Справа № 148/2221/17
Суддя: Ковганич С. В.
Дата ухвалення: 2017-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 148/2221/17
Провадження №2-а/148/96/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 грудня 2017 року Тульчинський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Ковганича С.В.,

при секретарі Новаленка І.І.

з участю представника позивача Наливайка Б.О.

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина адміністративну справу за позовом Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області до громадянина Молдови ОСОБА_2 про примусове видворення з України,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про примусове видворення за межі України, мотивуючи свої вимоги тим, що у ході проведення заходів, направлених на протидію нелегальній міграції, співробітниками Тульчинського РС УДМС України у Вінницькій області у взаємодії з Тульчинським ВП Немирівського ВП ГУНП у Вінницькій області при перевірці виконання рішень про примусове повернення з України, виявлено громадянина Республіки Молдови ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця міста Аненій Ной, Молдова, останній раз прибув до України 17.11.2009 через пункт пропуску «Болган» з приватною метою. Після прибуття в Україну 17.11.2009 року, гр. Молдови ОСОБА_2 поселився в будинку АДРЕСА_1, де по даний час проживає. Після закінчення терміну перебування 90 днів, відповідач не перетнув державний кордон України у напрямку «виїзду», а також не звертався із заявою з приводу продовження строку перебування на території України за місцем тимчасового проживання до територіального органу ДМС України. За порушення встановлених правил перебування в Україні відносно ОСОБА_2 31.08.2017 складено адміністративний протокол та винесена постанова про накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 510 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, який він добровільно сплатив, чим визнав свою провину.

Відтак, за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства відповідно до ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 завідувачем Тульчинського PC УДМС України у Вінницькій області Таратунським Ю.В. 31.08.2017 було затверджено рішення про примусове повернення в країну походження громадянина Молдови ОСОБА_2.

Зобов'язано відповідача покинути територію України у 25-денний термін з дня винесення рішення про повернення з України до 24.09.2017. Оскільки вказане рішення відповідачем не виконане без поважних на те причин, за відсутності підстав для тимчасового проживання в Україні, позивач звернувся до суду з позовом та просить примусово видворити відповідача з України.

В судовому засіданні представник позивача Управління ДМС України у Вінницькій області позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Пояснив, що протягом 16 років відповідач проживає на території України, при цьому офіційно ніде не працює, не має засобів до існування, нерухомості. Підстави для тимчасового проживання відповідача, передбачені ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відсутні. Крім того, зазначив, що до сьогодні рішення завідувачем Тульчинського PC УДМС України у Вінницькій області від 31.08.2017 про повернення в країну походження відповідачем в добровільному порядку не виконане, а тому вважає, що є всі підстави для примусового видворення його з України. Просив задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_2в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що він проживає в будинку АДРЕСА_1, має дружину та п'ятеро неповнолітніх дітей, троє з яких народились в період його проживання в громадському шлюбі, і в свідоцтві про народження вказано його по батькові. Крім того, він неофіційно працює та забезпечує сім'ю всім необхідним. Тому, в разі задоволення позову його сім'я буде роз'єднана, дружина позбавлена буде можливості самостійно утримувати всіх дітей. Виїхати разом із сім'єю до Молдови він не може, так як в нього там не має місця проживання, і всі діти є громадянами України. При вирішенні позову покладається на суд.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини.

Судом встановлено, що за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства завідувачем Тульчинського PC УДМС України у Вінницькій області Таратунським Ю.В. 31.08.2017 було затверджено рішення № 8 про примусове повернення в країну походження громадянина Молдови ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та заборонено йому в'їзд в Україну. Зобов'язано вказаного іноземця покинути територію України у 25-денний термін з дня винесення рішення. (а.с.6).

Однак, в матеріалах справи відсутні докази про вручення вказаного рішення ОСОБА_2 Такі відомості не вказані представником позивача і в судовому засіданні.

Винесенню вказаного рішення передувало те, що в'їхавши на територію України 17.11.2009, ОСОБА_2 після закінчення 90-денного терміну, територію України не покинув, з приводу строку тимчасового перебування в Україні, добровільного повернення на батьківщину, отримання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту до органів чи підрозділів ДМС України за місцем тимчасового перебування не звертався.

31.08.2017 ОСОБА_2 був притягнутий до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 203 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, який сплачено (а.с. 8-10).

Згідно Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150, (далі - Порядок) зазначено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в'їзду з держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» зазначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення.

Відповідачем не заперечується факт його перебування на території України після закінчення дозволеного строку перебування.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI).

Відповідно до статті 15 Закону № 3773-VI в'їзд в Україну та виїзд з України здійснюється, зокрема, іноземцями та особами без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в'їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України.

Підстави перебування іноземних громадян, що належать до держави безвізового режиму регулюються також пунктом 15 частиною 1 статті 4 цього ж Закону. Вказаною нормою визначено, що іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

За приписами статті 16 Закону № 3773-VI визначено, що реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в'їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Відмітка про реєстрацію іноземця або особи без громадянства в паспортному документі та/або імміграційній картці або інших передбачених законодавством України документах дійсна на всій території України незалежно від місця перебування чи проживання іноземця або особи без громадянства на території України.

Відповідно до пункту 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 1 лютого 2012 року № 150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території, зокрема, не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в'їзду з держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Вказаний строк може бути продовжено у випадках визначених пунктом 6 цього ж Положення за заявою іноземця чи особи без громадянства.

Таким чином, з аналізу вказаних правових норм випливає, що відповідач ОСОБА_2 перебуває на території України в порушення вказаних правових норм.

Однак, при вирішенні даного спору, судом також враховано вимоги ст. 151 ч.1 Сімейного кодексу України, якою визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Згідно ст. 150 Сімейного кодексу України до обов'язків батьків щодо виховання та розвитку дитини належить: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Частиною 2 ст. 51 Конституції України закріплено обов'язок батьків утримувати своїх дітей до повноліття.

Стаття 18 Конвенції про права дитини ООН, 1989 р. передбачає, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно приписів Декларації прав дитини ООН, 1959 р. дитина повинна, коли це можливо, зростати на піклуванні і під відповідальністю свої батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.

Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Відповідно до ст. 291 Цивільного кодексу України визначено право на сім'ю: Фізична особа незалежно від віку та стану здоров'я має право на сім'ю. Вона не може бути проти власної волі розлучена з сім'єю, крім випадків, встановлених законом. Вона має право на підтримання зв'язків з членами своєї сім'ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам (ст. 3 Сімейного кодексу України).

Особа, яка досягла шлюбного віку, має право на створення сім'ї. Кожна особа має право на проживання в сім'ї. Особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини (ст. 4. «Право особи на сім'ю» Сімейного кодексу України).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 має постійне місце проживання за адресою АДРЕСА_1, де проживає разом з дружиною та дітьми однією сім'єю, як особи пов'язані спільним побутом, що мають взаємні права та обов'язки, насамперед, права і обов'язки, що випливають із виховання їхніх дітей, які є громадянами України.

Відповідач порушив термін легального перебування на території Україні, а отже порушив законодавство про правовий статус іноземців, однак на момент винесення рішення № 8 Тульчинським PC УДМС України у Вінницькій області від 31.08.2017 його перебування на території України жодним чином не суперечило інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, а також не перешкоджало охороні здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Суд бере до уваги думку Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини стосовно того, що, ОСОБА_2 має міцні зв'язки з Україною, зокрема, тут постійно мешкає його дружина та діти, які є громадянами України. Те, що прийняття рішення про примусове видворення з України позбавить відповідача законних підстав для проживання на території України, що унеможливить його повноцінне соціальне та сімейне життя.

Важливим є також те, що іноземцям та особам без громадянства, щодо яких ухвалюється рішення про примусове видворення, забороняється подальший в'їзд в Україну строком на п'ять років (частина першу статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Згідно з п. 2 ст. 8 Конвенції органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду за статтею 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод розділення сім'ї відповідача може становити порушення цієї статті оскільки видворення особи з країни, де проживають її близькі члени родини, становить порушення його права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної вище статті Конвенції, і в кожному випадку повинно розглядатися пропорційно переслідуваній меті відповідно до вимог Конвенції.

Право на сім'ю потребує гарантій від усіх випадків втручання незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами.

Вищий адміністративний суд України у рішенні від 17 травня 2016 р. -ухвала № К/800/7556/15 та у рішенні від 06 лютого 2014 р. - ухвала К/800/63060/13 звертає увагу на те, що рішення територіального органу міграційної служби не повинно ґрунтуватися лише на порушенні іноземцем або особою громадянства законного (легального) терміну перебування на Україні.

При розв'язанні спірних правовідносин суд враховує й правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 18.12.1991 року в справі «Мустакім проти Бельгії» (Moustaquim v Belgium) № 12313/86 Суд підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (а саме про департацію) представляли собою втручання в права, захищені ст. 8-1 ЄКПЛ, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність». Крім того, рішення повинні бути «співрозмірні цілям, що переслідуються законом».

Аналогічна позиція у справі «Беррехаб проти Нідерландів» від 21.07.1998 р., де Суд, виходячи із конкретних обставин, вважав, «що не було дотримано належного балансу між інтересами сторін і з цієї причини була відсутня пропорційність між заходами, що застосовувалися владою, та правовими цілями, що переслідувалися».

З урахуванням вище зазначених положень закону, суд вважає, що під час винесення рішення № 8 Тульчинським PC УДМС України у Вінницькій області від 31.08.2017 орган міграційної служби не доклав належних зусиль із з'ясування дійсного місця проживання відповідача на території України, перебування у шлюбі з громадянкою України, майнового стану його дружини, не врахував наявність у відповідача неповнолітніх дітей, які народжені в Україні та є громадянами України, не взяв до уваги відсутність даних про будь-які дії відповідача, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров'я і захисту прав та інтересів громадян України та прийняв рішення непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову щодо примусового видворення з України громадянина Молдови ОСОБА_2, так як вказане рішення може призвести до негативних наслідків, зокрема порушення прав, як самого відповідача, так і неповнолітніх дітей, які є громадянами України..

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 18, 70, 71, 128, 158, 162, 163, 257, 183-7 КАСУ України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, Конвенцією про права дитини ООН, 1989 р., приписів Декларації прав дитини ООН, 1959 р., Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., правова позиція Європейського суду з прав людини, ст.. 150, 151 СК України, ст. 291 ЦК України, Конституцією України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В адміністративному позові Управління Державної Міграційної Служби України у Вінницькій області до громадянина Молдови ОСОБА_2 про примусове видворення з України - відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Тульчинський районний суд Вінницької області в п'ятиденний строк з дня її проголошення.

Копію постанови вручити сторонам.

Повний текст постанови складено 18.12.2017

Суддя: