Справа № 2-а-822/11/0212
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2012-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2-а-822/11/0212
Головуючий у 1-й інстанції: Кашпрук Г.М.
Суддя-доповідач: Сапальова Т.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2012 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Сапальової Т.В.

суддів: Сторчака В. Ю. Смілянця Е.С.

при секретарі: Погребняк О.Ю.

за участю:

представника позивача: Карманчук Людмили Володимирівни,

представник відповідача: не з'явився,

третьої особи: ОСОБА_3,

представника третьої особи - ОСОБА_3: ОСОБА_4,

представника третьої особи - ОСОБА_5: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представник третьої особи - ОСОБА_8: не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Ленінського районного суду м. Вінниці від 14 грудня 2011 року у справі за адміністративним позовом прокурора м. Вінниці до Вінницької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8, про скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

в січні 2011 року прокурор м. Вінниці (Позивач) звернувся до Ленінського районного суду м. Вінниці з позовом до Вінницької міської ради (Відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8, про скасування п. 14.1 рішення Вінницької міської ради №537 від 10 листопада 2006 року "Про затвердження проектів відведення земельних ділянок та передачу земельних ділянок у власність і оренду та визнання п. 6 рішення міської ради від 02 грудня 2005 року №1628 таким, що втратив чинність, та внесення змін в п. п. 5, 7, 11 рішення міської ради від 04 липня 2006 року №226, п. 5 рішення міської ради від 25 травня 2006 року №81, п. 7 рішення міської ради від 04 липня 2006 року №228".

Постановою Ленінського районного суду м. Вінниці від 14 грудня 2011 року позов задоволено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Ленінського районного суду м. Вінниці та прийняти нову, якою в задоволенні позову відмовити.

Прокурор та представники третьої особи - ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечили.

ОСОБА_3 та його представник в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги.

Представники Відповідача та третьої особи - ОСОБА_8 в судове засідання не з'явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, постанову Ленінського районного суду м. Вінниці скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно з рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 20 жовтня 2009 року по справі № 2-5239/09 (а. с. 14-15) та ухвали суду від 17 грудня 2009 року про роз'яснення рішення суду по цій же справі (а. с. 16-17) за ОСОБА_5 визнано право власності на все спадкове майно після смерті ОСОБА_9, а саме: на 9/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з наступними господарськими спорудами: Б гараж, Г вбиральня, В сарай, Д гараж. Вказане вище рішення суду є правовстановлюючим документом згідно з реєстраційним записом КП «ВМБТІ» 05 січня 2010 року за реєстровим № 7322 в книзі 138 (а. с. 10).

Рішенням Вінницької міської ради № 537 від 10 листопада 2006 року затверджено проект відведення земельної ділянки ОСОБА_3 та передано йому земельну ділянку загальною площею 1000 кв. м. за рахунок земель міської ради в межах будинковолодіння АДРЕСА_2 (а. с. 7). На підставі даного рішення Вінницької міської ради ОСОБА_3 видано Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 (а. с. 18).

Прокуратурою м. Вінниці проведено перевірку по зверненню ОСОБА_5 щодо законності п. 14.1 рішення Вінницької міської ради №537 від 10 листопада 2006 року. Вказане рішення в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки по АДРЕСА_2, на думку прокуратури м. Вінниці є назаконним та підлягає скасуванню. На підставі викладеного та керуючись статтею 21 Закону України «Про прокуратуру» прокуратурою м. Вінниці 20 серпня 2010 року внесено протест на пункт 14.1. рішення Вінницької міської ради № 537 від 10.11.2006 року (а. с. 5-6), проте даний протест Вінницькою міською радою не розглянутий.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що орган місцевого самоврядування не мав права передавати земельну ділянку, на якій розташовано об'єкт нерухомості, у власність чи користування будь-якій іншій особі, попередньо не узгодивши це питання із власником нерухомості, шляхом зобов'язання його або оформити належним чином землекористування або звільнити земельну ділянку.

Колегія судів не погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про прокуратуру" протест на акт, що суперечить закону, приноситься прокурором, його заступником до органу, який його видав, або до вищестоящого органу. У такому ж порядку приноситься протест на незаконні рішення чи дії посадової особи. У протесті прокурор ставить питання про скасування акта або приведення його у відповідність з законом, а також припинення незаконної дії посадової особи, поновлення порушеного права. Протест прокурора зупиняє дію опротестованого акта і підлягає обов'язковому розгляду відповідним органом або посадовою особою у десятиденний строк після його надходження. Про наслідки розгляду протесту в цей же строк повідомляється прокурору. У разі відхилення протесту або ухилення від його розгляду прокурор може звернутися з заявою до суду про визнання акта незаконним. Заяву до суду може бути подано протягом п'ятнадцяти днів з моменту одержання повідомлення про відхилення протесту або закінчення передбаченого законом строку для його розгляду. Подача такої заяви зупиняє дію правового акта.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

Згідно з позовною заявою прокурор просить скасувати п. 14.1 рішення Вінницької міської ради №537 від 10 листопада 2006 року, що суперечить ст. 21 Закону України "Про прокуратуру", на підставі якої прокурор має право на звернення до адміністративного суду позовом про визнання акту незаконним в разі відхилення його протесту, та в чому вбачається порушення підстав звернення суб'єкта владних повноважень до адміністративного суду, як це встановлено у ст. 17 КАС України, та порушення ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 20 жовтня 2009 року по справі № 2-5239/09 та ухвалою суду від 17 грудня 2009 року про роз'яснення рішення суду по цій же справі за ОСОБА_5 визнано право власності на все спадкове майно після смерті ОСОБА_9, а саме: на 9/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з наступними господарськими спорудами: Б гараж, Г вбиральня, В сарай, Д гараж.

Відповідно до статей 1225 ЦК і 131 ЗК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Відповідно до п. 5 листа Верховного Суду України від 29 жовтня 2008 року N19-3767/0/8-08 при вирішенні питання про передачу у власність земельної ділянки особам, які придбали житловий будинок, будівлю або споруду, у разі, коли розмір земельної ділянки договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди не визначено, необхідно дотримуватися ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, відповідно до яких до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування, і не може за рішенням суду переходити у розмірах, що перевищують необхідні для їх обслуговування.

В поданому адміністративному позові прокурор зазначає, що Вінницькою міською радою при прийнятті оскаржуваного рішення позбавлено ОСОБА_5 та ОСОБА_8 можливості набути право власності на земельну ділянку в частині, яка знаходиться під гаражем, однак, при цьому позовна вимога ставиться про скасування п. 14.1 рішення Вінницької міської ради №537 від 10 листопада 2006 року в цілому з урахуванням усього розміру земельної ділянки, переданої громадянину ОСОБА_3 у власність.

Ленінський районний суд м. Вінниці при прийнятті оскаржуваної постанови не врахував вказаних вище положень Закону та скасував пункт 14.1 рішення Вінницької міської ради №537 від 10 листопада 2006 року, яким ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею 783 кв.м. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, тобто, що встановлений цим пунктом розмір земельної ділянки значно більший встановленого законодавством розміру, необхідного для обслуговування господарської будівлі (гаража).

Прийняття судом рішення про скасування п. 14.1 рішення Вінницької міської ради №537 від 10 листопада 2006 року впливає на реалізацію ОСОБА_3 права власності на передану йому земельну ділянку в повному обсязі, в тому числі права власності на частину земельної ділянки, яка не знаходиться під гаражем, який успадкувала ОСОБА_5

Разом з тим, колегія суддів вважає, що наслідком встановлення судом невідповідності частини рішення Відповідача вимогам чинного законодавства є визнання такого акта частково протиправним, за умови, якщо цю частину може бути ідентифіковано (виокремлено, названо), та без неї оспорюваний акт в іншій частині не втрачає свою цілісність, значення.

В даному випадку п. 14.1 рішення Вінницької міської ради №537 від 10 листопада 2006 року ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку загальною площею 1000 кв.м. за рахунок земель міської ради в межах будинковолодіння АДРЕСА_2, в тому числі 783 кв.м. у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд без виокремлення земельної ділянки, розташованої під гаражем.

При цьому, виходячи зі змісту спірних правовідносин та поданих письмових доказів, оцінюючи доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, при вирішенні даної адміністративної справи суд апеляційної інстанції, також враховує наступне.

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду (станом на 17 листопада 1993 року) загальна площа земельної ділянки складає 606 кв.м., з яких 21 кв.м. надано в тимчасове користування строком на 3 роки (а. с. 104-107).

Згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 (станом на 30 грудня 2009 року), загальна площа земельної ділянки складає 832 кв.м., із них 247 кв.м. самочинно захоплена земельна ділянка (а. с. 11-13).

Як вбачається з вказаних матеріалів, гараж "Д" фактично не знаходиться на земельній ділянці будинковолодіння АДРЕСА_1. Станом на 17 листопада 1993 року земельна ділянка, на якій розміщено гараж "Д", перебувала в тимчасовому користуванні, а станом на 30 грудня 2009 року - на самовільно захопленій земельній ділянці власниками будинковолодіння АДРЕСА_1.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_5 посилається на ухвалу апеляційного суду Вінницької області по справі №2-5239/09, якою встановлено, що належний ОСОБА_5 гараж був встановлений попереднім власником - ОСОБА_10 ще в 1993 році на відведеній для цього Вінницькою міською радою землі навпроти її домоволодіння. Гараж у встановленому порядку був введений в експлуатацію 09.10.1993 року, а право власності на нього було зареєстровано в БТІ.

Вказані доводи лише підтверджують те, що гараж "Д" не був встановлений на земельній ділянці будинковолодіння АДРЕСА_1, яка перебуває у постійному користуванні ОСОБА_5 та ОСОБА_8

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

П. 3 ст. 126 Земельного кодексу України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Вказані норми передбачають, що земельна ділянка передається у користування виключно за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, а набуття права користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації цього права та посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. При цьому, саме по собі прийняття в експлуатацію та набуття права власності на будівлю чи споруду не породжує права користування земельною ділянкою на якій вони розміщені.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

При цьому право користування на земельну ділянку переходить до набувача лише у випадку, якщо відчужувач це право мав та воно було посвідчене державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

ОСОБА_5 не надано суду доказів, які підтверджували б її право чи право її спадкодавця на користування земельною ділянкою, на якій розташовано гараж "Д", що належить їй на праві приватної власності на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці по справі № 2-5239/09 на час винесення оскаржуваного рішення Вінницької міської ради.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що у своєму листі №П-2-01-117/01-15 від 09 лютого 2010 року (а. с. 55 на звороті) управління земельних ресурсів Вінницької міської ради повідомило ОСОБА_5 про те, що земельна ділянка площею 1000 кв.м. виділена за рахунок будинковолодіння АДРЕСА_2. Власником будинковолодіння ОСОБА_11 надана згода на вилучення частини земельної ділянки на користь ОСОБА_3 від 06.03.2006р. №687. Межі та площі земельної ділянки, які проектувалися для відведення у власність визначені за фактичними землекористуванням в межах будинковолодіння АДРЕСА_2 у відповідності до матеріалів, виданих Вінницьким обласним об'єднаним бюро технічної інвентаризації.

Відповідно до плану земельної ділянки по АДРЕСА_2, станом на 09 грудня 2004 року (а. с. 149) гараж "Д" на вказаній земельній ділянці не значиться. Листом управління земельних ресурсів Вінницької міської ради №П-2-01-489/01/15 від 29 березня 2010 року ОСОБА_5 повідомлено про те, що в наданих документах Вінницького обласного об'єданого бюро технічної інвентаризації в технічному паспорті на садибний житловий будинок АДРЕСА_2 відомості про наявність чужого нерухомого майна відсутні. Тому при розгляді міською радою питання щодо передачі частини земельної ділянки ОСОБА_3 за рахунок вище зазначеного будинковолодіння не було підстав для відмови (а. с. 55). Згідно з технічним паспортом на житловий будинок АДРЕСА_1 та рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці по справі № 2-5239/09 гараж "Д" значиться за земельною ділянкою будинковолодіння АДРЕСА_1.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що Вінницька міська рада, приймаючи оскаржуване рішення, діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи заперечення представників ОСОБА_5 проти апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з наказом № 432 від 20 жовтня 2010 року Головного управління Держкомзему у Вінницькій області, враховуючи виявлені обставини, які вплинули на об`єктивність оцінки об`єкта державної експертизи, скасовано висновок державної експертизи землевпорядної документації від 12 вересня 2006 року № 882(5) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_3 для індивідуального житлового будівництва по АДРЕСА_2 на території Вінницької міської ради (а. с. 108).

Однак, виходячи з обставин справи, на час винесення оскаржуваного рішення Вінницької міської ради, вказаний висновок був чинний.

Крім того, відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" замовники або розробники об'єктів державної експертизи, заінтересовані у спростуванні висновків державної експертизи або їх окремих положень, подають обґрунтоване клопотання (заяву) про це до центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у місячний термін з дня отримання клопотання (заяви) розглядає його і за наявності підстав призначає проведення повторної державної експертизи.

В матеріалах справи відсутній висновок повторної експертизи, з урахуванням якого скасовано висновок державної експертизи землевпорядної документації від 12 вересня 2006 року №882(5), та який би спростував результати досліджень скасованого висновку.

Оцінюючи посилання представників ОСОБА_5 на постанову прокурора м. Вінниці від 22.07.2011 року, якою порушено кримінальну справу за фактом самоправства відносно ОСОБА_3 за ознаками злочину, передбаченого статтею 356 КК України (а. с. 83), колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 4 ст. 72 КАС України вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Таким чином, належним доказом вини особи у вчиненні злочину може бути лише вирок в кримінальній справі, який набув законної сили.

Крім того, ОСОБА_3 в даній адміністративній справі є третьою особою, а не відповідачем. Предметом розгляду адміністративного спору є правомірність опротестованого рішення Вінницької міської ради.

Таким чином, з урахуванням встановлених у справі обставин, письмових доказів, а також законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, чинного на момент їх виникнення, згідно з доводами протесту та позовної заяви прокурора м. Вінниці, колегія суддів зазначає, що наведені ОСОБА_5 заперечення не спростовують доводів апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови порушено норми матеріального та процесуального права, а також враховано не всі встановлені у справі обставини, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового про відмову в задоволенні позову.

Згідно зі ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Ленінського районного суду м. Вінниці від 14 грудня 2011 року у справі за адміністративним позовом прокурора м. Вінниці до Вінницької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8, про скасування рішення скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі "21" лютого 2012 р. .

Головуючий /підпис/ Сапальова Т.В.

Судді /підпис/ Сторчак В. Ю.

/підпис/ Смілянець Е. С.

З оригіналом згідно:

секретар