Справа № 815/6302/15
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2017-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2017 р. м.ОдесаСправа № 815/6302/15

Категорія: 9.4 Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.
Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді - доповідача Косцової І.П.
суддів Стас Л.В.
Турецької І.О.
за участю: секретаряСтефанцевої Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк", Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила: 1) визнати протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича щодо не включення її до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, 2) зобов'язати Уповноважену особу включити позивача до такого переліку вкладників, 3) зобов'язати Уповноважену особу подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо позивача, як вкладника, 4) зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб включити позивача до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що дії відповідачів щодо визнання нікчемним укладеного з банком договору банківського вкладу, а також не включення її до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб є незаконним та порушують її право на отримання гарантованої суми вкладу відповідно Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2017 року позов задоволено частково. Суд визнав протиправним та скасував рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича щодо визнання нікчемним договору банківського вкладу в частині, що стосується ОСОБА_5, визнав протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" щодо не включення ОСОБА_5 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ "Дельта Банк" за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з належної їй суми в розмірі 200 000 грн. на підставі договору банківського вкладу від 06.02.2015 року № 001-15849-060215, зобов'язав Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_5 як вкладника, який має право на відшкодування коштів у розмірі 200 000 грн. за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. В іншій частині позовних вимог суд відмовив.

Не погодившись з таким рішенням, Уповноважена особа фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадиров В.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх доводів апелянт зазначив, що суд першої інстанції безпідставно послався на договір позики, укладений позивачем з третьою особою, оскільки вказаний договір не пов'язаний з правовідносинами, що виникли на підставі договору вкладу від 06.02.2015 року.

Крім цього зазначив, що особи, правочини яких мають ознаки нікчемності, не є вкладниками банку в розумінні Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". В свою чергу, згідно п.5.11 Правил банківського обслуговування фізичних осіб від 14.01.2015 року, зарахування на вкладний (депозитний) рахунок грошових сум для вкладника від третьої особи не допускається.

Оскільки договір банківського вкладу укладений з метою дроблення третьою особою свого депозиту на більш дрібні та, як наслідок, отримання переваги перед іншими кредиторами банку повернути кошти саме за рахунок Фонду, а не в порядку ст. 52 Закону, він є никчемним. До того ж, зазначений договір укладено під час дії постанови правління НБУ №962 від 30.10.2014 року, яка прямо забороняла здійснення подібних операцій. Зазначені обставини, на думку апелянта, виключають можливість задоволення позовних вимог, а оскільки суд першої інстанції не дав цим обставинам належної правової оцінки, ухвалене у справі рішення підлягає скасуванню.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 06 лютого 2015 року ОСОБА_5 уклала з ПАТ "Дельта Банк" договір банківського вкладу «Депозит Delta Premier з поповненням» № 001-15849-060215, предметом якого є розміщення вкладу в сумі 200 000 грн. на строк до 08.03.2015 року.

Пунктом 2.1 вказаного договору визначено, що цей договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами, скріплення печаткою банку та внесення вкладником суми вкладу та діє до моменту повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Відповідно до платіжного доручення від 06.02.2015 № 92895756 на вкладний (депозитний) рахунок ОСОБА_5 перераховано кошти в розмірі 200 000 грн.

02.03.2015 постановою Правління Національного банку України прийнято рішення № 150 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», на виконання якої Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у той же день прийнято рішення № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк».

02.10.2015 року Постановою Національного Банку України № 664 відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк» з 05.10.2015 року.

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» з 05.10.2015 по 04.10.2017 призначено Кадирова Владислава Володимировича.

У вересні 2015 року тимчасова адміністрація акціонерного товариства «Дельта Банк» повідомила позивача про те, що правочин, в тому числі договір банківського вкладу (депозиту) № 001-15849-060215 від 06.02.2015 є нікчемним відповідно до пункту 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що визнаючи нікчемним правочин, укладений між позивачем та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», що стало підставою для відмови у включені позивача до реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадиров В.В. діяв протиправно та всупереч вимогам чинного законодавства.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується, з огляду на таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Виконання зобов'язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов'язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам після ухвалення рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.

Виплата відшкодування здійснюється з урахуванням сум, сплачених вкладнику протягом дії тимчасової адміністрації у банку.

Гарантії Фонду не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у випадках, передбачених цим Законом.

Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Фонд не відшкодовує кошти: передані банку в довірче управління; за вкладом у розмірі менше 10 гривень; за вкладом, підтвердженим ощадним (депозитним) сертифікатом на пред'явника; розміщені на вклад у банку особою, яка була членом спостережної (наглядової) ради, правління (ради директорів), ревізійної комісії банку, якщо з дня її звільнення з посади до дня прийняття Національним банком України рішення про віднесення такого банку до категорії неплатоспроможних не минув один рік; розміщені на вклад у банку особою, яка надавала банку професійні послуги як аудитор, юридичний радник, суб'єкт оціночної діяльності, якщо ці послуги мали безпосередній вплив на виникнення ознак неплатоспроможності банку і якщо з дня припинення надання послуг до дня прийняття Національним банком України рішення про віднесення такого банку до категорії неплатоспроможних не минув один рік; розміщені на вклад власником істотної участі банку; розміщені на вклад особою, яка на індивідуальній основі отримує від банку проценти за вкладом на більш сприятливих договірних умовах, ніж звичайні, або має інші фінансові привілеї від банку; за вкладом у банку, якщо такий вклад використовується вкладником як засіб забезпечення виконання іншого зобов'язання перед цим банком, у повному обсязі вкладу до дня виконання зобов'язань; за вкладами у філіях іноземних банків; за вкладами у банківських металах.

Порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, врегульований статтею 27 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", відповідно до якої уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Інформація про вкладника в переліку вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства.

Протягом шести днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах "Урядовий кур'єр" або "Голос України" та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої статті 26 цього Закону.

З метою забезпечення прав Фонду, уповноважена особа, як зазначено в частині 2 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", забезпечує перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними.

За змістом частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Уповноважена особа Фонду:

1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів;

2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами;

3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Отже, уповноважена особа наділена правом перевірки правочинів на предмет виявлення серед них нікчемних, але це право не є абсолютним, а кореспондується обов'язком встановити перед прийняттям рішення обставин, з якими закон пов'язує нікчемність правочину.

При цьому колегія суддів зазначає, що висновок про нікчемність має ґрунтуватися на встановлених обставинах, які за визначенням у законі тягнуть за собою застосування певних наслідків, зокрема, визнання нікчемною угоди. Одного лише твердження про нікчемність правочину недостатньо для визнання його таким, оскільки воно, у випадку який розглядається, нівелюється твердженням Позивача про дійсність вкладу.

Аналогічна правова позиція висловлена Вищим адміністративним судом в ухвалах від 15 жовтня 2015 року у справах К/800/25865/15, К/800/18507/15, К/800/18453/15.

В свою чергу, згідно з частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Положеннями статті 228 Цивільного кодексу України визначено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Таким чином статтею 228 ЦК України встановлено два окремих види недійсності правочинів: ті, що порушують публічний порядок і є нікчемними, і ті, що вчинені з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства, і є оспорюваними, - недійсність їх прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність в судовому порядку на підставах, установлених законом (частина третя ст. 215 ЦК).

Для застосування санкцій, передбачених ст. 228 Цивільного кодексу України, необхідним є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наприклад, вчинення удаваного правочину з метою приховання ухилення від сплати податків чи з метою неправомірного одержання з державного бюджету коштів шляхом відшкодування податку на додану вартість у разі його несплати контрагентами до бюджету.

Отже, застосування наслідків недійсного правочину, які були укладені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, передбачених частиною третьою ст.228 ЦК, мають застосовуватися до правочинів, недійсність яких встановлюється судом.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5 не була включена до Переліку та Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, у зв'язку з нікчемністю договору банківського вкладу № 001-15849-060215 від 06.02.2015 року, а підставою для визнання відповідачем цього договору нікчемним стало укладення банком правочину, умови якого передбачають надання окремому кредитору переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Разом з тим, апелянтом не надано будь-яких належних та допустимих доказів у підтвердження факту того, що договір банківського вкладу від 06.02.2015 року, укладений між позивачем та ПАТ "Дельта Банк", є таким, що порушує публічний порядок чи спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна держави.

Апелянтом не надано також докази у підтвердження того, що умови правочину, укладеного банком з Позивачем, передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку, що є обов'язковою умовою для виявлення нікчемних правочинів відповідно до приписів п.7 ч.3 ст.38 Закону України №4452-VІ, адже умови договору банківського вкладу (депозиту) № 001-15849-060215 є типовими, та з них не вбачається, які саме пільги або переваги отримав (міг би отримати) позивач.

За відсутності доказів того, що договір банківського вкладу №001-15849-060215 від 06.02.2015 року, укладений між позивачем та банком, є нікчемним як такий, що порушує публічний порядок та у разі недодержання вимоги щодо його відповідності інтересам держави і суспільства, його моральним засадам згідно положень частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України питання недійсності правочину вирішується виключно судом.

З матеріалів справи встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, що доказів існування відповідного судового рішення про визнання недійсним договору №001-15849-060215 від 06.02.2015 року суду не надано.

Крім цього судова колегія звертає увагу на ту обставину, що договір банківського вкладу №001-15849-060215 від 06.02.2015 року укладений до запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ "Дельта Банк" та до віднесення ПАТ "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних, тобто у час, коли Національний банк України згідно з ст.75 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вирішував чи визнавати діяльність банку такою, що відповідає законодавству, або віднести банк до категорії неплатоспроможних.

В свою чергу, колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апелянта про те, що зарахування коштів на рахунок позивача відбулось після прийняття Постанови Правління Національного банку України від 30.10.2014 року № 692/БТ "Про віднесення публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії проблемних", оскільки зазначена обставина ніяким чином не спростовує наявність у позивача права на отримання гарантованого відшкодування за вкладом за рахунок Фонду, адже вона є актом індивідуальної дії у розумінні приписів ст.56 Закону України "Про національний банк України", не опублікована в жодному загальнодоступному джерелі інформації, а тому за своєю суттю вона не може регулювати дії та поведінку позивача.

До того ж, зазначена Постанова віднесена до банківської таємниці, оскільки має індекс "БТ", тобто, ознайомитися з її змістом може виключне коло осіб, отже доводи апелянта про те, що факт укладення відповідних договорів керівниками установ АТ "Дельта Банк", які були обізнані з положеннями цієї постанови з 15.01.2015 року, вважається доведеною обставиною щодо надання переваги банком кредитору, не ґрунтуються на законі.

Крім того, як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, представником відповідача не було надано належних доказів ознайомлення співробітника ОСОБА_7, яка від імені Банку на підставі діючої довіреності б/н від 14.08.2014 р. уклала з позивачкою 06.02.2015р. договір банківського вкладу, із постановою Правління Національного банку України від 30.10.2014 року №692/БТ.

Відповідно до ч.7 ст.56 Закону України "Про Національний банк України" нормативно-правові акти Національного банку, що містять інформацію з обмеженим доступом, не підлягають опублікуванню та доводяться до відома юридичних та фізичних осіб, на яких поширюється їх дія, у порядку, встановленому Національним банком.

Згідно з ч.8 ст.56 Закону України "Про Національний банк України" нормативно-правові акти Національного банку, що містять інформацію з обмеженим доступом, набирають чинності у порядку, встановленому цими актами.

Оскільки всі операції по перерахуванню, зарахуванню та інших транзакцій коштів клієнтів ПАТ "Дельта Банк" здійснювались безпосередньо посадовими особами ПАТ "Дельта Банк", посилання Уповноваженої особи на порушення позивачкою умов та порядку здійснення зарахування коштів на рахунок позивача на підставі договору банківського вкладу №001-15849-060215 від 06.02.2015 року, укладеного між позивачем та ПАТ "Дельта Банк", є необґрунтованими.

Хибним та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи є також твердження апелянта про те, що переваги (пільги), прямо не встановлені законодавством чи внутрішніми документами банку, отримала третя особа ОСОБА_8

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_8 не є кредитором банку в частині грошових коштів, що були перераховані нею позивачу, у розумінні ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", за визначенням статті 2 якого кредитором є юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов'язань.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на виконання договору позики від 01.01.2012 року та додаткової угоди № 1 від 06.02.2015 року ОСОБА_8 на вимогу ОСОБА_5 повернути суму позики, перерахувала на її депозитний рахунок в ПАТ "Дельта Банк" 200 000 (двісті тисяч) гривень, що і пояснює факт зарахування коштів на депозит згідно договору від 06.02.2015 року в безготівковій формі згідно платіжного доручення від іншої особи, ніж вкладник, що узгоджується зі статтями 1058, 1062, 1066 Цивільного кодексу України.

Судова колегія не може визнати обґрунтованими доводи апелянта про те, що вищезазначені договір позики та додаткова угода до цього договору є неналежними доказами у справі, оскільки цей правочин пояснює факт та механізм надходження коштів на депозитний рахунок позивача, а відтак і встановлення статусу позивача як вкладника ПАТ "Дельта Банк" та є визначальним при визначенні правового режиму коштів банківського вкладу, що спростовує доводи апелянта про те, що перераховані на депозитний рахунок позивача від третьої особи 200 000 грн. не є власністю ОСОБА_5

За змістом статті 344 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 346 Цивільного кодексу України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

У відповідності до частини третьої статті 1062 ЦК України на рахунок за банківським вкладом зараховуються грошові кошти, які надійшли до банку на ім'я вкладника від іншої особи, якщо договором банківського вкладу не передбачено інше. При цьому вважається, що вкладник погодився на одержання грошових коштів від іншої особи, надавши їй необхідні дані про рахунок за вкладом.

За змістом статті 1049 Цивільного кодексу України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Отже, в момент перерахування коштів на рахунок позивача право власності ОСОБА_8 на вказану грошову суму у розмірі 200 000 гривень було припинено, право власності за договором займу на вказану грошову суму виникло у позивача, а тому ОСОБА_8 не може мати документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов'язань і не є кредитором банку в частині заявлених 200 000 гривень.

Так само ОСОБА_8 не може отримати вказані грошові кошти, оскільки припинила своє право власності на вказані грошові кошти, що виключає можливість надання їй будь-яких переваг.

До того ж, як вбачається з матеріалів справи, відмову у внесенні відомостей про позивача як вкладника Уповноважена особа пов'язував з нікчемністю договору банківського вкладу ОСОБА_5 згідно п.7 ч.3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а не з підстав індивідуальності його умов.

В свою чергу, за приписами пункту сьомого частини четвертої статті 26 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд не відшкодовує кошти за вкладами у банку, за якими вкладники на індивідуальній основі отримують від банку проценти за договорами, укладеними на умовах, що не є поточними ринковими умовами відповідно до статті 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність", або мають інші фінансові привілеї від банку.

Індивідуальність умов є підставою для відмови у відшкодуванні коштів за вкладом, проте не є умовою визнання договору банківського вкладу нікчемним.

Разом з тим, вкладом, розміщеним на індивідуальній основі або на більш сприятливих договірних умовах, ніж звичайний, може вважатися лише вклад, який запропонований окремій особі на підставі, зокрема, окремих рішень уповноважених осіб банку тощо, тобто такі умови не пропонуються публічно невизначеному колу осіб. У разі неприйняття банком будь-яких документів, у яких фіксуються пільги для певних клієнтів банку (відсутності доказів) такі умови договору не можна вважати індивідуальними. Тобто, отриманню індивідуальних депозитних ставок повинна передувати підстава, зокрема, або письмове звернення з проханням встановити йому індивідуальну ставку, яка не міститься в публічних пропозиціях банку, вказуючи при цьому на аргументи, які можуть слугувати підставою для встановлення процентів на більш сприятливих договірних умовах, або інформація банку про певні акції для конкретних осіб, які визначені банком. Розглянувши звернення вкладника, уповноважена особа або колегіальний орган банку має право прийняти рішення про нарахування процентів за індивідуальною ставкою саме цьому вкладнику. Таке рішення фіксується документально з подальшим обов'язковим відображенням його в тексті депозитного договору. Підписуючи депозитні договори, вкладники розраховують на те, що їх вклади будуть гарантуватися Фондом, тобто дії банку з неповернення вкладів нівелюють саму мету та призначення таких договорів.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що будь-яких пільг позивач не мала і не повідомляла банк про обставини, які б надавали їй можливість отримати від банку фінансові привілеї. Так само позивач не зверталася до банку з клопотаннями встановити їй на індивідуальній основі умови договору, процентну ставку, а банк не приймав відповідних рішень щодо позивача; в Договорі не вказується, що спеціальна ставка чи інші умови Договору встановлена на індивідуальній основі або на більш сприятливих умовах ніж інші.

Таким чином, умови, на яких було укладено депозитний договір, не можуть вважатися індивідуальними умовами, або такими, які передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку, оскільки такі умови не відрізняються від умов для широкого кола осіб, оскільки положення договору банківського вкладу Позивача не відрізняються від публічної оферти, яка пропонувалася ПАТ "Дельта Банк" невизначеному колу осіб.

Матеріалами справи доведено, що на підтвердження факту внесення грошових коштів на рахунок до банку позивач надав належним чином оформлений документ банківської установи, який свідчить про те, що грошові кошти відповідно до укладеного договору позивачем були внесені, крім того факт внесення грошових коштів на вкладний рахунок позивача 06.02.2015 року не заперечується апелянтом.

Таким чином, Уповноваженою особою фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадировим В.В. не доведена наявність правових підстав для не включення позивача до переліку вкладників ПАТ "Дельта Банк", які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, а тому така бездіяльність суперечить приписам Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та є протиправною.

Водночас, оскільки Уповноваженою особою фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" не включено позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги, заявлені до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, є передчасними та задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції належним чином з'ясовані обставини справи та дано їм відповідну правову оцінку. Порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішень судів, не встановлено, тому підстави для скасування постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст.ст. 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк"- залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк", Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Суддя-доповідач: І.П. Косцова

Судді: Л.В. Стас

І.О. Турецька.