Справа № 821/1025/17
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2017-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2017 р.м.ОдесаСправа № 821/1025/17

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Василяка Д.К.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - доповідача - Кравця О.О.
суддів -Домусчі С.Д.
Коваля М.П.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційні скарги ОСОБА_4, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 09.10.2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про поновлення на роботі та стягнення грошового утримання за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

11.07.2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області та просив поновити його на посаді оперуповноваженого сектора карного розшуку Новокаховського міського відділу УМВС з 14.02.2017 року та стягнути грошове утримання за час вимушеного прогулу за період з 14.02.2017 року по час ухвалення судового рішення.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 09.10.2017 року адміністративний позов задоволено частково: стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області користь ОСОБА_4 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в період з 15.02.2017 р. по 09.10.2017 р. у розмірі 28330 (двадцять вісім тисяч триста тридцять) грн. 98 коп.

Не погоджуючись з постановою суду ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у який просить скасувати постанову винести нову та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі .

Не погоджуючись з постановою суду Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області подало апеляційну скаргу, у який просить скасувати постанову винести нову та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі .

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2017 року було відмовлено у задоволенні клопотання позивача від 16.11.2017 року (вх.№22256 від 22.11.2017 року) про зупинення провадження до розгляду судом 1-ої інстанції питання щодо виправлення помилки у судовому рішенні.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст.34 -39 КАС України, але до судового засідання не з'явилися, а представником Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області подано письмову заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження - тому суд відповідно до п. 2 ч.1 ст.197 КАС України розглядає справу в порядку письмового провадження

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг, постанову суду 1-ої інстанції щодо правильності застосування судом 1-ої інстанції норм матеріального права, правової оцінки обставин у справі в межах апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, за наступних обставин:

Згідно вимог ст. 19 Конституції України ,органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини між сторонами врегульовані Законом України №580-VIІI "Про Національну поліцію" , Законом України №108/95-ВР «Про оплату праці» ,Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою КМ УРСР від 29.07.1991 № 114

Вимоги Кодексу Законів про працю України до вказаних правовідносин застосовуються тільки у частині , яка не врегульована спеціальним законодавством .

Пунктом 8 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIІI передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно п. 9 Закону №580-VIІI, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Відповідно пункт 10 Розділу XI Закону № 580-VIІI, працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Таким чином, для реалізації наведених пунктів Розділу XI Закону № 580-VIІI щодо звільнення працівників міліції за скороченням штатів необхідними є умови: скорочення штату, пропонування посад, згода працівника.

Пунктом 63 "з" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991р. № 114, (в редакції постанови Кабінету Міністрів України №885 від 28.10.2015р. № 885 чинної на день звільнення) передбачено, що особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

У зв'язку із вищенаведеним , звільнення працівників міліції зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів відбувається за наступних підстав: у разі відмови працівника міліції від проходження служби в поліції; у разі невідповідності вимогам до поліцейських, визначених Законом № 580-VIІI при виявленні бажання проходити службу; та у разі відсутності можливості подальшого використання на службі.

При цьому, пунктом 9 Розділу XI № 580-VIІI закріплено обов'язок пропонування особам, які виявили бажання працювати в поліції та відповідають вимогам до поліцейських, рівнозначні посади, або посади вищі чи нижчі щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено ,що наказом №396 о/с від 06 листопада 2015 року, виданим начальником Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області, майора міліції ОСОБА_4 звільнено з посади оперуповноваженого сектору карного розшуку Новокаховського міського відділу УМВС за пунктом 64 "г" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС України (за скороченням штатів).

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 26.02.2016 року по справі № 821/3723/15-а,яка набула законної сили ,за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Національної поліції в Херсонській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області, треті особи, без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Новокаховський міський відділ УМВС України в Херсонській області, Новокаховський відділ поліції ГУНП в Херсонський області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, було визнаний протиправним та скасуваний наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області № 396 о/с від 06.11.2015 р. в частині звільнення ОСОБА_4 з посади оперуповноваженого сектору карного розшуку Новокаховського міського відділу УМВС, поновлено ОСОБА_4 на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку Новокаховського міського відділу УМВС з 06 листопада 2015 року та зобов'язане Головне управління Національної поліції в Херсонській області розглянути кандидатуру ОСОБА_4 для зайняття посади у відповідності до пункту 9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" у Новокаховському відділі поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській області та видати з цього приводу відповідний наказ.

Наказом від 14.02.2017 № 5 о/с, виданим начальником УМВС, майора міліції ОСОБА_4 звільнено з посади оперуповноваженого сектору карного розшуку Новокаховського міського відділу УМВС за пунктом 64 "г" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС України (за скороченням штатів).

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 05.04.2017 у справі № 821/376/17 визнано протиправним та скасовано наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області № 5 о/с від 14.02.2017 року в частині звільнення ОСОБА_4 з посади оперуповноваженого сектора карного розшуку Новокаховського міського відділу УМВС.

Згідно ч.2 ст.72 КАС України обставини , встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до частини 2 статті 255 КАС України , обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції , кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.8 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Стаття 13 Конвенції ( 995_004 ) прямо виражає обов'язок держави, передбачений статтею 1 Конвенції, захищати права людини передусім у межах своєї власної правової системи та вимагає від держав національного засобу юридичного захисту, який би забезпечував вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги", та надання відповідного відшкодування (див. справу "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland) [GC], N 30210/96, п. 152, ECHR 2000-XI та п.63-65 рішення ЄСПЛ у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), яке набуло статусу остаточного від 15 січня 2010 року,).

Зміст зобов'язань Договірних держав за статтею 13 Конвенції ( 995_004 ) залежить від характеру поданої заявником скарги; "ефективність" "засобу юридичного захисту" у значенні цієї статті не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Водночас засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (див. згадане вище рішення у справі Кудли, пп. 157-158; та рішення у справі "Вассерман проти Росії" (N 2) (Wasserman v. Russia) (no. 2), N 21071/05, п. 45, від 10 квітня 2008 року).

ЄСПЛ вже дав широке тлумачення вимогам статті 13 Конвенції ( 995_004 ) щодо скарг про невиконання рішень національних судів у нещодавньому рішенні у справі Бурдова (N 2) (див. згадане вище рішення у справі Бурдова, п. 98-100), у відповідних пунктах якого зазначено: "98. Якщо йдеться саме про справи стосовно тривалості проваджень, найефективнішим рішенням є запровадження засобу, який би прискорював провадження і не допускав би надмірно тривалого провадження у справі (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії" (N 1) (Scordino v. Italy) (no. 1) [GC], N 36813/97, п. 183, ECHR 2006-...). Так само й у справах про невиконання судових рішень будь-який засіб юридичного захисту, який дозволяє запобігти порушенню шляхом забезпечення вчасного виконання рішення, є в принципі найціннішим. Однак, якщо судове рішення винесене проти держави і на користь фізичної особи, від такої особи в принципі не слід вимагати використання таких засобів (див. згадане вище рішення у справі "Метаксас проти Греції", п. 19): тягар виконання такого рішення покладається головним чином на

органи влади, яким слід використати всі засоби, передбачені в національній правовій системі, щоб прискорити процес виконання рішення і не допустити таким чином порушення Конвенції ( 995_004 ) (див. згадане вище рішення у справі Акашева, пп. 21-22).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Апеляційний суд ,враховуючи практику ЄСПЛ, що повторне звільнення позивача відбулось за тих же підстав,що вже були визнані неправомірними постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 26.02.2016 року по справі № 821/3723/15-а,яка набула законної сили та була виконана , та що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції , має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, доходить до висновку щодо наявності підстав для задоволення вимог в частині поновлення на посаді , так як суд приймаючи рішення про визнання протиправним та скасування наказу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області № 5 о/с від 14.02.2017 року в частині звільнення ОСОБА_4 повинен був прийняти рішення також щодо поновлення його на посаді, але із врахуванням вимог ст.11 КАС України та відсутності у позові по справі № 821/376/17 вимог щодо поновлення на посаді , вказана позовна вимога має бути вирішена в межах цього позовного провадження , а зворотній висновок суду 1-ої інстанції є помилковим.

Щодо позовних вимог про стягнення грошового утримання за час вимушеного прогулу за період з 14.02.2017 р. , апеляційний суд доходить до висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позову за наступних обставин :

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Крім того, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32)), а також право на певні суми соціальних виплат , у тому числі , у разі їх невиплаті є втручанням у право на мирне володіння майном (п.34. рішення ЄСПЛ по справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10), рішення набуло статусу остаточного від 26 вересня 2014 року.

«Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 52, ЄСПЛ 2004-IX). Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Кореску v. Slovakia), п. 50; «Anheuser-Busch Inc. проти Португалії» (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal) [ВП], заява № 73049/01, п. 65, ЄСПЛ 2007-І).

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Згідно з пунктом 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою КМ УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - постанова КМ УРСР № 114), у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 Закону України №108/95-ВР «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Згідно із правовим висновком зазначеним у Постанові ВСУ від 14 січня 2014 року по справі №21-395а13: суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у порядку.

Крім того, відповідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній

заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю),

який працівник мав в цей час.

Згідно з п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р.( зі змінами та доповненнями ,діючими на момент виникнення правовідносин) у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не

працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно з п.4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. В інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини

працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Із п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р.( зі змінами та доповненнями ,діючими на момент виникнення правовідносин) вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз.1 п.8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 порядку).

Згідно п.9 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання ,затвердженого Наказом МВС України , від 06.04.2016, № 260 "Про затвердження " при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Судом 1-ої інстанції було встановлено , що згідно з довідкою УМВС у Херсонській області від 05.09.2017 № 590 ОСОБА_4 нараховане грошове забезпечення у вересні 2015 року (30 календарних днів) у сумі 3185,98 грн., у жовтні 2015 року (31 календарний день) - 4105,77 грн.

Таким чином, апеляційний суд ,враховуючи , що протягом останніх чотирьох календарних місяців , що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата ,працівник не мав заробітку не з його вини , розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу, а саме з посадового окладу - 650 грн., та погоджується в цій частині із твердженням апелянта Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області

Сума середньоденного грошового забезпечення становить: (650 грн. + 650 грн.) : 61 = 21,31 грн.

Позивач просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 лютого 2017 року по день прийняття рішення по даній справі.

Відповідно до ст. 241-1 Кодексу законів про працю України, строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду 1-ої інстанції ,що день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем, тому вірним буде стягнення грошового утримання за час вимушеного прогулу з наступного дня після прийняття наказу № 5 о/с від 14.02.2017 р. про звільнення ОСОБА_4, тобто, з 15 лютого 2017 р. , але до моменту прийняття рішення судом апеляційної інстанції - за 332 днів , а саме у розмірі 7074,92 гривень. та вважає,що незабезпечення вказаної виплати становило протиправне втручання у право мирно володіти майном, яке гарантоване статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод , було здійснено не на підставі закону, не забезпечує «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи, а на позивача який має право на відшкодування внаслідок змушеного прогулу було покладено особистий та надмірний тягар .

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду 1-ої інстанції не спростовують, а ґрунтуються на невірному розумінні апелянтами норм матеріального та процесуального права.

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов'язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року).

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р).

Однак, статтю 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р.).

Відповідно до ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно п.3 ч.1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Відповідно до п. 3. ч.1. ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить до висновку про необхідність скасувати постанову суду 1-ої інстанції та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову

Керуючись ч.1 ст. 195,197, 198, 202, ч.2 ст. 205, ч.1 ст.207, ст. 210, ст.211, ст. 212 , ч. 5 ст. 254 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області - задовольнити частково, а постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 09.10.2017 року - скасувати .

Прийняти по справі нову постанову:

Адміністративний позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_4 на посаді оперуповноваженого сектора карного розшуку Новокаховського міського відділу УМВС в Херсонській області

Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області на користь ОСОБА_4 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 15.02.2017 року по 12.12.2017 року у розмірі 7074,02 гривень

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі ,та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20-ти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий

суддя-доповідач Кравець О.О.

Суддя Домусчі С.Д.

Суддя Коваль М.П.