Справа № 820/1962/17
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2017-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 р.Справа № 820/1962/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Катунова В.В.

Суддів: Ральченка І.М. , Бершова Г.Є.

за участю секретаря судового засідання Ружинської К.О

в присутності:

позивача - ОСОБА_1;

представника відповідача - Смородської М.С.;

представника відповідача, представника третьої особи - Коваленко Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2017р. по справі № 820/1962/17

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України , Міністерства юстиції України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування наказу, поновлення на посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив:

- скасувати наказ Державної міграційної служби України № 170-к від 14.04.2017 про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області;

- поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- зобов'язати Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення про Закон України "Про очищення влади", внесені відомості щодо ОСОБА_1.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 17.10.2017 залишено без розгляду позов ОСОБА_1 в частині, що стосується вимог до Міністерства юстиції України, у зв'язку із відкликанням позивачем цієї частини позовних вимог.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2017 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2017 по справі № 820/1962/17 та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційної інстанції, представник відповідача, третьої особи, підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.

Представник позивача в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Відповідач, Міністерство юстиції України, надало до суду письмові пояснення, в яких просило відмовити в задоволенні позовних вимог, підтримуючи апеляційну скаргу Державної міграційної служби України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, в період з 30.04.2013 по 14.04.2017 працював на посаді першого заступника начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

На виконання вимог законодавства, ДМС України здійснено перевірку керівництва ГУДМС у Харківській області відносно достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади".

Державною міграційною службою України надіслано запити про надання відомостей щодо ОСОБА_1 до Служби безпеки України (далі - СБУ), Міністерства внутрішніх справ України, Генеральної прокуратури України, Головного територіального управління юстиції у Харківській області Міністерства юстиції України, ДПІ у Московському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області.

Листом СБУ від 07.04.2017 № 24/л/6-1100 «Про підтвердження уточненої інформації», що надійшов до ДМС України 12.04.2017 (вх. № 18030/0-17) поінформовано, що повідомлені ОСОБА_1 відомості у заяві про незастосування до нього заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України "Про очищення влади" за критеріями, визначеними пунктом 3 частини 4 статті 3 Закону України "Про очищення влади", є недостовірними.

На підставі вищезазначеного, начальником Управління персоналу ДМС України складено довідку про результати перевірки, передбаченої Законом України "Про очищення влади" № 10-72/192 від 14.04.2017.

За висновками проведеної перевірки встановлено, що до ОСОБА_1 застосовуються заборони, передбачені частинами 3, 4 статті 1 Закону України "Про очищення влади" за критеріями, визначеними пунктом 3 частини 4 статті 3 Закону України "Про очищення влади".

Наказом Державної міграційної служби України № 170-к від 14.04.2017 ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з підстав, передбачених пунктом 72 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України, пункту 8 частини першої статті 83 Закону України "Про державну службу".

Наказ ДМС від 14.04.2017 № 170-к "Про звільнення ОСОБА_1" було прийнято у зв'язку з застосуванням заборон, передбачених частиною третьою статті 1 Закону України "Про очищення влади" за критеріями, визначеними пунктом 3 частини четвертої статті 3 Закону України «Про очищення влади», відповідно до підпунктів 13, 25 пункту 10 Положення про ДМС на підставі листів Служби безпеки України від 25.05.2015 № 24л-32908, від 27.08.2015 № 24/6-6112, від 29.09.2015 № 24/56047-л, від 15.12.2015 № 24/л/6-8225, від 07.04.2017 № 24/л/6-1100, довідки про результати перевірки, передбаченої Законом України "Про очищення влади", листа ДМС Міністру внутрішніх справ України від 14.04.2017 № 10-2189/1-17.

Із вищевказаним наказом позивача було ознайомлено 20.04.2017 шляхом видачі наказу ГУ ДМС України в Харківській області № 110-к від 20.04.2017, про що свідчить особистий підпис позивача.

Не погодившись з даними діями відповідача, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наступних підстав та мотивів, з чим погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Стаття 8 Конституції України встановлює, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закон та інші нормативно правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Правовий порядок в Україні, за визначенням ст. 19 Конституції України, ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституції та законами України.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України). Кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначаються Законом України "Про очищення влади".

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1 Закону України "Про очищення влади", очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_5, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

На виконання п. 10 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про очищення влади", заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування.

Положеннями частини 3 статті 1 Закону України "Про очищення влади" визначено, що протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Відповідно вказаної норми заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які були штатними працівниками чи негласними агентами в КДБ СРСР, КДБ УРСР, КДБ інших союзних республік колишнього СРСР, Головному розвідувальному управлінні Міністерства оборони СРСР, закінчили вищі навчальні заклади КДБ СРСР (крім технічних спеціальностей).

Стаття 36 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - Кодекс) визначає підстави припинення трудового договору, зокрема з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» (п. 7-2 зазначеної статті Кодексу).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 29.07.1982 по 07.09.1983 працював електромеханіком зв'язку відділення урядового зв'язку УКДБ УРСР по Харківській області.

З 01.09.1983 по 27.06.1987 позивач був студентом Харківського юридичного інституту (у зв'язку з чим був звільнений з 07.09.1983 з УКДБ УРСР по Харківській області).

З 01.09.1988 позивач прийнятий на дійсну військову службу в КДБ УРСР та направлений на навчання до Вищих курсів КДБ СРСР у м. Тбілісі. 16.05.2010 позивач звільнений з дійсної військової служби наказом Голови СБУ № 494-ос від 19.05.2010.

Вказані факти стали підставою для прийняття оскаржуваного наказу, виходячи з критерію заборони, вказаного пунктом 3 частини 4 статті 3 Закону України "Про очищення влади".

Відповідно до статей 60, 61 Конституції УРСР від 20 квітня 1978 року захист Вітчизни є священний обов'язок кожного громадянина України.

Зрада Батьківщини - найтяжчий злочин перед народом.

Військова служба в рядах Збройних Сил - почесний обов'язок громадян Української РСР.

Згідно зі статтею 1 Закону СРСР "Про загальнообов'язковий військовий обов'язок" загальнообов'язковий військовий обов'язок є законом. Військова служба в лавах Збройних Сил СРСР є почесним обов'язком громадян СРСР.

Відповідно до статті 2 даного Закону захист вітчизни - священний обов'язок кожного громадянина СРСР. Зрада Батьківщини - найтяжчий злочин.

Положеннями статті 3 встановлено, що всі чоловіки - громадяни СРСР, незалежно від расової чи національної належності, віросповідання, освіти, осілості, соціального чи майнового стану, зобов'язані проходити дійсну військову службу в лавах Збройних Сил СРСР.

Таким чином, позивач при проходженні дійсної військової служби в КДБ УРСР, виконував свій конституційний обов'язок, від якого не міг ухилятись.

Радою Міністрів СРСР 18.03.1985 прийнято Постанову № 240 "Про затвердження Положення про проходження військової служби офіцерським складом Збройних сил СРСР". Дане Положення прийнято на виконання норм Закону СРСР "Про загальнообов'язковий військовий обов'язок".

Пункт 2 Положення встановлює, що дія Положення поширюється в тому числі на офіцерський склад органів Комітету державної безпеки СРСР.

Враховуючи порядок проходження військової служби та те, що служба в Комітеті державної безпеки за законом прирівняна до служби в лавах Збройних Сил СРСР та Прикордонній службі, позивач виконував свій обов'язок перед УРСР.

Листом Національного юридичного університету ім. Ярослава Мудрого повідомлено, що позивач при розподілі у 1987 році молодих спеціалістів відповідно до чинного законодавства мав обов'язково відпрацювати три роки за направленням та не мав права ухилитись чи відмовитись від такого розподілу.

Крім врахування вище викладених норм та обставин, колегія суддів вважає за необхідне також зазначити наступне.

Конституцією України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Приписи Закону щодо критеріїв віднесення державних службовців до категорії осіб, на яких розповсюджується люстрація, де-факто виходять із презумпції їх вини та запроваджують колективну відповідальність вказаних осіб за діяльність визначених Законом державних органів у цілому.

До того ж, передбачена нормами Закону відповідальність поширюється на правовідносини, які мали місце до набрання ним чинності, що не узгоджується зі ст. 58 Конституції України, відповідно до якої, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Норми ч. 3 ст. 1, п. 7 ч. 1 ст. 3, п. 3 ч. 2 ст. 3, ч. 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону не пом'якшують та/або не скасовують відповідальність особи, а навпаки, запроваджують її.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 (справа № 1-17/2005) у справі за конституційним поданням 51 одного народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 92, п. 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками), із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 (справа № 1-25/2010) у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) абзацу 8 п. 5 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про міліцію", одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме тільки за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто, обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 2 Конвенції №11 від 25.06.1958 року "Про дискримінацію у сфері праці і зайнятості" (ратифікована Україною 04.08.1961 р.), передбачено, що кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов'язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (ст. 4 цієї Конвенції).

Отже, рішення суб'єкта владних повноважень стосовно звільнення працівників, не повинно допускати дискримінацію у праці.

Питання щодо виникнення дискримінації у зв'язку із застосуванням до державних службовців люстраційних заходів висвітлено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Сідабрас і Джяутас проти Литви". У даному рішенні ЄСПЛ приходить до висновку про порушення статті 14 Конвенції в поєднанні зі статтею 8 Конвенції.

Суд звернув увагу на те, що заявникам заборонено займатись визначеним переліком діяльності у зв'язку з їх статусом "колишніх працівників КДБ". Заборона значною мірою вплинула на їхні можливості розвивати відносини із зовнішнім світом, а також створила серйозні труднощі щодо можливості заробляти на життя і тим самим призвела до очевидних негативних наслідків для втілення права на особисте життя (п. 48).

У пункту 49 рішення суд дійшов висновку, що заявники не могли передбачити наслідків, які матиме для них роботи в органах державної безпеки.

ЄСПЛ дійшов висновку, що вищевказане призвело до дискримінаційних дій відносно заявників, що полягало в незаконному звільненні у зв'язку із люстрацією з підстав, що заявники працювали в органах КДБ.

Оскаржувана заборона займатись певними видами трудової діяльності та займати визначені посади в суттєвій мірі повпливала на можливість заявників працювати в різних сферах професійної діяльності та, як наслідок, на реалізацію права на повагу до особистого життя.

Крім того, у пункті 69 ЄСПЛ вказав, що обмеження на трудову діяльність виникли не в результаті звичайного судового розгляду в межах трудового законодавства, а внаслідок застосування спеціального внутрішнього законодавчого акта, що вводить люстраційні заходи у зв'язку із колишньою роботою в КДБ.

Парламентська асамблея Ради Європи прийняла Резолюцію №1096 "Про заходи щодо позбавлення від спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем", якою надала державам-членам Ради Європи рекомендації, яких слід дотримуватися при запровадженні люстраційних заходів. У цьому документі з-поміж іншого вказано, що люстраційні заходи можуть бути сумісними з принципами демократичної та правової держави, якщо буде дотримано принцип індивідуальної вини, яка має бути доведена у кожному конкретному випадку, а особі яка піддається люстраційній процедурі, буде гарантовано право на захист, презумпція невинуватості та право на оскарження до суду.

Установлені згаданою Резолюцією №1096 підходи до проведення люстрації знайшли свій розвиток у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який уже неодноразово розглядав справи за наслідками схожих перевірок в інших державах, наприклад у Польщі (рішення від 14.02.2006 року у справі "Турек проти Словаччини", від 24.04.2007 року у справі "Матиєк проти Польщі", від 17.07.2007 року у справі "Бобек проти Польщі", від 15.01.2008 року у справі "Любох проти Польщі").

У рішенні "Любох проти Польші" ЄСПЛ наголошує, що люстраційна процедура не може слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні. Люстраційні процедури мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді справ про люстрацію мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених ст. 6 Конвенції щодо кримінальних проваджень.

Зокрема, особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (пункт 61).

Необхідність доведення вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, європейськими стандартами визначено як один із ключових критеріїв, що стосуються процедури люстрації, на чому наголошує Європейська комісія за демократію через право (Венеціанська комісія) у висновку від 14-15 грудня 2012 року №CDL-AD (2012)028 щодо "Закону про люстрацію" колишньої югославської республіки Македонія.

Таким чином, установлення п. 3 ч. 4 ст. 3 Закону України "Про очищення влади" критеріїв стосовно осіб, які були штатними працівниками чи негласними агентами в КДБ СРСР, КДБ УРСР, для заборони протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом обіймати посади, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація), і виникнення у зв'язку із цим підстави для звільнення цих осіб із займаних ними посад в органах державної влади суперечить принципу індивідуального підходу при виникненні юридичної відповідальності, передбаченого частиною другою статті 61 Конституції України.

Вказане, також суперечить і ст. 17 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року за № 3477 - IV (далі - Закон №3477), яка є в Україні окремим джерелом права.

Частиною 2 статті 1 Закону України "Про очищення влади" визначено, що очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_5, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Аналізуючи вищевказані положення законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем по справі, на якого частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладено тягар доказування, якщо він заперечує проти заявленого позову, не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення позивачем, ОСОБА_1, певних дій, прийняття рішення чи допущення бездіяльності, які б були спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_5, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що не було законних підстав для звільнення ОСОБА_1

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог позивача.

Доводи апеляційної скарги щодо виплати заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів залишає без уваги, оскільки як вбачається з довідки, наданої позивачем під час судового засідання, Головним управлінням ДМС України в Харківській області здійснено усі необхідні нарахування та виплати.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2017р. по справі № 820/1962/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Катунов В.В.
Судді Ральченко І.М. Бершов Г.Є.
Повний текст ухвали виготовлений 18.12.2017 р.