Справа № 815/1364/17
Суддя: Федусик А. Г.
Дата ухвалення: 2017-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/1364/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н. В.
Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Федусика А.Г.,

суддів Зуєвої Л.Є. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті ОСОБА_1 апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2017 року за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення ДМСУ від 02 грудня 2016 року № 630-16 про втрату статусу біженця.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2017 року позовні вимоги було залишено без задоволення.

Не погоджуючись з постановою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначається, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що підставою для початку проведення процедури втрати статусу біженця слугував лист ДМС від 31 березня 2016 року №8.6/2035-16 щодо проведення співбесіди із особою у відповідності до інструктивного листа УПШЗ ДМС від 31 березня 2014 року № 17.1/353-14, для з'ясування обставин здійснення поїздок на підставі проїзного документа біженця у період з 01 вересня 2014 року по 01 серпня 2015 року.

На виконання вищезазначеного листа ДМС, для детального з'ясування питання здійснення виїздів з країни на підставі проїзного документа, причин подібних виїздів та маршрутів слідування позивача, з біженцем були проведені протоколи співбесіди від 05 квітня 2016 року та від 17 червня 2016 року, витребувані необхідні для прийняття обґрунтованого рішення документальні докази. Так, під час проведення вищезазначених співбесід, шукач захисту повідомив, що 26 жовтня 2014 року він вибув до Афганістану авіасполученням ОСОБА_1 (Україна) - Дубай (ОАЕ) - Кабул (Афганістан), виїзд та подальше повернення до України відбулись на підставі проїзного документа біженця серії ТО 003480. На території країни громадянської належності позивач перебував приблизно вісім місяців до моменту виїзду з Афганістану 16 липня 2015 року.

Рішенням ДМСУ від 02 грудня 2016 року №630-16 в звязку з відсутністю небезпеки щодо позивача на території Афганістану позивача було позбавлено статусу біженця, що і стало підставою для звернення з даним позовом.

Вирішуючи спірне питання та відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того, що звернення особи за захистом в Україні містить ознаки зловживання процедурою. Так, орган міграційної служби встановив, що ані позивач особисто, ані члени його сім'ї за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувались, побоювання переслідування достовірними доказами не підтверджуються. Суд не прийняв до уваги посилання позивача, як на підставу для задоволення позову на обставини, які він виклав у позовній заяві, у зв'язку з тим, що під час проведення із шукачем захисту протоколів співбесіди від 05 квітня 2016 року та від 17 червня 2016 року, були виявлені суттєві розбіжності в отриманій інформації, порівняно з твердженнями позивача, на підставі яких він отримав статус біженця, що викликає сумніви щодо правдоподібності фактичних обставин, які мали місце під час отримання статусу біженця, а отже позивачем надано інформацію, яка не відповідає дійсності і надана з наміром вчинення омани. При таких обставинах, суд вважав, що дійсною причиною виїзду позивача із країни громадянського походження є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.1 ч.6 ст.11 Закону статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа, зокрема, добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Порядок оформлення втрати і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту, скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту регламентований розділом VII "Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" (далі Правила).

Відповідно до положень п.7 Правил рішення про втрату або позбавлення статусу біженця, або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути прийнято ДМС за поданням територіального органу ДМС за місцем проживання біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Підставами для подання територіальному органу ДМС про втрату чи позбавлення статусу біженця та додаткового захисту є:

а) відомості, отримані безпосередньо територіальним органом ДМС щодо наявності підстав, зазначених у частині першій або п'ятій статті 12 Закону;

б) особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про втрату статусу біженця або додаткового захисту;

в) надходження до територіального органу ДМС клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади про втрату особою статусу біженця або додаткового захисту;

г) надходження до територіального органу ДМС клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади про позбавлення особи статусу біженця або додаткового захисту.

Подання про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вноситься територіальним органом ДМС за власною ініціативою у випадку, якщо особа, яка визнана біженцем або якій надано додатковий захист, повідомила недостовірні відомості чи пред'явила фальшиві документи, що стали підставою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами всебічного вивчення та оцінки документів і матеріалів, що долучені до особової справи, яка надійшла разом з поданням, ДМС приймає одне з таких рішень (додаток 32):

а) про втрату статусу біженця або додаткового захисту;

б) про позбавлення статусу біженця або додаткового захисту;

в) про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

г) про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту або про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною для початку процедури позбавлення статусу біженця став лист ДМС від 31 березня 2016 року № 8.6/2035-16 щодо проведення співбесіди із особою у відповідності до інструктивного листа УПШЗ ДМС від 31 березня 2014 року № 17.1/353-14, для з'ясування обставин здійснення поїздок на підставі проїзного документа біженця у період з 01 вересня 2014 року по 01 серпня 2015 року.

Згідно відомостей Державної прикордонної служби України (Головного центру обробки спеціальної інформації) позивач виїхав з України 26 вересня 2014 року в 14 год. 34 хв. і в'їхав до України 11 липня 2015 року в 13 год. 48 хв.

Щодо причин виїзду до Афганістану, шукач захисту зазначив, що виїхав до країни громадянської належності через ймовірну необхідність надання допомоги власній дружині, яка на той час хворіла та потребувала проведення медичного втручання в Афганістані. Шукач захисту зазначає, що виїзд до Афганістану був крайньою мірою, оскільки ніхто, окрім нього, не зміг би допомогти його дружині.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що біженець повідомив, що він був вимушений виїхати до Афганістану через необхідність бути присутнім під час проведення медичної операції, яка була призначена його дружині у клініці в м. Кабул. Згідно з наданою позивачем довідкою з клініки «Аfghan Ноspital», його дружині був поставлений діагноз 03 квітня 2015 року, після чого їй було зроблено операцію. В той же час, як спостерігається з проведеного із біженцем протоколу співбесіди, він виїхав до Афганістану ще 26 жовтня 2014 року, за п'ять місяців до поставленого його дружині діагнозу, що суперечить наданій позивачем інформації стосовно мети свого виїзду до Афганістану, що ставить під сумнів вказаний мотив виїзду до країни громадянської належності.

Крім того, в протоколі співбесіди від 05 квітня 2016 року, шукач захисту стверджує, що його дружина хворіла протягом двох років, її лікуванням займався рідний брат біженця. В той же час, позивач виїхав до Афганістану лише наприкінці 2014 року. Також, позивачем було зазначено, що в якості причини, за якої він був вимушений виїхати до своєї дружини на Батьківщину, шукач захисту зазначає, що його брати не могли проконтролювати хід лікування його дружини, оскільки в них були свої справи та вони не хотіли брати на себе відповідальності. В той же час, як вбачається з матеріалів особової справи шукача біженця, вже під час його перебування на території Афганістану, його брат займався лікуванням його дружини, виїздив разом з нею на медичне обстеження до Пакистану, що суперечить його твердженням стосовно необхідності його обов'язкової присутності на період лікування його дружини. До того ж, з тверджень шукача захисту можливо визначити, що в його дружини на території країни громадянської належності залишилися проживати мати та сестра, які б могли у випадку необхідності супроводжувати його дружину.

Крім того, слід наголосити, що позивач плутається в своїх твердженнях стосовно характеру операції, яку було зроблено його дружині та на якій, з його слів, він був присутній. Так, під час проведення співбесіди 05 квітня 2016 року позивач стверджував, що його дружині була зроблена операція з видалення каміння у жовчному міхурі. Натомість, в протоколі співбесіди від 17 червня 2016 року, він стверджував, що його дружині робили операцію на нирках. В той же час, згідно з наданої довідки з лікарні «Аfghan», його дружині було зроблено операцію холецистктомїї, тобто операцію з видалення жовчного міхура.

Таким чином, з урахуванням наведеного можна дійти висновку, що виїзд до країни громадянської належності був здійснений добровільно, строк перебування в Афганістані, м.Кабул (приблизно вісім місяців) є тривалим. Зі слів позивача, під час проживання в Афганістані (м.Кабул) він не зазнавав жодних погроз чи переслідувань, вільно переміщувався містом. Також, з тверджень шукача захисту спостерігається, що в м.Кабул проживають два брати та рідний дядько, ще один рідний брат мешкає в м.Мазарі - Шаріф, наразі їм нічого не погрожує. Дружина позивача разом з п'ятьма його дітьми залишились проживати в рідному для нього м. Парван, район Джабулсарадж, за адресою, де проживав позивач до свого виїзду з Афганістану, наразі вони не зазнають жодних погроз чи переслідувань.

Окрім іншого, слід зазначити, що вищевказаний виїзд заявника був не єдиним зафіксованим випадком повернення біженця до країни громадської належності. Так, на підставі листа ДМС № 8/1-1965 від 29 квітня 2013 року та клопотання ДПС України № 51/976 від 19 квітня 2013 року стосовно заявника було ініційовано процедуру втрати статусу біженця у відповідності до положень ст.11 Закону, в рамках вказаної процедури із заявником була проведена співбесіда від 07 серпня 2013 року, на якій був присутній представник ВПНМ ОРВ Одеського прикордонного загону. Під час проведення співбесіди від 07 серпня 2013 року, заявник повідомив, що 19 жовтня 2012 року вибув до Афганістану авіасполученням ОСОБА_1 (Україна) - Шарджа (ОАЕ) - Кабул (Афганістан), на підставі проїзного документа серії TD 002781. Щодо причин виїзду до Афганістану, заявник повідомив, що виїжджав до країни громадської належності з метою отримання лікування, оскільки не мав коштів для того, щоб лікуватися у м.Одеса. На підтвердження мотивації свого виїзду до Афганістану заявником були надані довідки з медичних закладів в Україні та Афганістані, які підтверджують наявність у заявника захворювання на хронічний простатит, проходження ним відповідного лікування. Зі слів заявника в Афганістані він проживав у свого рідного брата у м.Мазарі-Шаріф на території країни громадської належності перебував до 15 травня 2013 року. За результатами проведеного протоколу співбесіди та всебічного аналізу матеріалів щодо виїзду заявника ДМС було прийнято рішення від 18 листопада 2013 № 658-13 про відсутність підстав для втрати статусу біженця.

Приймаючи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення ДМСУ від 02 грудня 2016 року № 630-16 про втрату статусу біженця є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству.

Колегія суддів не може погодитися з посиланням апелянта на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому що всі процесуальні норми, передбачені адміністративним судочинством були виконані без порушень прав кожної сторони при розгляді справи.

Доводи, викладені у апеляційній сказі були предметом дослідження судом першої інстанції та свого підтвердження не знайшли.

За таких обставин, підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності через пять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: ОСОБА_3
Суддя: Суддя: ОСОБА_4 ОСОБА_1