Справа № 826/4317/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2017-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 листопада 2017 року № 826/4317/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського апеляційного адміністративного суду, за участю третьої особи - Державної казначейської служби України, про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) до Київського апеляційного адміністративного суду (далі - відповідач), за участю третьої особи - Державної казначейської служби України (далі - третя особа), про визнання протиправними дій щодо відмови у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги судді, у зв'язку з відставкою, а також зобов'язати нарахувати та виплатити вихідну допомогу судді, у зв'язку з відставкою, без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою на кожен повний рік роботи на посаді судді на час реалізованого права на відставку.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказала на те, що у 1999 році набула право на вихідну допомогу у розмірі і межах визначених і гарантованих чинною на той час частиною третьою статті 43 Закону України "Про статус суддів", а відтак втрата чинності Законом України "Про статус суддів" та обмеження вихідної допомоги судді Законом України "Про судоустрій і статус суддів" на час звільнення позивача (2016 рік), не можуть, на її думку, скасовувати вже набуте право на отримання вихідної допомоги.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав зазначених в письмових запереченнях на позовну заяву, подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника.

В обґрунтування своєї правової позиції зазначив, що у відповідача не було правових підстав для нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, оскільки на час звільнення позивача з посади судді та відрахування її зі штату Київського апеляційного адміністративного суду набрав чинності Закон України "Про судоустрій і статус суддів", в редакції від 01 квітня 2014 року, в якому відповідно до Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" виключено статтю 136.

У судовому засіданні 31.10.2017 року за участю представника позивача, суд у відповідності до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи. відповідно до постанови Верховної Ради України "Про звільнення суддів" №1515-VІІІ від 08.09.2016 року позивача було звільнено з посади судді Київського апеляційного адміністративного суду у зв'язку з поданням заяви про відставку.

На момент звільнення позивача стаж її роботи на посаді судді складав 38 років.

Заявою від 26.01.2017 року позивач просила Київський апеляційний адміністративний суд нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на час реалізованого права на відставку.

Листом від 30.01.2017 року №02-7-41/521/2017 відповідачем було відмовлено позивачу у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги, з посиланням на норми Закону України "Про судоустрій і статус суддів", у редакції яка була чинною на момент звільнення позивача (08.09.2016 року) та вказано на відсутність у останньої права на отримання вихідної допомоги.

Вважаючи свої права порушеними у зв'язку із невиплатою вихідної допомоги, позивач звернулася до суду з даною позовною заявою.

Так, згідно зі статтею 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VІ (далі - Закон №2453) (у редакції, що діяла станом на час подання позивачем заяви про відставку) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Водночас, за правилами частин другої та шостої статті 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, що діяла станом на час подання позивачем заяви про відставку) питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

За змістом частини п'ятої статті 126 Конституції України суддя у разі подання ним заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням звільняється з посади органом, що його обрав або призначив - у даному випадку Верховною Радою України.

Відповідно до частини третьої статті 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Наведені правові норми вказують, що Вища рада юстиції за наявності у судді відповідного стажу роботи повноважна перевіряти лише справжність волевиявлення судді, водночас відмовити в задоволенні заяви про відставку з інших підстав Вища рада юстиції не правомочна.

Подібну роль у цьому процесі відведено й Верховній Раді України, оскільки, згідно з положеннями статті 2161 Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України «Про Регламент Верховної Ради України» від 10.02.2010 року № 1861-VI керівництво Верховної Ради України лише забезпечує організацію підготовки цього питання до розгляду на пленарних засіданнях.

Таким чином, подання суддею заяви про відставку за наявності відповідного стажу на посаді судді вказує на реалізацію ним права на відставку.

Нормою частини першої статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI, у редакції Закону від 14.03.2014 року № 887-VII було визначено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Разом з тим, Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 року № 1166-VІІ (а саме підпункту 1 пункту 28 цього Закону), який набув чинності з 01.04.2014 року, виключено вказану статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення статті 136 із Закону України «Про судоустрій та статус суддів», Конституційним Судом України не приймалося.

Тобто, чинна редакція Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачає право судді, який вийшов у відставку на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Як свідчать наявні матеріали справи та не заперечується позивачем, звільнення останньої на підставі постанови Верховної Ради України від 09.09.2019 № 1515-VIIІ відбулося 21.09.2016 року. згідно з наказом голови Київського апеляційного адміністративного суду № 494-к від 21.09.2016 року. Позивача відраховано зі штату зазначеного суду, про що був вчинений запис № 20 від 21.09.2016 року у трудовій книжці позивача.

Таким чином, право на відставку позивачем реалізовано після набрання чинності Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", тобто в період, коли стаття 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", що регламентувала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, вже втратила свою чинність.

Відповідно до іншого чинного на момент подання до Вищої ради юстиції заяви про відставку та прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (08.09.2016 року) законодавства, не визначено суб'єктивного права, як і не передбачено підстав, порядку реалізації, обов'язку відповідача щодо нарахування вихідної допомоги.

У силу частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 розтлумачено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, у даному випадку застосовуються норми Закону, які діють на час звернення позивача із заявою про відставку, тому згідно з діючим на той момент законодавством, на думку суду, підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги відсутні.

Щодо посилань позивача на рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013, від 22.05.2008 року № 10-рп/2008 та від 11.10.2005 року № 8-рп/2005, як на підставу виплати їй вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, вони, на думку суду, є не обґрунтованим, оскільки Конституційний Суд України у своїх рішеннях не відносить вихідну допомогу до конституційних гарантій незалежності судді, а її невиплату до звуження конституційних прав судді.

Так, відповідно до пункту 3.2 рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2013 від 19.11.2013 року Конституційний Суд вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Крім того, суд враховує те, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

При розв'язанні спірних правовідносин судом також враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні "Великода проти України" від 03.06.2014 року, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що у позивача відсутні правові підстави для отримання вихідної допомоги у розмірі 10 заробітних плат за останньою посадою, оскільки право на відставку реалізовано ним після набрання чинності підпункту 1 пункту 28 Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні».

Аналогічна правова позиція наведена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 24.10.2016 року №К/800/28190/16, 18.10.2016 року № К/800/13400/16, 01.07.2016 року №К/800/17638/16, від 07.06.2016 року №К/800/15136/16, від 30.06.2016 року №К/800/17330/16, від 31.05.2016 року №К/800/14456/16, від 04.09.2017 року №К/800/25119/17 винесених за результатами розгляду аналогічних справ.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У відповідності до статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною третьою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова, відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Є.В. Аблов