Справа № 813/2415/17
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2017-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 рокуЛьвів№ 876/9941/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

за участю секретаря судового засідання Андрушківа І.Я.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2017 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Профітплюс» до Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

05 липня 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Профітплюс» звернулося в суд з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від 26 червня 2017 року № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесені на підставі акта перевірки від 13 червня 2017 року №740/13-01-14-13/40155104 Про результати планової виїзної документальної перевірки ТОВ Профітплюс з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період діяльності з 03 грудня 2015 року по 31 грудня 2016 року, висновки якого не відповідають дійсності та суперечать вимогам податкового законодавства. У вищенаведеному акті контролюючий орган, вказав, що позивач безпідставно занизив податкові зобовязання з податку на додану вартість по нереальних операціях з купівлі-продажу товарів з ТОВ ОСОБА_3 Сервіс, якому ТОВ Профітплюс продавало вживаний одяг, вживане взуття, вживані текстильні вироби. Однак, відповідач не надав належної правової оцінки документам, які підтверджують факт реального здійснення господарських операцій позивача з названим контрагентом, а також доказам, які повязані з господарською діяльністю ТОВ Профітплюс. Вказує, що долучена до матеріалів справи первинна документація повністю спростовує висновки відповідача про порушення вимог податкового законодавства щодо заниження податку на додану вартість у періоді, що перевірявся. Зазначає, що контролюючий орган в процесі перевірки не проводив безпосередньо зясування фактичної реальності операцій, а керувався лише аналізом даних з реєстрів та баз інформації. Усі висновки акта ґрунтуються на відсутності не самих умов щодо здійснення господарської діяльності, а відсутності інформації про такі умови і можливості. Щодо висновків про необхідність збільшення суми грошового зобовязання, то такі зроблено на підставі аналізу операцій з придбання та реалізації портландцементу. Перевіркою підтверджено реалізацію такого цементу в кількості 1735 тонн, однак не встановлено джерела його походження і вказано, що документів на його придбання надано не було. Тобто, відповідач визнає факт існування товару, однак вказує на відсутність підтверджуючих документів щодо його придбання, а тому цей портландцемент, на думку податкового органу, є таким, що набутий безоплатно. Проте, такий висновок є цілком безпідставним, оскільки всі документи щодо джерел придбання портландцементу були надані під час перевірки, зокрема постачальником є ПАТ Миколаївцемент, який є офіційним заводом-виробником. При цьому, дані про таку операцію повністю відображені в ЄРПН і є в базах ДФС.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2017 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області від 26 червня 2017 року № про збільшення суми грошового зобовязання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у сумі 564493,00 грн, в тому числі: за податковими зобовязаннями 451594,00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями 112899,00 грн; № про завищення відємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, за платежем податок на додану вартість у сумі 52406,00 грн; № про збільшення суми грошового зобовязання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у сумі 469579,00 грн, в тому числі: за податковими зобовязаннями 375663,00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями 93916,00 грн.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними, оскільки первинними документами підтверджується фактичний рух активів із урахуванням ділової мети такого руху у межах господарської діяльності товариства, а також враховуючи принцип індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування та достовірність задекларованих ТзОВ «Профітплюс» даних податкового обліку, позивачем правомірно сформовано податковий кредит.

Не погодившись з прийнятою постановою, Головне управління Державної фіскальної служби у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що ТзОВ «Профітплюс» для перевірки не надано жодних документів щодо придбання портландцементу на суму 2087014,00 грн, його походження, підстав для його оприбуткування на склад, а також проведення по бухгалтерському обліку в ДТ рахунка 281, а тому позивачем на порушення вимог п. 12 П(С)БО 9, п. 5, п. 21 П(С)БО 15 не включено в рядок 2120 Звіту про фінансові результати за 2016 рік «Інші операційні доходи» відповідно до національних положень(стандартів) бухгалтерського обліку та в Податкову декларацію з податку на прибуток за 2016 рік до складу доходів вартість безоплатно отриманих товарно-матеріальних цінностей(портландцемент) в сумі 2087014,00 грн. Також, при проведенні аналізу даних ЄРПН встановлено маніпулювання ТОВ «ОСОБА_3 Сервіс»(контрагентом позивача) податковою звітністю з податку на додану вартість за періоди декларування ПДВ, охоплені перевіркою, а саме невідповідність номенклатури придбаного та реалізованого товару. Враховуючи реальний час здійснення господарських операцій з вищевказаним контрагентом, місцезнаходження відповідного майна та наявність(відсутність) у даного контрагента трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень, іншого майна, які економічно необхідні для здійснення господарських операцій, відсутністю ділової мети даних операцій, не підтверджується факт реалізації ТзОВ «Профітплюс» товарно-матеріальних цінностей ТзОВ «ОСОБА_3 Сервіс» за період з 01 жовтня 2016 року по 31 жовтня 2016 року на загальну суму 13638141,58 грн, в тому числі ПДВ 2273023,59 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ТзОВ «Профітплюс» зареєстроване як юридична особа 03 грудня 2015 року, основним видом економічної діяльності названого підприємства, згідно з відомостями, які містяться у ЄДР, є діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту.

На підставі направлень від 16 травня 2017 року №3 181 та № 3187, виданих Головним управлінням ДФС у Львівській області, та відповідно до наказу Головного управління ДФС у Львівській області від 06 квітня 2017 року № 1282 із змінами, внесеними наказом Головного управління ДФС у Львівській області від 21 квітня 2017 року №1496 «Про проведення документальної виїзної планової перевірки ТзОВ «Профітплюс», проведена документальна виїзна планова перевірка ТзОВ «Профітплюс» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 03 грудня 2015 року по 31 грудня 2016 року, за результатами якої складено акт від 13 червня 2017 року №740/13-01-14-13/40155104 (далі акт перевірки).

Перевіркою встановлено порушення позивачем податкового законодавства, зокрема: - підп.134.1.1 п.134.1 ст.134; п.135.1 ст.135; п.137.1 ст.137 Податкового кодексу, а саме занижено обєкт оподаткування, який підлягає відображенню у рядку 04 податкової декларації з податку на прибуток, на загальну суму 2087014,00 грн, що призвело до заниження податку на прибуток, який підлягає відображенню у рядку 06 податкової декларації з податку на прибуток, за період з 03 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року на загальну суму 375663,00 грн, в тому числі: за 2016 рік на суму 375663,00 грн; - п.185.1, ст.185, п.187.1 ст.187, п.200.1, ст.200 Податкового кодексу, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України, за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року на загальну суму 451594,00 грн, в тому числі: за листопад 2016 року на суму 451594,00 грн та завищення суми від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на суму 52406,00 грн.

На підставі акта перевірки від 13 червня 2017 року, Головним управлінням ДФС у Львівській області прийнято податкові повідомлення-рішення від 26 червня 2017 року: - № НОМЕР_1 про збільшення суми грошового зобовязання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у сумі 564493,00 грн, в тому числі: за податковими зобовязаннями 451594,00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями 112899,00 грн; - № НОМЕР_2 про завищення відємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, за платежем податок на додану вартість у сумі 52406,00 грн; - № НОМЕР_3 про збільшення суми грошового зобовязання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у сумі 469579,00 грн, в тому числі: за податковими зобовязаннями 375663,00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями 93916,00 грн.

Приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до пп. 14.1.36 п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі ПК України) господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Під господарською діяльністю у Господарському кодексі України (стаття 3) розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Обов'язковими ознаками господарської діяльності (згідно наведених приписів ГК України та ПК України) є здійснення її суб'єктами господарювання у сфері суспільного виробництва; вона спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг; результати зазначеної діяльності - продукція, роботи чи послуги - мають вартісний характер і цінове вираження.

Господарська діяльність здійснюється у загальній економічній сфері, а тому має суто економічні властивості, що неможливе без вартісної оцінки і взаємооцінки, еквівалентності обміну, відповідних обчислень і розрахунків. Тому така ознака результатів господарської діяльності, як цінова визначеність, наявна в абсолютній більшості випадків, хоча в некомерційній господарській діяльності можливе безкоштовне надання результатів останньої. (При цьому, сформульоване в ГК України визначення господарської діяльності є загальним і має застосовуватися в усіх випадках, а визначення, наведене в ПК України, - лише у сфері дії цього Закону з урахуванням загального визначення). Виходячи з наведеного, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин:

- неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності;

- відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням права на податковий кредит або бюджетне відшкодування, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення і облік інших господарських операцій;

- здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

Згідно п. 44.1 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з п. п. 138.1.1. п. 138.1. ст. 138 ПК України витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Згідно з п. 138.2. ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.4. ст. 138 ПК України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Згідно з п. п. 139.1.9. п. 139.1. ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

У статті 198 Податкового кодексу України встановлено підстави, за яких у платника ПДВ виникає право на податковий кредит; визначено умови, дату, час та порядок його формування; визначено права і обов'язки платників податку в цій сфері податкових правовідносин; підстави, що унеможливлюють віднесення сплаченого (нарахованого) податку до податкового кредиту.

Зокрема, згідно із пунктом 198.1 цієї статті право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.2 зазначеної статті датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунку платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (абзаци перший-третій цього пункту).

Згідно пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог чи не підтвердженими митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У редакції Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України» № 3609-V змінено формулювання цього пункту і вказано, що не відноситься до податкового кредиту сума податку, зокрема, підтверджена податковою накладною, яка була оформлена з порушенням вимог статті 201 ПК України.

Норми статті 201 ПК України, до яких відсилають правила пункту 198.6 статті 198 цього Кодексу, регулюють відносини, пов'язані з оформленням податкової накладної. У цій нормі містяться обов'язкові правила щодо форми та порядку заповнення податкових накладних, недотримання яких тягне визнання податкової накладної недійсною; визначено правову природу цього документа, підстави, порядок, умови його складання і надання; встановлено права й обов'язки учасників податкових відносини, пов'язані із складанням, наданням та реєстрацією податкової накладної; передбачено наслідки недотримання обов'язкових вимог щодо форми, змісту та інших дій зі складання, надання та реєстрації податкових накладних.

Так, у пункті 201.1 статті 201 ПК України зазначено, що платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначається: порядковий номер податкової накладної; дата виписування податкової накладної; повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; ціна постачання без урахування податку; ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; вид цивільно-правового договору.

Згідно з пунктом 201.6 цієї статті податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Відповідно до пункту 201.10 зазначеної статті податкова накладна надається платнику податку, який здійснює операції з постачання товарів (послуг), на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, право на нарахування податкового кредиту обумовлюється наявністю факту придбання платником податку товарів, робіт, послуг, основних фондів, нематеріальних активів, в ціні яких платником податку-покупцем сплачений (нарахований) податок на додану вартість, та їх використання у власній господарській діяльності.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 9 Закону України ,,Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. Визначальним фактором для формування податкового кредиту платником податку на додану вартість є подальше використання таких товарів (основних фондів) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи - платника податку.

З матеріалів справи слідує, що між ТзОВ Профітплюс (постачальник) та ТзОВ ОСОБА_3 Сервіс (покупець) укладено договір поставки від 24 жовтня 2016 року №24/10, відповідно до п.1.1 якого продавець зобовязується передати у власність покупця товар, а покупець зобовязується прийняти і сплатити його за умовами даного договору. Згідно з п.1.2 договору, найменування, кількість та ціна товару за цим договором вказується у видаткових накладних.

Відповідно до п.3.1 договору, поставка товару відбувається на умовах самовивозу зі складу продавця за власний рахунок та власними засобами покупця. У разі зміни умов щодо поставок товару, такі зміни повинні бути оформлені у письмовій формі додатковою угодою до цього договору, що буде його невідємною частиною. Склади продавця знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Персенківка,70.

Право власності на товар переходить до покупця в момент передачі йому товару. Моментом передачі товару вважається дата вручення товару покупцю або перевізнику. Одночасно з товаром продавець повинен передати покупцю наступні документи: видаткові накладні, податкові накладні та інші документи, передбачені чинним законодавством України (п.п.3.5-3.7 договору).

На виконання умов вищевказаного договору ТзОВ Профітплюс виписано для ТзОВ ОСОБА_3 Сервіс видаткові та податкові накладні, на загальну суму 11365117,99 грн, в тому числі ПДВ 2273023,59 грн, номенклатура взуття вживане, спальні мішки вживані, килимки вживані, одяг вживаний, текстильні вироби вживані, іграшки дитячі вживані.

Відповідно до картки рахунку 361 по ТзОВ ОСОБА_3 Сервіс у листопаді 2016 року надійшла оплата на рахунок ТзОВ Профітплюс за товар в загальній сумі 3024000,00 грн (в т.ч. ПДВ 504000,00 грн).

Податок на додану вартість, згідно з виданими податковими накладними, включено ТзОВ Профітплюс до складу податкових зобовязань декларації з податку на додану вартість за жовтень 2016 року в сумі 227302359,00 грн.

На підтвердження господарських відносин з ТзОВ ОСОБА_3 Сервіс позивач надав наступні документи: копії видаткових накладних та податкових накладних за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року; податкову декларацію з податку на додану вартість за жовтень 2016 року та уточнюючий розрахунок податкових зобовязань з податку на додану вартість у звязку з виправленням самостійно виявлених помилок (період, що уточнюється грудень 2016 року); фінансовий звіт субєкта малого підприємництва ТзОВ Профітплюс (баланс станом на 31 березня 2016 року); звіт про продаж і запаси товарів (продукції) в оптовій торгівлі ТзОВ Профітплюс за І квартал 2016 року; звіт про дебетові і кредитові операції по рахунку 7421 з 01 листопада 2016 року по 30 листопада 2016 року; оборотно-сальдова відомість за І квартал 2016 року; оборотно-сальдова відомість по рахунку: 361 за 03 грудня 2015 року по 31 грудня 2016 року, а також за 2016 рік; відомість про розхід ТМЦ за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року; договір оренди приміщення №01/10/16-2 від 01 жовтня 2016 року, згідно п.1.1 якого ТзОВ Трентова ЛТД (орендодавець) передає, а ТзОВ Профітплюс (орендар) приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення (склад) площею 218 м2 згідно поверхового плану, які розташовані за адресою: м. Львів, вул. Персенківка,70 (надалі приміщення). Приміщення надається орендарю для використання його орендарем у господарській діяльності: для зберігання товарів. Відповідно до п.1.4 договору, передача приміщення оформлюється сторонами шляхом підписання акту прийому-передачі приміщення протягом 5 днів з моменту підписання цього договору. Окрім того, у п.3.1 договору визначено, що орендна плата сплачується орендарем у 1500,00 грн в місяць, в т.ч. ПДВ; акт прийому-передачі нежитлового приміщення в користування до договору оренди від 01 жовтня 2016 року, згідно якого 01 жовтня 2016 року ТзОВ Трентова ЛТД передало, а ТзОВ Профітплюс прийняло в користування нежитлове приміщення площею 218 м2, яке розташоване за адресою: м. Львів, вул. Персенківка,70; митні декларації та товарно-транспортні накладні; рахунки та інвойси; сертифікати дезінфекції та сертифікати якості; акти про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу; протокол державної санітарно-епідеміологічної експертизи №717/172 від 13 вересня 2016 року та звіт №727/2016 від 13 вересня 2016 року до нього щодо комплекту документів щодо використання в Україні одягу, взуття, текстильних виробів (постільна та столова білизна, рушники, ковдри, штори, скатертини) бувших у використанні (5000 тонн), код УКТЗЕТ 6309, відправник/сортувальник ESTELLIA BUSINESS s.r.o., Чеська республіка.

Наведеними документами, які, як вбачається з їх змісту, відповідають вимогам до первинних документів, встановленим Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підтверджується фактичне отримання позивачем послуг від контрагента ТзОВ ОСОБА_3 Сервіс.

Також зазначені податкові накладні не мали недоліків, а порядок їх заповнення відповідає чинному на момент їх виписки законодавству.

Отже, з дня отримання податкових накладних у позивача виникло право формувати податковий кредит по взаєморозрахунках з даним контрагентом.

Щодо висновків контролюючого органу про непідтвердження ТзОВ Профітплюс джерела придбання реалізованого контрагентам портландцементу в кількості 1735 тонн на загальну суму 2087014,00 грн, що призвело до заниження податку на прибуток в сумі 375663,00 грн, то колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи слідує, що вказаний портландцемент позивач придбавав у постачальників ТзОВ Львівенергоком, ТзОВ Київська енергетична будівельна компанія-4, ТзОВ ЗахідЕнергоСпецМонтаж та ТзОВ Камерія.

На підтвердження походження придбаного у ТзОВ Львівенергоком, ТзОВ Київська енергетична будівельна компанія-4, ТзОВ ЗахідЕнергоСпецМонтаж та ТзОВ Камерія та реалізованого в подальшому портландцементу ТзОВ Універсалгарантмаркет та ТзОВ Центрбудпостач позивач надав суду наступні документи: видаткові накладні за листопад-грудень 2016 року (постачальники: ТзОВ Львівенергоком, ТзОВ Київська енергетична будівельна компанія-4, ТзОВ ЗахідЕнергоСпецМонтаж, ТзОВ Камерія); податкові накладні за грудень 2016 року (покупці: ТзОВ Західна логістика, ТзОВ Універсалгарантмаркет, ТзОВ Хорса Груп, ТзОВ Центробудпостач); податкова декларація з податку на прибуток підприємства за І квартал 2016 року; товарно-транспортні накладні; відомість про прихід ТМЦ за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року та з 01 січня 2016 року по 01 грудня 2016 року; розхідна накладна №5817 від 11 листопада 2016 року; оборотно-сальдові відомості по рахунку: 361 за 2016 рік по контрагентам: ТзОВ Західна логістика, ТзОВ Універсалгарантмаркет, ТзОВ Хорса Груп, ТзОВ Центробудпостач. Поставка товару здійснювалась автомобільним перевізником ТОВ КАМ-ТРАНС, пункт розвантаження: м. Львів, вул. Персенківка,70. Оплата за придбані товарно-матеріальні цінності проводилась в безготівковій формі.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів дійшла висновку, що на підставі належних, допустимих та достатніх доказів встановлено факти реального отримання ТзОВ «Профітплюс» від ТзОВ Львівенергоком, ТзОВ Київська енергетична будівельна компанія-4, ТзОВ ЗахідЕнергоСпецМонтаж та ТзОВ Камерія товарів, підтвердження здійснення господарських операцій з ТзОВ ОСОБА_3 Сервіс первинними документами, які відповідають вимогам законодавства. Тому, у податкового органу не було законних підстав для висновків про неправомірність формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість та податку на прибуток по взаєморозрахунках з ТзОВ ОСОБА_3 Сервіс за період, що перевірявся.

Щодо твердження відповідача про відсутність у ТзОВ ОСОБА_3 Сервіс трудових, матеріальних ресурсів, виробничих потужностей, транспортних засобів, то такі самі по собі не є доказом безтоварності господарських операцій за участю цього постачальника; ці доводи є оцінкою контрагента, за дії та поведінку яких позивач не може нести відповідальність. Крім того, у комерційній діяльності виконання поставок товарів, робіт, послуг не завжди вимагає наявності власних основних та транспортних засобів, значної кількості персоналу; звичаями ділового обороту встановлені й інші можливості залучення матеріальних ресурсів без реєстрації в уповноважених органах (як-от - на умовах оренди, найму за цивільними договорами тощо).

Співставлення даних податкової звітності з бази автоматизованого контролю, як етап контрольно-перевірочної роботи не передбачає здійснення податковим органом оцінки дотримання платником вимог податкового законодавства та аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника. Адже питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджуються податковим органом при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов'язаних з нарахуванням і сплатою податку.

У податковому праві визначається критерій добросовісності платника, який передбачає законність дій платника у сфері податкових правовідносин (у тому числі і щодо формування даних податкового обліку), доки це не спростовано у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

При цьому, колегія суддів вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумними сумнівом". Так, наведені відповідачем аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентами, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління".

В той же час, відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності чи недотримання принципу належної обачності при виборі контрагента, як і не доведено правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Доводи апелянта про те, що в представлених ТзОВ Профітплюс до перевірки видаткових накладних відсутні обовязкові реквізити (такі як: інформація про покупців, ідентифікація матеріально-відповідальних, що приймали товар), колегія суддів вважає помилковими, оскільки такі носять оціночний характер та не є безумовною підставою для висновку про позбавлення їх юридичної сили та доказовості, а відтак не є і підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних, зокрема інших первинних документів, випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися). При цьому в умовах дії такого принципу фінансової звітності, як превалювання сутності над формою, який полягає в тому, що операції обліковуються відповідно до їх дійсної сутності, а не лише виходячи з правильності їх юридичного оформлення та документування, у податковому обліку господарські операції мають відображатися відповідно до їх реального економічного змісту. Для цілей оподаткування зміст господарської операції має встановлюватися на підставі аналізу дійсних змін майнового стану її учасників. Документальне оформлення є лише формою представлення інформації про юридичний факт, тоді як саме з юридичним фактом податкове законодавство пов'язує зміни у податковому обліку платника.

Колегія суддів вважає, що твердження відповідача про відсутність товарно-транспортних накладних та довіреностей на отримання товару покупцем, що свідчать про безпідставне включення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість та зменшення оподатковуваного доходу на суму витрат, не слід брати до уваги, оскільки в матеріалах справи наявні товарно-транспортні накладні щодо частини поставлених товарів ТзОВ «Камерія» від 04 листопада 2016 року № 2566, № 2563, № 2562, № 2561, № 2560, № 2572, № 2565, № 2564, № 2571, № 2570, 2568, № 2567. Щодо товарно-транспортних накладних та довіреностей на отримання іншої частини товару покупцем, то колегія суддів зазначає, що товарно-транспортні накладні та довіреності не є первинними документами, що впливають на формування податкового кредиту чи доводять факт або реальність господарської операції, а сама по собі відсутність товарно-транспортних накладних та довіреностей, за наявності доказів, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій та використання таких операцій у власній господарській діяльності, не свідчить про допущення порушення вимог податкового законодавства. Жоден нормативно-правовий акт в Україні не ставить у залежність наявність товарно-транспортних накладних та довіреностей і формування податкового кредиту. Разом з тим, згідно з п.3.1 договору №24/10 від 24 жовтня 2016 року поставка товару відбувається на умовах самовивозу зі складу продавця за власний рахунок та власними засобами покупця. Тобто, позивач не є особою, що транспортувала відповідний товар, вказані дії здійснював його контрагент.

Щодо доводів апелянта про наявність податкової інформації про те, що платник ТОВ ОСОБА_3 Сервіс не знаходиться за місцезнаходженням, колегія суддів зазначає наступне.

Вказані відомості не можуть свідчити про невиконання чи неможливості виконання таким суб`єктом господарювання договірних зобов`язань перед позивачем. При цьому, належним доказом відсутності підприємства за місцезнаходженням є наявність запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Однак, відповідний витяг з реєстру з наявністю такого запису в матеріалах справи відсутній.

Разом з тим, відсутність контрагента за адресою, вказаною в установчих документах, не впливає на право платника-покупця врахувати при визначенні бази оподаткування податок на додану вартість та не свідчить про недобросовісність платника, адже чинне законодавство не містить вимог, які б забороняли суб'єктам господарювання вести господарську діяльність за адресою відмінною, ніж адреса реєстрації. Недобросовісність платника настає у разі існування змови платника з його контрагентом, здійснення ними узгоджених, взаємозалежних, не обумовлених ринковими механізмами дій, які керовані єдиним органом або особою з метою досягнення вигідних для одного з суб'єктів (позивача у справі) результатів у сфері оподаткування. У справі, що переглядається, відповідних обставин перевіркою не виявлено.

Колегія суддів вважає твердження відповідача про невідповідність номенклатури придбаного ТзОВ ОСОБА_3 Сервіс та реалізованого ним товару іншим покупцям та про відсутність залишків у ТзОВ ОСОБА_3 Сервіс товарно-матеріальних цінностей по контрагенту-покупцю ТзОВ Профітплюс помилковими, так як такі не можуть виступати свідченням безтоварності спірних операцій, а лише стосуються порядку обліку цим контрагентом здійснюваних ним операцій.

При цьому, позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни. У разі якщо контрагентами були допущені порушення норм податкового чи норм іншого законодавства, зокрема і щодо подання звітності та декларування податкових зобов'язань, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цих осіб.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність висновків відповідача про порушення ТзОВ «Профітплюс» податкового законодавства та про підставність та правомірність формування позивачем податкового кредиту.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. 160, ст. 195, ст. 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ст. 254 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2017 року у справі № 813/2415/17 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_6

Повний текст судового рішення виготовлено 14 грудня 2017 року.