Справа № 818/1031/17
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2017-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 р.Справа № 818/1031/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання - Дудки О.А.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Сумській області на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 10.10.2017р. по справі № 818/1031/17

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Сумській області

про стягнення сум,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 р. ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Сумській області (далі - відповідач), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Сумській області на свою користь 7 232,41 грн. різницю недоотриманої ним заробітної плати в звязку з незаконним переведенням із посади старшого оперуповноваженого ГУНП в Сумській області на посаду оперуповноваженого Сумського відділу поліції ГУНП в Сумській області в період з 10.11.2016 р. по 06.07.2017 р.;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Сумській області відшкодування завданої моральної шкоди - 270 000 грн. ;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Сумській області відшкодування завданої матеріальної шкоди в сумі - 1 646,59 грн.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 10.10.2017 р. позов задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Головного управління Національної поліції в Сумській області 7 099,35 грн. (сім тисяч дев'яносто дев'ять гривень 35 коп.) недоотриманої заробітної плати у період з 10.11.2016 р. по 06.07.2017 р. у зв'язку з незаконним переведенням його з посади старшого оперуповноваженого ГУНП в Сумській області на посаду оперуповноваженого Сумського відділу поліції ГУНП в Сумській області.

У задоволенні інших вимог - відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції в зв'язку з ненаданням належної правової оцінки обставинам справи та порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, Головне управління Національної поліції в Сумській області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції в зв'язку з ненаданням належної правової оцінки обставинам справи та порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Позивач та його представник в судовому засіданні суду апеляційної інстанції в режимі відеоконференції вимоги апеляційної скарги підтримали у повному обсязі, просили постанову суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та прийняти в цій частині нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі, просив постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши позивача та його представника, представника відповідача, переглянувши в межах апеляційної скарги постанову суду та доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що з 07.11.2015 р. ОСОБА_1 проходив службу на посаді старшого оперуповноваженого кримінальної поліції ГУНП в Сумській області.

Із матеріалів справи вбачається, що наказом ГУНП в Сумській області від 10.11.2016 р. № 329о/с позивача призначено на посаду оперуповноваженого Сумського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 08.02.2017 р., залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 15.06.2017 р., визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Сумській області щодо проведення у 2016 р. атестування старшого оперуповноваженого кримінальної поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області ОСОБА_1, визнано незаконним та скасовано наказ ГУНП в Сумській області від 10.11.2016 р. № 329о/с про призначення позивача на посаду оперуповноваженого Сумського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області та звільнення його з посади старшого оперуповноваженого кримінальної поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області. Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого кримінальної поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області (а.с. 11-14).

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Наказом ГУНП в Сумській області від 06.07.2017 р. № 261 о/с майора поліції ОСОБА_1 призначено старшим оперуповноваженим оперативно-пошукового відділу управління карного розшуку ГУНП в Сумській області, звільнивши його з посади старшого оперуповноваженого кримінальної поліції ГУНП в Сумській області (а.с. 9).

Відповідно до довідки Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Сумській області грошове забезпечення майора поліції ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого кримінальної поліції ГУНП в Сумській області складало 11 167,73 грн., а на посаді оперуповноваженого Сумського відділу поліції ГУНП в Сумській області 10 253,30 грн. (а.с. 27).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що вимога позивача про стягнення різниці його грошового забезпечення у період проходження служби на посадах оперуповноваженого Сумського ВП та старшого оперуповноваженого УКР ГУНП в Сумській області за період з 10.11.2016 по 06.07.2017 є обґрунтованою.

Відмовляючи в іншій частині позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів, що підтверджують вину відповідача в заподіянні йому моральної шкоди. Крім того, судом не встановлено причинного звязку між захворюванням позивача та фактом переведення на нижче оплачувану посаду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Спірні правовідносини регулюються, зокрема, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 р. № 114 ( далі Положення №114).

Згідно з пунктом 24 розділу II Положення № 114, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Аналогічні положення містить ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Під час розгляду справи встановлено, що грошове забезпечення майора поліції ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого кримінальної поліції ГУНП в Сумській області складало 11 167,73 грн., а на посаді оперуповноваженого Сумського відділу поліції ГУНП в Сумській області 10 253,30 грн. (а.с. 27).

Згідно з розрахунком, наданим ГУНП в Сумській області, різниця грошового забезпечення майора поліції ОСОБА_1 у період проходження служби на посадах оперуповноваженого Сумського ВП та старшого оперуповноваженого УКР ГУНП в Сумській області за період з 10.11.2016 р. по 05.07.2017 р., з урахуванням перебування позивача на лікарняному та у відпустці, складає 7 099,35 грн. (а.с. 63).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що різниця грошового забезпечення майора поліції ОСОБА_1 у період проходження служби на посаді оперуповноваженого Сумського ВП та на посаді старшого оперуповноваженого УКР ГУНП в Сумській області за період з 10.11.2016 р. по 05.07.2017 р. складає 7 099,35 грн., тому підлягає стягненню на користь позивача різниця грошового забезпечення у період його проходження служби на посадах оперуповноваженого Сумського ВП та старшого оперуповноваженого УКР ГУНП в Сумській області за період з 10.11.2016 р. по 06.07.2017 р.

З урахуванням вищевикладеного та того, що апеляційна скарга відповідача містить посилання, які аналогічні запереченням на позовну заяву, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Що стосується позовних вимог про стягнення на користь позивача з ГУНП в Сумській області у відшкодування моральної шкоди в розмірі 270000,0 грн. та матеріальної шкоди в розмірі 1646,59 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

За загальним правилом, яке встановлено у частині першій статті 22 Цивільного кодексу України (далі по тексту ЦК України) особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частиною 2 статті 22 ЦК України визначено, що майнова шкода виражається у формі збитків. В свою чергу збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, обов'язковою умовою відшкодування заподіяних збитків та майнової шкоди є порушення прав особи внаслідок незаконних дій або бездіяльності та наявність реального збитку та шкоди.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні у період з 05.12.2016 р. по 21.12.2016 р.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази того, що між діями відповідача та погіршенням стану здоровя позивача існує причинний звязок.

Як правомірно враховано судом першої інстанції, надані позивачем товарні чеки у кількості 16 штук на загальну суму 1 646,59 грн. (а.с. 37-52), видані аптекою ЦГБ "Рецепти здоровя", не підтверджують факт витрат позивача на придбання медичних препаратів під час перебування на лікуванні в стаціонарному відділенні у період з 05.12.2016 р. по 21.12.2016 р., а лише відображають вартість медичних препаратів у період перебування ОСОБА_1 на лікуванні.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено звязок захворювань з фактом переведення на нижчу посаду і погіршенням стану його здоровя.

Поняття моральної шкоди визначено у частині 2 статті 23 Цивільного кодексу України.

За приписами ч.1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови).

Згідно з роз'ясненнями постанови Пленумом Верховного Суду України від 32 березня 1995 року №4 (із змінами і доповненнями від 25 травня 2001 р. № 5) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд у таких спорах повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, обовязок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу що позивається із таким позовом.

За змістом частини 1 статті 70 і 71 Кодексу адміністративного судочинства України належними є доказами, які містять інформацію щодо предмету доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач не надав до суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв'язку між діями відповідача та завданням йому моральної шкоди (у вигляді розладів здоров'я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо).

Підсумовуючи викладені обставини, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, відповідно до п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За приписами ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Сумській області залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 10.10.2017р. по справі № 818/1031/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_3
Судді ОСОБА_4 ОСОБА_5
Повний текст ухвали виготовлений 12.12.2017 р.