Справа № 802/2066/17-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2017-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 грудня 2017 р. Справа № 802/2066/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Дмитришеної Р.М.,

за участю:

секретаря судового засідання: Макарової К.В.

представника позивача в режимі відеоконференції ОСОБА_1

без участі відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2

до: Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області

про: встановлення відсутності компетенції суб"єкта владних повноважень

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 з адміністративним позовом до Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про встановлення відсутності компетенції суб"єкта владних повноважень.

Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що 17.10.2017 останній отримав постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 54874941 від 13.10.2017 з примусового виконання постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія БР №366279. Вказана постанова винесена старшим державним виконавцем Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Євстігнєєвим Олександром Сергійовичем за відсутності компетенції та повноважень, в зв"язку із чим позивач звернувс до суду із вказаним адміністратвиним позовом.

Представник позивача підтримала заявлені позоні вимоги, викладені в позовній заяві, та просила суд задовольнити адміністратвиний позов.

Відповідач в судове засідання не прибув, натомість направив заперечення за вх. №26787 на адміністративний позов відповідно до яких, просить відмовити у задоволенні позовни вимог.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити з огляду на наступне.

Так, поліцейським УПД ГУНП в Одеській області винесено постанову серія БР №366279 від 01.09.2017р. про накладення адміністративно стягнення на ОСОБА_2 по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Не погоджуючись із постановою серія БР №366279 ОСОБА_2, відповідно до положень ст. 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення та в строк, передбачений статтею 289 цього ж Кодексу, оскаржив її до Центрального органу Управління Поліції (Національна Поліція) та подав скаргу в орган, який її виніс за допомогою засобу поштового зв'язку, яке згідно інформації Укрпошти поштове відправлення із штрихованим ідентифікатором: 030, отримано 08.09.2017.

В подальшому, старшим державним виконавцем Шаргородського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області розглянуто заяву начальника УПД ГУНП в Одеській області про примусове виконання постанови №БР 366279 від 01.09.2017 про стягнення з ОСОБА_2 штрафу в розмірі 1020,00 грн та відкрито виконавче провадження від 13.10.2017 за №54874941.

Такі дії відповідача позивач вважає протиправними, тому звернувся до суду з вимогами про встановлення відсутності компетенції (повноважень) Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області приймати до виконання постанови територіальних органів Управління Укртрансбезпеки, які не визнані законом виконавчими документами.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з наступного.

Компетенція - це сукупність юридично установлених повноважень, прав і обов'язків конкретного органа чи посадової особи та визначає його місце в системі державних органів. Юридичний зміст поняття "компетенція" включає в себе такі елементи: предмети підпорядкування (коло об'єктів, явищ, дій, на які розповсюджуються повноваження); права і обов'язки, повноваження органа чи особи: відповідальність; відповідність поставленим цілям, задачам і функціям.

Так, завданням адміністративного судочинства, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Приписами п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України передбачено, що справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України, суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суд зазначає, що пунктом 3 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Компетенція - це сукупність повноважень, прав та обов'язків державного органу, установи або посадової особи, які вони зобов'язані використовувати для виконання своїх функціональних завдань.

Під компетенційними спорами розуміються спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі делегованих повноважень.

Компетенцію державного органу чи посадової особи становлять їхні повноваження, визначені законом. Внаслідок різного тлумачення законодавства компетенція суб'єктів владних повноважень може перетинатися, внаслідок чого виникає компетенційний спір.

Завдання суду у компетенційних спорах - з урахуванням загального завдання адміністративного судочинства розв'язати законодавчі колізії, що обумовили виникнення спору, а також усунути наслідки дублювання повноважень чи зловживання ними.

З огляду на викладене вище вбачається, що позивачем у компетенційних спорах повинен бути суб'єкт владних повноважень, якщо він вважає, що інший суб'єкт владних повноважень - відповідач - своїм рішенням або діями втрутився у його компетенцію або у випадку, коли прийняття такого рішення чи вчинення дій є його прерогативою.

Таким чином, спори, визначені пунктом 3 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, можуть виникати внаслідок різного тлумачення суб'єктами владних повноважень законодавства щодо їхньої компетенції на вирішення певних питань у сфері управління. Також спори з приводу компетенції виникають у разі виявлення привласнення повноважень іншого суб'єкта владних повноважень або перевищення власних повноважень.

Пунктом 6 частини четвертої статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративний позов може містити вимогу про встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що адміністративний позов, відповідно до приписів пункту 6 частини четвертої статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України, може містити вимогу про встановлення відсутності компетенції, однак, така вимога може мати місце лише у спорі між близькими за функціями суб'єктами владних повноважень, що виник з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Таким чином, позовна вимога позивача про встановлення відсутності компетенції (повноважень) відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області приймати до виконання постанови територіальних органів Управління Укртрансбезпеки, які не визнані законом виконавчими документами не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки спір щодо відсутності компетенції (повноважень) допускається виключно між суб'єктами владних повноважень.

Отже в даному випадку позивач має право звернутись до суду з позовом про оскарження постанов про відкриття виконавчих проваджень, а не встановлення відсутності компетенції приймати до виконання постанови територіальних органів Управління Укртрансбезпеки. А тому, позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного, на його думку, права.

До того ж відповідно до ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів:

1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;

2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом;

3) виконавчих написів нотаріусів;

4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій;

5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди;

6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами;

8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України;

9) рішень (постанов) суб'єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Відтак, суд дійшов висновку, що вірним способом захисту такого права є оскарження постанов про відкриття виконавчого провадження.

Щодо обраного способу захисту представник позивача вказала, що відповідачем, окрім даної постанови від 13.10.2017 за ВП №54874941 винесено ще ряд постанов про відкриття виконавчого провадження, що вказує на систематичний характер, а тому представник позивача зазначає, що слід визнати саме відсутність компетенції у відповідача щодо відкриття виконавчого провадження за виконавчим документами, які не набрали законної сили.

Враховуючи мотиви, озвучені представником позивача, суд не може надати оцінку тим діям та рішенням суб"єкта владних повноважень, які не охоплені предметом спору.

Згідно частини другої статті 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві.

Отже, вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб'єктів владних повноважень, при цьому вихід за межі позовних вимог повинен бути пов'язаний із захистом саме тих прав щодо яких подана позовна вимога.

Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивач не є тим суб'єктом, який наділений правом звертатись до адміністративного суду з позовом про встановлення відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Відповідно до положень ст. 94 КАС України, судові витрати позивачу не повертаються.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні адміністративного позову - відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна