Справа № 803/1561/17
Суддя: Волдінер Фелікс Арнольдович
Дата ухвалення: 2017-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року Справа № 803/1561/17

Волинський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Волдінера Ф.А.,

суддів Каленюк Ж.В., Костюкевича С.Ф.,

при секретарі судового засідання Шафранюк І.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Міністерства соціальної політики України про зобов'язання виконати вимоги статті 46 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» та Постанови Кабінету Міністрів України від 29 липня 1994 року № 521 в частині організації виготовлення та вручення ОСОБА_1 нагрудного знака «Ветеран праці».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зверненні до Міністерства соціальної політики України від 26 червня 2017 року, крім сприяння видати посвідчення «Ветеран праці», позивач просив надати також і нагрудний знак «Ветеран праці». Однак міністерство лише повідомило про виготовлення бланків посвідчень.

У повторному зверненні до Міністерства соціальної політики України позивач знову просив видати нагрудний знак «Ветеран праці», однак відповідач у своїй відповіді від 05 вересня 2017 року зазначає, що за бюджетною програмою 2501090 «Створення і програмно-технічне забезпечення системи інформаційно-аналітичної підтримки, інформаційно-методичне забезпечення та виготовлення бланків посвідчень і нагрудних знаків для системи соціального захисту» міністерство здійснює закупівлю, у тому числі, бланків посвідчень «Ветеран праці». Зазначено, що за наявності фінансової можливості буде здійснено виготовлення нагрудних знаків та розподілено між областями.

Вважає дії Міністерства соціальної політики України протиправними з тих підстав, що відсутність бюджетних асигнувань та відсутність коштів, як причина невиконання своїх зобов'язань, не може бути підставою для невиконання вимог закону.

У судове засідання позивач та його представник не прибули, проте 13 грудня 2017 року подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 263.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно з частиною четвертою статті 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних доказів.

Частиною першою статті 41 КАС України визначено, що у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, оскільки позивач, представник позивача та представник відповідача, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не прибули, при цьому позивачем та його представником було заявлено письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності, а дану справу можливо розглянути і вирішити на підставі наявних у ній доказів, тому суд дійшов висновку, що дану справу можливо розглянути за відсутності сторін, без фіксування судового засідання технічними засобами.

Дослідивши подані суду письмові докази, колегія суддів дійшла висновку, що адміністративний позов слід задовольнити повністю з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що 26 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Міністерства соціальної політики України про видачу посвідчення «Ветеран праці» з нагрудним знаком.

Управління у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції Мінсоцполітики листом від 28 липня 2017 року № 641/0/167-17/40 повідомило позивача, що відповідач у 2016 році виготовив та листом від 27 грудня 2016 року № 802/0/166-16/40 поінформувало структурні підрозділи соціального захисту населення обласних та Київської міської державних адміністрацій про необхідність отримання виділених бланків посвідчень. Для Волинської області передбачено 1 000 таких бланків.

01 вересня 2017 року ОСОБА_1 повторно звернувся із заявою до Міністерства соціальної політики України у якій зазначив, що у липні 2017 року звертався до міністерства з проханням видати посвідчення «Ветеран праці» з нагрудним знаком. Однак дане питання вирішено частково, а тому позивач просить видати нагрудний знак «Ветеран праці».

Управління у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції Мінсоцполітики розглянуло звернення ОСОБА_1 стосовно видачі нагрудного знака «Ветеран праці» та повідомило наступне.

Положенням про порядок видачі посвідчення і нагрудного знака «Ветеран праці», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1994 року № 521, визначено, зокрема, що посвідчення і нагрудний знак видаються ветеранам праці за місцем їх проживання органами праці та соціального захисту населення.

За бюджетною програмою 2501090 «Створення і програмно-технічне забезпечення системи інформаційно-аналітичної підтримки, інформаційно-методичне забезпечення та виготовлення бланків посвідчень і нагрудних знаків для системи соціального захисту» міністерство здійснює закупівлю, у тому числі, бланків посвідчень ветеран праці.

Пільги ветеранам надаються на підставі посвідчення, а не нагрудного знака, тому з урахуванням обмеженого фінансового ресурсу прийнято рішення про першочергове забезпечення ветеранів саме посвідченнями.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Основні засади державної політики щодо ветеранів праці та інших громадян похилого віку визначає Закон України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» від 16 грудня 1993 року № 3721-ХІІ (далі - Закон № 3721-ХІІ).

Відповідно до Закону № 3721-ХІІ ветеранами праці визнаються громадяни, які працювали на підприємствах, в установах, організаціях, об'єднаннях громадян, фізичних осіб, мають стаж роботи 40 років - для чоловіків і 35 років - для жінок і вийшли на пенсію.

Статтею 46 цього ж Закону встановлено, що ветеранам праці видаються посвідчення про право на пільги та нагрудні знаки.

Порядок виготовлення і видачі посвідчень та нагрудних знаків встановлюється Кабінетом Міністрів України від 29 липня 1994 року № 521 (далі - Порядок № 521).

Згідно з пунктом 2 Порядку № 521 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветерана праці, на підставі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Посвідчення і нагрудний знак видаються ветеранам праці за місцем їх проживання органами праці та соціального захисту населення, а ветеранам праці із числа осіб, зазначених у частині другій статті 10 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» - органами, що здійснюють їх пенсійне забезпечення відповідно до законодавства.

Так, на неодноразові звернення позивача, 30 серпня 2017 року Управлінням соціального захисту населення Виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області ОСОБА_1 видано посвідчення «Ветерана праці» НОМЕР_1.

При цьому, нагрудний знак «Ветеран праці» Міністерство соціальної політики України не видало з підстав обмеженого фінансового ресурсу та зазначило, що за наявності фінансової можливості буде здійснено виготовлення нагрудних знаків.

Суд не погоджується з позицією відповідача, оскільки посилання суб'єкта владних повноважень на відсутність бюджетних асигнувань та відсутність коштів, як причина невиконання зобов'язань, не може бути підставою для невиконання вимог чинного законодавства України, зокрема, статті 46 Закону № 3721-ХІІ.

Аналогічна позиція викладена у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Сук проти України» (Заява № 10972/05), у якій Суд не прийняв до уваги аргумент Уряду щодо бюджету, оскільки державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов'язань. Тому остаточна відмова національних органів у праві заявника, є свавільною і такою, що не ґрунтується на законі.

Відповідно до частини першої статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частиною першою статті 71 цього Кодексу встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 КАС України.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про підставність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, з огляду на що адміністративний позов слід задовольнити повністю.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, за рахунок бюджетних асигнувань з Міністерства соціальної політики України на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 640, 00 грн., сплачений відповідно до квитанції № 2 від 06 листопада 2017 року.

Керуючись статтями 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», Порядку виготовлення і видачі посвідчень та нагрудних знаків встановлюється Кабінетом Міністрів України від 29 липня 1994 року № 521, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Зобов'язати Міністерство соціальної політики України виконати вимоги статті 46 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» та Постанови Кабінету Міністрів України від 29 липня 1994 року № 521 в частині організації виготовлення та вручення ОСОБА_1 нагрудного знака «Ветеран праці».

Постанова набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Головуючий-суддя Ф.А. Волдінер

Судді Ж.В. Каленюк

С.Ф. Костюкевич

Повний текст постанови виготовлений 18 грудня 2017 року