Справа № 826/25443/15
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2017-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 грудня 2017 року № 826/25443/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Катющенка В.П., суддів: Кармазіна О.А., Скочок Т.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до про Державної фіскальної служби України визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просить суд:

- визнати протиправним і скасувати рішення Державної фіскальної служби України, оформлене у формі наказу від 26 жовтня 2015 року № 3399-о про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора Департаменту організації митного контролю та оформлення Державної фіскальної служби України з підстав, передбачених пунктом 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора Департаменту організації митного контролю та оформлення Державної фіскальної служби України;

- стягнути на користь ОСОБА_1 з Державної фіскальної служби України середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що його звільнення відбулось з порушенням його конституційного права на працю, конституційних обов'язків відповідача діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стверджує, що Законом України "Про очищення влади" зобов'язано відповідача звільнити особу щодо якої проведено перевірку лише за наявності хоча б одного висновку щодо недостовірності відомостей про особу. З огляду на що позивач переконаний, що відповідачем допущено грубе порушення його прав самим фактом звільнення та змістом довідки про результати перевірки, передбаченої Законом України "Про очищення влади", а також відсутністю у Законі повноважень щодо звільнення за умови не підтвердження висновками недостовірності відомостей про позивача. Разом з тим, висновками Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Державної судової адміністрації України, Служби безпеки України, ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві встановлено відсутність заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади". Попри це відповідач з підстав, не передбачених Законом України "Про очищення влади", звільнив позивача з займаної посади на підставі пункту 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

Ухвалою суду від 23.10.2017 прийнято до свого провадження адміністративну справу № 826/25443/15 та призначено вказану справу до судового розгляду колегією у складі трьох суддів.

Позивач та його представник у судовому засіданні 22 листопада 2017 року позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях. Пояснили, що відповідач помилково застосував до позивача критерії здійснення очищення влади, оскільки у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року останній не був керівником (заступником керівника) самостійного структурного підрозділу Міністерства доходів і зборів України та менше року працював у центральному органі виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику.

Представник відповідача у судовому засіданні 22 листопада 2017 року проти позовних вимог та просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову. Пояснила, що пунктом 6 протоколу № 116 засідання Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 Голові ДФС Насірову Р.М. доручено забезпечити виконання Закону України "Про очищення влади" в частині прийняття відповідних рішень щодо посадових осіб ДФС, до яких застосовуються заборони, визначені цим Законом. Враховуючи, що Міністерством юстиції України встановлено, що до позивача повинні бути застосовані заборони, передбачені частиною третьою статті 1 Закону України "Про очищення влади", а Кабінетом Міністрів України до інформації Мін'юсту дано доручення прийняти рішення щодо осіб, на яких поширюються заборони, наказом ДФС від 26 жовтня 2015 року № 3399-о звільнено позивача з займаної посади.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи наведене, в судовому засіданні 22 листопада 2017 року суд ухвалив про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

28 листопада 2017 року представник позивача подав до суду клопотання про долучення до матеріалів справи довідки про доходи позивача за період з 01.11.2015 по 31.10.2017 та копію трудової книжки.

4 грудня 2017 року представник відповідача подав до суду клопотання про долучення до матеріалів справи довідки про середньомісячну заробітну плату позивача.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Наказом Державної фіскальної служби України від 26 жовтня 2015 року № 3399-о ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора Департаменту митного контролю та оформлення Державної фіскальної служби України з підстав, передбачених пунктом 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (том 1 а.с. 12).

Підставою для прийняття вказаного наказу став звіт про результати проведеної перевірки щодо виконання ДФС норм Закону України "Про очищення влади" від 21.10.2015, пункт 6 витягу з протоколу № 116 засідання Кабінету Міністрів України від 21.10.2015.

Вважаючи протиправним своє звільнення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначає Закон України "Про очищення влади".

За визначенням частини першої статті 1 Закону України "Про очищення влади" очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України "Про очищення влади" очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно зі статтею 19 Закону України "Про міжнародні договори" встановлено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до статті 2 Конвенції "Про дискримінацію у сфері праці і зайнятості", яка ратифікована Україною 4 серпня 1961 року, передбачено, що кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов'язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (стаття 4 цієї Конвенції).

Таким чином, рішення суб'єкта владних повноважень стосовно звільнення працівників, не повинно допускати дискримінацію у праці.

Крім того, згідно рекомендацій Парламентської асамблеї Ради Європи, викладених у Резолюції №1096 "Про заходи щодо позбавлення від спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем", ліквідуючи спадщину колишніх комуністичних тоталітарних систем демократична держава, заснована на верховенстві права, повинна застосовувати власні процесуальні засоби. Вона не може застосовувати будь-які інші засоби, оскільки тоді вона буде не кращою, ніж тоталітарний режим, який потрібно ліквідувати. Демократична держава, заснована на верховенстві права, має у своєму розпорядженні достатньо засобів для служіння справі правосуддя і покарання винних, однак вона не може й не повинна піддаватися бажанню помститися замість того, щоб домагатися правосуддя. Замість цього вона повинна дотримуватися прав людини й основоположних свобод, таких як право на справедливий судовий розгляд і право бути почутим, та поширювати їх навіть на тих осіб, які, коли вони були при владі, самі їх не дотримувалися.

Встановлені згадуваною Резолюцією №1096 підходи знайшли свій розвиток у практиці Європейського суду з прав людини, який уже неодноразово розглядав справи за наслідками схожих перевірок в інших державах, наприклад у Польщі ( рішення від 24.04.2007 у справі "Матиєк проти Польщі", від 17.07.2007 у справі "Бобек проти Польщі", від 15.01.2008 у справі "Любох проти Польщі"), а також рішення від 14.02.2006 у справі "Турек проти Словаччини".

У вказаних рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує, що зазначені заходи не можуть слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні та мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді зазначеної категорії справ мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених статтею 6 Конвенції щодо кримінальних проваджень. Зокрема, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (пункт 61).

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Застосовуючи норми Конституції України як норми прямої дії, суд дійшов висновку, що вчинення особою заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини має бути доведено індивідуально у кожному конкретному висновку з наданням особі, яка піддається процедурі люстрації, гарантованого права на захист та право на оскарження відповідного рішення до суду.

Разом з тим, відповідачем не надано жодних обґрунтувань та доказів щодо вчинення ОСОБА_1 дій та заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

При цьому, надаючи правову оцінку доводам відповідача щодо поширення на позивача заборон, установлених Законом України "Про очищення влади", суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання пункту 3 витягу з протоколу №100 засідання Кабінету Міністрів України спільна робоча група з представників Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України, Національного агентства України з питань державної служби та Секретаріату Кабінету міністрів України у період з 29.09.2015 по 08.10.2015 провела перевірку виконання Державною фіскальною службою України норм Закону України "Про очищення влади" та постанови Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №563, за результатом якої складено звіт від 20.10.2015.

Зі змісту звіту вбачається, що робочою групою перевірено матеріали особових справ та виявлено, зокрема, 37 осіб, на яких поширюються визначені Законом критерії, серед яких є ОСОБА_1

В наданих пропозиціях вказаного вище звіту спільною робочою групою вказано голові ДФС невідкладно вжити заходів щодо звільнення з посад осіб, до яких застосовується заборона, передбачена частиною третьою статті 1 Закону на основі критеріїв, визначених частинами першою та другою статті 3 Закону, посадових осіб, визначених в додатках до звіту, у тому числі і позивача.

Згідно з частиною третьою статті 1 Закону України "Про очищення влади" протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Пунктом 7 частини першої статті 3 Закону України "Про очищення влади" встановлено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 займав наступні посади:

з 08.08.1990 по 31.03.1997 - інспектора та старшого інспектора Чопської митниці Головного управління державного митного контролю;

з 01.04.1997 по 07.05.2003 - головного інспектора, начальника відділу, начальника митного посту Чопської митниці Держмитслужби України;

з 08.05.2003 по 25.02.2004 - заступника начальника Управління технологій митного контролю Держмитслужби України;

з 25.02.2004 по 21.07.2004 - заступника начальника Управління технологій митного контролю - начальника відділу організації митного контролю і технологій Департаменту організації митного контролю Держмитслужби України;

з 21.07.2004 по 19.04.2005 - заступника директора Департаменту організації митного контролю Держмитслужби України;

з 19.04.2005 по 10.01.2006 - заступника директора Департаменту організації митного контролю - начальника управління технологій митного контролю Держмитслужби України;

з 10.01.2006 по 28.03.2006 - начальника відділу організації митного контролю у пунктах пропуску Департаменту організації митного контролю Держмитслужби України;

з 28.03.2006 по 01.09.2008 - заступника директора Департаменту організації митного контролю Держмитслужби України;

з 01.09.2008 по 28.10.2008 - виконуючий обов'язки директора Департаменту митного контролю в пунктах пропуску Держмитслужби України;

з 28.10.2008 по 18.03.2009 - директора Департаменту організації митного контролю в пунктах пропуску Держмитслужби України;

з 18.03.2009 по 14.05.2010 - директора Департаменту організації митного контролю Держмитслужби України;

з 14.05.2010 по 25.03.2011 - директора Департаменту організації митного контролю та роботи митних посередників Держмитслужби України;

з 25.03.2011 по 18.03.2013 - заступника директора Департаменту організації митного контролю та оформлення Держмитслужби України;

з 19.03.2013 по 10.10.2014 - заступника начальника Управління організації митного контролю та оформлення - начальника відділу організації митного контролю в пунктах пропуску Департаменту митної справи Міндоходів;

з 10.10.2014 по 26.10.2015 - заступника директора Департаменту організації митного контролю та оформлення Державної фіскальної служби України.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Кабінетом Міністрів України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" центральні органи виконавчої влади утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики як служби, агентства, інспекції.

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що відмінність Міністерства від центрального органу виконавчої влади полягає у тому, що саме Міністерства забезпечують формування та реалізують державну політику в одній чи декількох визначених Кабінетом Міністрів України сферах, у той час, як метою створення центральних органів виконавчої влади є реалізація останніми державної політики у відповідній сфері.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну митну службу України, затвердженого Указом Президента України від 8 лютого 1997 року N 126/97, Державна митна служба України (Держмитслужба) є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує проведення в життя державної митної політики, організовує функціонування митної системи, здійснює керівництво дорученою йому сферою управління, несе відповідальність за її стан і розвиток.

Пунктом 1 Положення про Державну митну службу України, затвердженого Указом Президента України від 24 серпня 2000 року № 1022/2000 встановлено, що державна митна служба України (Держмитслужба України) є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері митної справи. Діяльність Держмитслужби України спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну митну службу України, затвердженого Указом Президента України від 12 травня 2011 року № 582/2011 (чинного до 18.03.2013) державна митна служба України (Держмитслужба України) є центральним органом виконавчої влади в галузі митної справи, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України (далі - Міністр). Держмитслужба України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері державної митної справ.

З системного аналізу викладеного вбачається, що Державна митна служба України у період з 01.04.1997 по 18.03.2013 була центральним органом виконавчої влади, уповноваженим на реалізацію державної політики у сфері державної митної справи.

У свою чергу, у вказаний період позивач обіймав посади у митних органах та Держмитслужбі, які реалізували митну політику та не були наділені повноваженнями на формування державної митної політики.

Враховуючи, що у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року позивач не обіймав посади керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, оскільки Держмитслужба не була органом, який формує та реалізує державну митну політику, отже позивач не є особою, на яку поширюється дія пункту 7 частини першої статті 3 Закону України "Про очищення влади".

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 3 Закону України "Про очищення влади" заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції.

Як з'ясовано судом, у період з 19.03.2013 по 10.10.2014 позивач займав посаду заступника начальника Управління організації митного контролю та оформлення - начальника відділу організації митного контролю в пунктах пропуску Департаменту митної справи Міністерства доходів і зборів України.

Відповідно до Положення про відділ організації митного контролю в пунктах пропуску Управління організації митного контролю та оформлення Департаменту митної справи Міністерства доходів і зборів України, затвердженого Першим заступником Міністра доходів і зборів України від 05.07.2013, Відділ є структурним підрозділом Управління організації митного контролю та оформлення Департаменту митної справи Міністерства доходів і зборів України (том 1 а.с. 111-116).

Згідно Положення про Управління організації митного контролю та оформлення Департаменту митної справи Міністерства доходів і зборів України, затвердженого Першим заступником Міністра доходів і зборів України від 05.07.2013, Управління є структурним підрозділом Департаменту митної справи Міністерства доходів і зборів України (том 1 а.с. 94-110).

У свою чергу, самостійним структурним підрозділом Міністерства доходів і зборів України відповідно до Положення, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів від 05.07.2013 № 247, - є Департамент митної справи (том 1 а.с. 92-93).

Враховуючи вище викладене, суд констатує, що у період з 19.03.2013 по 10.10.2014 позивач займав посаду начальника відділу, який не є самостійним структурним підрозділом Міністерства доходів і зборів України, а тому позивач не підпадає під критерії, визначені пунктом 3 частини другої статті 3 Закону України "Про очищення влади".

Оскільки судом встановлено, що позивач не підпадає під критерії, встановлені як пунктом 7 частини першої так і пунктом 3 частини другої статті 3 Закону України "Про очищення влади", суд дійшов висновку про протиправність наказу Державної фіскальної служби України від 26 жовтня 2015 року № 3399-о про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора Департаменту організації митного контролю та оформлення Державної фіскальної служби України з підстав, передбачених пунктом 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді заступника директора Департаменту організації митного контролю та оформлення Державної фіскальної служби України з 27 жовтня 2015 року.

Згідно з частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В даному випадку заява про поновлення на роботі, що підтверджується матеріалами справи, розглядається більше одного року не з вини працівника, а тому виплата середнього заробітку підлягає за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника, згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

У пункті 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначено, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Відповідно до довідки Державної фіскальної служби України від 30.11.2017 № 569 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 549,16 грн.

Весь час вимушеного прогулу за період з 27.10.2015 по 13.12.2017 становить 536 робочих днів.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 294349,76 грн. Указана сума утворюється шляхом множення кількості днів вимушеного прогулу (536 робочих днів з 27.10.2015 по 13.12.2017) на розмір середньоденного заробітку (549,16 грн).

Відповідно до довідки Асоціації міжнародних автомобільних перевізників України від 23.11.2017 № 1/8-1/1730п позивачеві за період з 01.11.2015 по 30.11.2017 нараховано заробітну плату у загальній сумі 343365,06 грн.

З огляду на встановлені обставини та враховуючи, що за місцем нової роботи заробіток позивача у період вимушеного прогулу складає більшу суму від розрахованої до стягнення судом суми середнього заробітку за цей час, суд відмовляє ОСОБА_1 у задоволенні вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Згідно частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Керуючись статтями 69-71, 94, 158-163, 167, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 26 жовтня 2015 року № 3399-о "Про звільнення ОСОБА_1.

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора Департаменту організації митного контролю та оформлення Державної фіскальної служби України з 27 жовтня 2015 року.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора Департаменту організації митного контролю та оформлення Державної фіскальної служби України з 27 жовтня 2015 року.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.П. Катющенко

Судді О.А. Кармазін

Т.О. Скочок