоколу комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 18 від 19.10.2016 року, яким в призначенні (відновленні) соціальних виплат ОСОБА_3

відмовлено у звязку із не підтвердженням місця фактичного проживання та скасуванням довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи в результаті надання ВПО недостовірних даних, відповідно до пункту 5 статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (а.с.77).

Згідно рішення № 187829 від 20.10.2016 року ОСОБА_3 припинено виплата пенсії, як внутрішньо переміщеній особі.

В обґрунтування підстав для припинення виплати позивачу її пенсії, Управління послалось на пункту 5 статті 49 закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», пункту 3, пункту 5 абзаці 8 статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (наказ № 74 від 14.09.2016 року), пункту 14 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365, п. 3 Витягу з протоколу засідання комісії з питань відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 19.10.2016 року № 18, яким відмовлено ОСОБА_3 у відновленні соціальних виплат у звязку із скасуванням довідки про взяття на облік ВПО (а.с. 33).

Зазначене рішення пенсійного фонду направлено позивачу разом із супровідним листом від 21.10.2016 року за вих. № 10469/03 на адресу, вказану у довідці про взяття на облік ВПО (а.с. 80).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV встановлено, що виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Так, в матеріалах справи наявне рішення Управління Пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області № 187829 від 20 жовтня 2016 року про припинення виплати пенсії ОСОБА_3, яке прийнято на підставі протоколу комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 18 від 19.10.2016 року, яким в призначенні (відновленні) соціальних виплат ОСОБА_3 відмовлено у звязку із не підтвердженням місця фактичного проживання та скасуванням довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи в результаті надання ВПО недостовірних даних, відповідно до пункту 5 статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Колегія суддів зазначає, що ані протокол комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 18 від 19.10.2016 року, ані рішення (наказ) № 82 від 17.10.2016 року про скасування дії довідки № НОМЕР_1 від 15 січня 2015 року, виданої на імя ОСОБА_3 у звязку з начебто поверненням позивача до покинутого місця проживання, не є нормативно-правовими актами вищої юридичної сили (Законом), якими встановлений обов'язок органів Пенсійного фонду України припиняти виплату пенсій, а отже, не є належною підставою для припинення пенсійних виплат в розумінні статті 49 № 1058.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що прийняте відповідачем рішення про припинення виплати пенсії ОСОБА_3 на підставі протоколу комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 18 від 19.10.2016 року, яким в призначенні (відновленні) соціальних виплат ОСОБА_3 відмовлено у звязку із не підтвердженням місця фактичного проживання та скасуванням довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи в результаті надання ВПО недостовірних даних, відповідно до пункту 5 статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі № 1058-ІV.

Слід також зазначити, що за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 07.10.2009 в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що рішення Управління Пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області про припинення виплати пенсії ОСОБА_3 на підставі протоколу комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 18 від 19.10.2016 року, яким в призначенні (відновленні) соціальних виплат ОСОБА_3 відмовлено у звязку із не підтвердженням місця фактичного проживання та скасуванням довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи в результаті надання ВПО недостовірних даних, відповідно до пункту 5 статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не може бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, права на отримання пенсії.

Згідно статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання.

Таким чином, відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти останнього права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

За приписами статті 8 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду перщої інстанції, що у відповідача не було законних підстав для припинення виплати пенсії ОСОБА_3 з 01 квітня 2017 року, тобто дії відповідача щодо припинення виплати пенсії та бездіяльність у не здійсненні передбачених законом заходів для нарахування та виплати позивачу пенсії є протиправними, а позовні вимоги в частині зобовязання відповідача відновити виплату пенсії є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо посилання апелянта на судову практику ВАСУ у справі № К/800/3123/1 від 21.03.2017 року колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, лише висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, оскільки вони суперечать чинному законодавству та не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Згідно частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись статтями 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області на постанову Дзержинського міського суду Донецької області від 13 листопада 2017 року по адміністративній справі № 225/5064/17 залишити без задоволення.

Постанову Дзержинського міського суду Донецької області від 13 листопада 2017 року по адміністративній справі № 225/5064/17 за позовом ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області про визнання дій незаконними та зобовязання вчинити певні дії залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя І.В. Геращенко

Судді Т.Г. Арабей

ОСОБА_4