Справа № 804/4799/17
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2017-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

15 листопада 2017 р. Справа № 804/4799/17

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Тулянцева І.В. розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРАВЕКС-БАНК» до Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

26 липня 2017 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРАВЕКС-БАНК» до Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача вчинити певні дії, а саме звільнити з-під арешту та зняти заборону на відчуження майна з квартири АДРЕСА_1, на яку було накладено арешт постановою від 09.02.2015 року ВП№46406745.

Ухвалою суду від 31.07.2017 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду.

Позивач у судові засідання, призначені на 30.08.2017 року о 09:45 год., 15.09.2017 року о 09:00 год, 23.10.2017 року о 09:00 год. та 15.11.2017 року о 14:00 год. не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд звертає увагу, що одночасно із позовною заявою від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, правом на надання заяв, пояснень чи заперечень на адміністративний позов не скористався.

Третя особа у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином шляхом направлення повістки рекомендованим поштовим відправленням на поштову адресу, проте на адресу суду повернувся конверт у зв'язку із неврученням. Заяв, клопотань або заперечень на позов до суду не надходило. Суд вважає, що вжив усі залежні від нього заходи для повідомлення третьої особи належним чином про розгляд даної адміністративної справи із його участю та реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів.

Враховуючи відсутність перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених статтею 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив розглянути справу в порядку письмового провадження відповідно до положень частини 6 вказаної норми.

Суд, розглянувши наявні документи і матеріали, виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 лютого 2006 року ОСОБА_1 (Третя особа, Позичальник) уклав з Акціонерним комерційним банком «Правєкс-Банк» Кредитний договір №09166-007/06Р.

В забезпечення належного виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором був укладений Іпотечний договір від 17.02.2006 року №09166-007/06Р.

За умовами договору ОСОБА_1, як Іпотекодавець, передає в іпотеку Іпотекодержателю в якості забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором наступне нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1

Обтяження згідно вищевказаного іпотечного договору було відступлено Публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПРАВЕКС-БАНК».

04 липня 2017 року позивачу при зверненні до нотаріуса стало відомо, що на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за Іпотечними договорам від 17.02.2006 року №09166-007/06Р, накладений арешт постановою Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, правонаступником якого є Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, від 09.02.2015 року ВП№46406745 про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження.

Вважаючи, що державним виконавцем безпідставно було накладено арешт на нерухоме майно, оскільки він не пересвідчився в існуванні заборони відчуження нерухомого майна та не повідомив іпотеко держателя - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» про накладення такого арешту на предмет іпотеки та не роз'яснив право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту, позивач звернувся до суду.

Процесуальні відносини, пов'язані з оскарженням рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби, одночасно регулюються процесуальним законодавством різних судових юрисдикцій, зокрема, нормами Кодексу адміністративного судочинства України, Цивільного кодексу України та Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Статтею 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Так, пунктами 1 та 7 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 1 та пунктом 1 частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється, зокрема, на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом частини 1 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Таким чином, розгляду в адміністративних судах не підлягають спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, якщо процесуальним законодавством передбачено інший порядок їх судового оскарження.

Поряд із цим, статтями 15 та 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, у спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Статтею 114 Цивільного процесуального кодексу України врегульовано питання підсудності позовів про зняття арешту з майна.

Отже, суд зазначає, публічно-правовим є спір між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні, і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб'єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов'язані зі спором про право на це майно.

Згідно з частиною 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Однак, як вбачається зі змісту позовної заяви, Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПРАВЕКС-БАНК» обґрунтовано адміністративний позов наявністю у нього пріоритетного права звернення стягнення на заставлене майно та необхідністю захисту такого його права, а, отже, суд звертає увагу, що для правильного вирішення такого спору слід встановити наявність у позивача заявленого права як такого та підстави його набуття, а тому вимоги позивача за своєю суттю є приватноправовими.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12.10.1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що даний спір не є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Наведена правова позиція зазначена Верховним Судом України в постанові від 14 червня 2016 року в справі №21-41а16.

Приписами статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи, що заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, суд приходить до висновку, що провадження у справі слід закрити.

Керуючись статтями 157, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі № 804/4799/17 за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРАВЕКС-БАНК» до Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії.

Роз'яснити позивачу, що згідно частини 3 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про закриття провадження у справі, не допускається.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у порядку та строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева