Справа № 815/4551/17
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2017-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4551/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Вовченко O.A.,

секретар судового засідання Соколова М.С.,

за участі:

перекладача - ОСОБА_1

позивача - ОСОБА_2

представника позивача - ОСОБА_3., (згідно ордеру та витягу з угоди),

представника відповідача - Лазарєвої Т.С., (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов уточнений адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, в якому позивач просить суд скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 106 від 18 червня 2017 року, яким прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання, щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відношенні ОСОБА_2, громадянина Королівства Йорданія, подовжити довідку про звернення за захистом в Україні № 004327 та повернути вилучений паспорт на ім'я ОСОБА_2 НОМЕР_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне. 23.08.2013 року ОСОБА_2 одружений з громадянкою України - Аль Хомсі Олена Степанівна. 03.11.2014 року ОСОБА_2, громадянину Королівства Йорданія, було надано довідку про звернення за захистом в Україні № 004327, яка є підставою законного перебування в Україні. Дана довідка неодноразово продовжувалось відділом по роботі з біженцями Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, а саме: 03.01.2015 року, 03.02.2015 року, 03.03.2015 року, 03.04.2015 року, 03.05.2015 року. З 26.12.2014 року позивач зареєстрований за місцем перебування в АДРЕСА_1. 25.04.2014 року органом Міністерства доходів та зборів України в Донецької області позивачу присвоєно номер платника податків - НОМЕР_2. 01.06.2017 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, з порушенням вимог чинного законодавства було вилучено оригінал паспорту на ім'я ОСОБА_2 серії К 189594 без чіткого оголошення причин таких дій. 27.06.2017 року без жодних пояснень та можливості надати можливість відстояти свої права, позивачу було вручено повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 08.06.2017 року (далі - повідомлення про відмову). Управління не наводить жодної конкретної підстави на користь обґрунтування повідомлення про відмову. У повідомленні про відмову жодним чином не врахований та не відображений той факт, що в Україні в позивача є родина (дружина); далі по тексту повідомлення зазначено ряд посилань на газетні статті, які взагалі жодним чином не мають відношення до ОСОБА_2. Так, сторінка 2 та 3 повідомлення про відмову цитують посилання на статті електронних видань: www.ru.europenews.com, www.gazeta.ru, www.riataza.com. В повідомленні про відмову не зазначено ні номера ні дати рішення Управління яке стало підставою для вручення мені повідомлення про відмову, а тому потрібно було додатково звертатися для його отримання. Повернутися в Йорданію зі своєю дружиною позивач не може. Управлінням та жодним іншим органом України не приймалося жодного рішення стосовно вилучення вищевказаного паспорту. Крім того, позивачем не здійснено жодного правопорушення на території України, та не здійснено жодних неправомірних дій. Управління безпідставно вилучило паспорт, який держава Україна не видавала та який, відповідно до чинного законодавства України не є її власністю. Стосовно розписки про отримання на зберігання, зазначає, що жодної передачі на зберігання не відбувалось, адже зазначений документ просто був безпідставно та незаконно вилучений. Позивачу стало відомо, що відповідно до наказу Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС України в Одеській області № 106 від 18.06.2017 року ОСОБА_2 було надано повідомлення про відмову. З наказом № 106 від 18.06.2017 року ОСОБА_2 ознайомлено не було. Про прийняття оскаржуваного наказу № 106 від 18.06.2017 року ОСОБА_2 стало відомо лише 15.08.2017 року, однак його зміст та підстави прийняття пояснені не були. Таким чином, Управлінням не було надано жодної законної та обґрунтованої у відповідності до вимог чинного законодавства підстави прийняття наказу № 106 від 18.06.2017 року.

З урахуванням вищенаведеного та з посиланням на п. 2.2 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені Наказом МВСУ від 07.09.2011 року № 649, ст.ст. 2, 8, 22 Загальної декларації прав людини, ст.3, 55, 56 Конституції України ст.ст.7-8, ч.ч.1 ст.12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» позивач вважає, що наказ ГУ ДМС в Одеській області про відмову у оформленні документів для вирішення питання щодо визначення біженцем підлягає скасуванню.

Від відповідача надійшли до суду заперечення проти адміністративного позову ( т.1 а.с.84-89), в яких зазначено, що ГУ Державної міграційної служби в Одеській області не визнає даний адміністративний позов та вважає, що заява позивача не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. У своїх запереченнях представник відповідача стверджує про відсутність умов передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Виїзд з країни громадянської належності зі слів позивача, відбувся через конфлікт з плем'ям бедуїнів Аль Адван. Причину, за якої позивач наразі не може повернутися до країни походження, мотивує тим, що у випадку повернення на батьківщину його життя може бути у небезпеці. 24.04.2013 року позивач вперше звернувся до територіального підрозділу ДМС в Донецькій області із заявою про набуття міжнародного захисту. За результатами всебічного розгляду заяви ГУ ДМС в Донецькій області було складено рекомендаційний висновок від 26.07.2013 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який був підтриманий відповідним рішенням ДМС від 02.08.2013 № 462-13. Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, позивач звернувся з адміністративним позовом до Донецького окружного адміністративного суду. Ухвалою Вищого адміністративного суду України, за якою касаційна скарга позивача була залишена без задоволення. За матеріалами особової справи, позивач вибув з Йорданії 26.01.2013 авіарейсом Амман (Йорданія) - Київ (Україна). Державний кордон України перетнув легально, 26.01.2013, на підставі паспортного документу серії К 189594 та одноразової візи типу С №Y 06390417. ОСОБА_2 ніколи не був членом жодних політичних, громадських, молодіжних, релігійних, військових чи інших організацій як в країні громадянської належності, так і на території нашої країні. 01.06.2017 року позивач повторно звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Щодо причин звернення за міжнародним захистом, ОСОБА_2 розповів про неможливість повернення до Йорданії через конфлікт з плем'ям бедуїнів Аль Адван та необхідність легального перебування на території України. З матеріалів особової справи позивача спостерігається, що він тривалий час (більше двох років) перебував у категорії нелегального мігранта на території нашої країни, порушуючи норми українського законодавства. За результатами аналізу матеріалів заяви та особової справи позивача було встановлено, що його історія переслідування є необґрунтованою та не може бути розглянута у контексті надання міжнародного захисту. Крім цього, отримані пояснення ОСОБА_2 містять суттєві відмінності, наявні елементи зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.

Так. відповідно до заяви від 01.06.2017 на адресу позивача надходили листи з погрозами від членів вищезгаданої родини бедуїнів, однак, з проведеної співбесіди від 08.06.2017 випливає, що з погрозами йому дзвонили на мобільний телефон позивача та двічі приходили за місцем роботи, після чого він був звільнений. У відповідності до співбесіди від 23.05.2013 йому погрожували невстановлені особи. Згідно з проведеним анкетуванням від 06.06.2017, погрози надходили від представників служби безпеки Йорданії, які наполягали на тому, щоб позивач назавжди залишив територію країни громадянської належності, хоча, з протоколу співбесіди від 17.06.2013 вбачається, що вимогою осіб, які начебто погрожували останньому, був переїзд саме з Амману, а не з Йорданії. Також, під час проведення протоколу співбесіди від 23.05.2015 було встановлено, що основною причиною того, що до іншого міста Йорданії позивач не переїхав було те, що всі його родичі проживали в столиці країни. З проведеного анкетування від 06.06.2017 спостерігається, що проблеми в шукача захисту на Батьківщині почались через його небажання одружуватись на дівчині з родини Аль Адван, відповідно до співбесіди від 26.04.2013, погрози почали надходити внаслідок порушення позивачем та його батьками йорданської традиції заручин. Позивач мав можливість вирішити вказаний конфлікт як за допомогою, у разі згоди, племінних звичаїв так і в судовому порядку за законами Йорданії. Відповідач зазначає, що після початку так званого конфлікту між позивачем та вищезгаданою родиною бедуїнів, він протягом більш ніж 3-х місяців проживав в Аммані, де жодних переслідувань не зазнавав (арк. 5 співбесіди від 08.06.2017). Також, всі родичі шукача захисту (батько, матір, дві сестри, два брати) залишились проживати на Батьківщині, м. Амман, жодних утисків не зазнавали, зі слів позивача ситуація в місті є стабільною. Відповідач вказує, що аналізом заяви, анкети та протоколу співбесіди позивача встановлено, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник особисто не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Зазначене додатково підтверджується поясненнями позивача під час співбесіди, де він зазначив, що особисто його ніхто ніколи не переслідував (арк. 5 співбесіди від 08.06.2017). Однією із причин відмови є інформація по країні походження, яка свідчить про те, що при поверненні позивача на територію Йорданії йому нічого не загрожує. На 6 аркуші повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 08.06.2017 № 5/1-187 зазначена підстава, а саме: наказ від 08.06.2017 № 106. Посилаючись на Розділ ІІІ ч. 3.1 пункту (Д) Наказу МВС України № 649 Про затвердження Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідач зазначає, що процедура стосовно національного паспорту була проведена на підставі чинного законодавства.

З урахуванням вищенаведеного та з посиланням на п.1, п.13 ч.1 ст.1, п.6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» та інформацію по країні походження позивача, представник відповідача вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2.

У судовому засіданні позивач, користуючись послугами перекладача ОСОБА_1 та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог з підстав, наведених у позовній заяві.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані до суду документи та матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне

Як вбачається з матеріалів особової справи №2017ОD0077 (т.1 а.с.93-251) та особової справи №2013DN0015 (т.2 а.с.1-279), ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Хашимітського королівства Йорданія, уродженця м.Дамаск, Сирія, проживав за адресою АДРЕСА_2, за національністю - араб, за віросповіданням - іслам, мусульманин-суніт, рідна мова - арабська, володіє англійською, російською мовами, одружений з громадянкою України ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, закінчив 12 класів школи «Абу Хурайра» в м.Амман вул.Драаль Гарбі.

ОСОБА_2 проживав в Хашимітському королівстві Йорданія до 26 січня 2013 року, 26 січня 2013 року позивач вибув з Хашимітського королівства Йорданія авіарейсом Амман (Хашимітське королівство Йорданія) - Стамбул (Республіка Туреччина) - Київ (Україна). На території м. Стамбул (Республіка Туреччина) перебував транзитом. Державний кордон України перетнув легально, 26 січня 2013 року, на підставі паспортного документу серії К 189594, виданого 12.02.2009 року та дійсного до 11.02.2014 року та одноразової візи типу С номер Y06390417, дійсна з 26 січня - 02 лютого 2013 року. Місцем перетину кордону є міжнародний аеропорт «Бориспіль».

24 квітня 2013 року позивач вперше звернувся до Головного управління державної міграційної служби України в Донецькій області із анкетою-заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2 а.с.5-6), у якій зазначив власне ім'я як ОСОБА_2, обґрунтовуючи причини звернення наступним. Позивач зазначає, що закохався у дівчину із впливової сім'ї (Ель Адван), і коли вони про це дізнались, то почали йому погрожувати вбивством, якщо не припинить відносин з нею, оскільки для них велика ганьба, що позивач сирійського походження та не має бедуїнських коренів. Зазначав, що не має нікого, хто б його захистив та що не може повернутись у країну його походження Сирію через громадянську війну.

26 липня 2013 року за результатами розгляду особової справи заявника №2013DN0015 ГУ ДМС в Донецькій області дійшло висновку про доцільність відмовити громадянину Хашимітського королівства Йорданія ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов передбачених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (т.2 а.с.158-196).

02 серпня 2013 року заступник голови Державної міграційної служби України відповідно до ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» прийняв рішення №462-13 про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2 а.с.168).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2013 року позов ОСОБА_2 (ОСОБА_2) задоволено частково, скасовано рішення ДМС України №462-13 від 02 серпня 2013 року та зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву позивача (т.2 а.с.183-191).

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2013 року (т.2 а.с.192-199) апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на вищевказану постанову залишено без задоволення а саму постанову Донецького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2013 року - без змін.

24 лютого 2014 року за результатами розгляду особової справи заявника №2013DN0015 ГУ ДМС в Донецькій області дійшло висновку про відмову громадянину Хашимітського королівства Йорданія ОСОБА_2 (ОСОБА_2) Мустафа) у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.227-233).

Рішенням Державної міграційної служби України №80-14 від 28 лютого 2014 року (т.1 а.с.226) ОСОБА_2 (ОСОБА_2) відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що 14 березня 2014 року позивачу було надіслано повідомлення (т.1 а.с.234-235)

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 02 червня 2014 року позов ОСОБА_2 (ОСОБА_2) задоволено, скасовано рішення ДМС України №80-14 від 28 лютого 2014 року та зобов'язано ДМС України прийняти рішення відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (т.1 а.с.196-201).

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2014 року (т.1 а.с.190-195) апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на вищевказану постанову задоволено, постанову Донецького окружного адміністративного суду від 02 червня 2014 року скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 (ОСОБА_2) - відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07 квітня 2015 року (т.1 а.с.181-182) касаційну скаргу ОСОБА_2 (ОСОБА_2) залишено без задоволення, а постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2014 року - без змін.

01 червня 2017 року позивач повторно звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.113-115), у якій зазначив власне ім'я як ОСОБА_2, обґрунтовуючи причини звернення наступним. Позивач зазначає, що не може повернутись в Йорданію, де йому загрожує смертна кара по закону Шаріату (Корану), оскільки його сім'я не належить до корінного бедуїнського населення Йорданії. Позивач, не будучи бедуїном, спробував одружитись на дівчині із багатого клану Аль Адван. Члени роду Аль Адван вважають, що від збезчестив їх родину, оскільки таємно зустрічався із Самах Аль Адван, порушив обряд заручин, з'явившись на нього лише з батьками а не з всією родиною. До позивача приходили листи з обіцянкою смертної кари, якщо від не залишить у спокої дівчину з роду Аль Адван. Під час перебування в Україні позивачу повідомили, що якщо він повернеться, то його очікує смертна кара по кровному закону клану Аль Адван.

08 червня 2017 року за результатами розгляду особової справи заявника №2017ОD0077 управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області дійшло висновку про доцільність відмовити громадянину Хашимітського королівства Йорданія ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, через відсутність умов передбачених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту(т.1 а.с.143-150).

Вказаний висновок управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області обґрунтувало, тим що за результатами аналізу матеріалів заяви та особової справи заявника було встановлено, що його історія переслідування є необґрунтованою та не може бути розглянута у контексті надання міжнародного захисту. Крім цього, отримані пояснення шукача захисту містять суттєві відмінності, наявні елементи зловживання процедурою набуття міжнародного захисту. Так, відповідно до заяви від 01.06.2017 року, на адресу заявника надходили листи з погрозами від членів родини бедуїнів, однак, з проведеної співбесіди від 08.06.2017 року випливає, що з погрозами йому дзвонили на мобільний телефон особи та двічі приходили за місцем роботи, після чого він був звільнений. У відповідності до співбесіди від 23.05.2013 року, шукачу захисту погрожували невстановлені особи, згідно з проведеним анкетуванням від 06.06.2017 року, погрози особі надходили від представників служби безпеки Йорданії, які наполягали на тому, щоб заявник назавжди залишив територію країни громадянської належності, хоча з протоколу співбесіди від 17.06.2013 року вбачається, що вимогою осіб, які начебто погрожували останньому, був переїзд саме з Амману, а не з Йорданії. Також, під час проведення протоколу співбесіди від 23.05.2015 року було встановлено, що основною причиною того, що до іншого міста Йорданії шукач захисту не переїхав було те, що всі його родичі проживали в столиці країни. З проведеного анкетування від 06.06.2017 року спостерігається, що проблеми в шукача захисту на Батьківщині почались через його небажання одружуватись на дівчині з родини Аль Адван, відповідно до співбесіди від 26.04.2013 року, погрози почали надходити внаслідок порушення заявникові та його батьками йорданської традиції заручин. Також, зазначено, що після початку так званого конфлікту між шукачем захисту та вищезгаданою родиною бедуїнів, він протягом більш ніж 3 місяці проживав в Аммані, де жодних переслідувань не зазнавав (арк. 5 співбесіди від 08.06.2017 року). Також, всі родичі шукача захисту (батько, матір, дві сестри, два брати) залишились проживати на Батьківщині, м. Амман, жодних утисків не зазнавали, зі слів заявника, ситуація в місті є стабільною (арк. 3,4 співбесіди від 08.06.2017 року). З матеріалів особової справи шукача захисту спостерігається, що він тривалий час (більше двох років) перебував у категорії нелегального мігранта на території нашої країни, порушуючи норми українського законодавства, у зв'язку з чим на особу було складено протокол та постанову про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 203 КУпАП (з 03.04.2015 року до моменту звернення за міжнародним захистом). Зазначене також вказує на незацікавленість особи в питанні отримання міжнародної форми захисту. звернення особи мотивоване необхідністю легального перебування на території нашої країни, також заявник бажає заручитись підтримкою територіального підрозділу ДМС в питанні отримання дозволу на імміграцію в Україну за дружиною, громадянкою України (арк. 3,5 співбесіди від 08.06.2017 року). Таким чином, з огляду на вищевказане, наявні елементи зловживання процедурою набуття міжнародного захисту. Відмова в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не передбачає примусове повернення чи видворення з території України, у разі наявності інших підстав для законного перебування відповідно до ЗУ «Про імміграцію». Правовою системою Йорданії затверджена узгодженість дій в питанні вирішення конфліктів племінними законами. Таким чином заявник мав можливість вирішити вказаний конфлікт як за допомогою, у разі згоди, племінних звичаїв так і в судовому порядку, за законами Йорданії. Аналізом заяви, анкети та протоколу співбесіди шукача захисту встановлено, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник особисто не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Зазначене додатково підтверджується поясненнями особи під час співбесіди, де він зазначив, що особисто його ніхто ніколи не переслідував (арк. 5 співбесіди від 08.06.2017 року). Інформацією по країні громадянської належності встановлено, що соціально-політична ситуація в Йорданії є стабільною, спостерігається зріст економічних показників. Враховуючи викладене у висновку підсумовано, що заява особи є необґрунтованою, тобто в ній відсутні умови, визначені п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та такою, що носить характер зловживання.

08 червня 2017 року заступник начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» прийняв наказ №106 про відмову ОСОБА_2 оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового статусу (т.1 а.с.11, 142).

08 червня 2017 року ОСОБА_2 було направлено повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про о відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Хашимітського королівства Йорданія, позивач не надав, та обґрунтованих пояснень не навів.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає необхідним зазначити, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Так, позивач надаючи історію свого ймовірного переслідування на батьківщині, що викладені в заяві від 01.06.2017 року зазначає, що члени родини бедуїнів Аль Адван погрожували йому листами, в той час як в анкеті від 06.06.2017 року та у протоколі співбесіди від 08.06.2017 року зазначено, що у позивача почались проблеми із службою безпеки Йорданії, а члени родини Аль Адван погрожували позивачу під час розмови по мобільному телефону. Окрім цього у заяві позивач причиною погроз та переслідування зазначає порушення ним обряду заручин, тоді як у анкеті зазначено, що проблеми почались після скарг Самах з родини Аль Адван, яка образилась на те, що позивач не хотів на ній одружуватись.

Також суд зазначає, що заява від 01.06.2017 року подана особою, якій вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону згідно заяви-анкети від 24.04.2013 року №2013DN0015 та що умови, викладені ОСОБА_2 у таких заявах не відрізняються. Рішення про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №80-14 від 28.02.2014 року не скасовано.

Суд звертає увагу на те, що позивач ніколи не брав участь в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної, релігійної меншості чи до соціальної групи.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача щодо відсутності у позивача підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Таким чином, суд вважає, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань його в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у цілому, позивач не приховує того факту, що на теперішній час ніяких погроз з боку органів державної влади в країні його громадянської належності для нього не існує, проте він бажає стабільно жити в Україні, у зв'язку із чим він фактично і покинув країну походження, цілеспрямовано вирушивши до України. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця, що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В будь якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Хашимітському королівстві Йорданія. Надана ним інформація при викладенні причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в позові та у судовому засіданні щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в Йорданії особисто є безпідставними і не мають реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності, а також підстав для виїзду з Хашимітського королівства Йорданія дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з її обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Як вже встановлено судом, позивач прибув в Україну 26.01.2013 року, однак з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вперше звернувся лише 24 квітня 2013 року. Тобто після спливу строку дії підстави для офіційного перебування в Україні (візи). Після відмови міграційним органом у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка згідно постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 22.12.2014 року та ухвали Вищого адміністративного суду України від 07.04.2015 року не скасована, позивач до країни своєї громадянської належності не повернувся, продовжив нелегально проживати на території України, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності згідно постанови управління з питань шукачів захисту та соціально інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України серії ПН МОД 071595 від 01.06.2017 року (а.с.108-109). А отже, ОСОБА_2 звернувся до міграційної служби фактично для легалізації свого перебування.

На підставі зазначеного, суд вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що за відсутністю підстав, та з урахуванням розбіжностей в інформації наданої заявником, дане звернення розглядається як зловживання процедурою з метою легалізації на території України. Однак ця умова не відповідає критеріям поняття «біженець», а підпадає під поняття «мігрант», у зв'язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, яким ОСОБА_2 відмовлено у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справ і є правомірним. Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що спірне рішення прийнято Головним Управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Щодо вимог позивача в частині продовження довідки про звернення за захистом в Україні №004327 та про повернення вилученого паспорту на ім'я ОСОБА_2, суд зазначає наступне.

Відповідно п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов'язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Частина 7 статті 7 Закону встановлює, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно ч.ч.1, 5, 8 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

01 червня 2016 року управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області під розписку (а.с.20, 120) отримано на зберігання паспортний документ ОСОБА_2 НОМЕР_1 та видано довідку (а.с.10, 199) про звернення за захистом в Україні №007917, термін дії якої продовжено до 04.10.2017 року.

Згідно ч.7 ст.12 вищевказаного закону, у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, або суд прийняв позитивне рішення за скаргою заявника, протягом семи робочих днів з дня отримання такого рішення приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що твердження позивача про те, що відповідачем з порушенням вимог чинного законодавства було вилучено оригінал паспорта ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження, оскільки документ, що посвідчує особу позивача було отримано відповідачем разом із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Натомість позивачу було видано довідку про звернення за захистом в Україні №007917, термін дії якої не підлягає продовженню у зв'язку з визнанням судом правомірною відмови Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до вимог ч.7 ст.12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відтак, на підставі вищенаведеного, суд вважає за доцільне відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 69-71, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №106 від 18.06.2017 року, яким прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відношенні ОСОБА_2, громадянина Королівства Йорданія, подовження довідки про звернення за захистом в Україні №004327 та повернення вилученого паспорта на ім'я ОСОБА_2 НОМЕР_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено та підписано суддею 18 грудня 2017 року.

Суддя Вовченко О.А.

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №106 від 18.06.2017 року, яким прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відношенні ОСОБА_2, громадянина Королівства Йорданія, подовження довідки про звернення за захистом в Україні №004327 та повернення вилученого паспорта на ім'я ОСОБА_2 НОМЕР_1 - відмовити.

18 грудня 2017 року.