Справа № 820/5109/17
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2017-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

12 грудня 2017 р. № 820/5109/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Шляхової О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Молчанової О.М.,

представника позивача - Нежути С.О.,

представника відповідача - Шульга В.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Вільне" до Головного управління Державної фіскальної служби України у Харківській області, про скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Вільне", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби України у Харківській області, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення форми "Р" від 23.10.2017 № ГУДФС України у Харківській області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що висновки перевірки, на підставі яких було винесено спірне податкове повідомлення - рішення, є необґрунтованими та помилковими, оскільки судження податкового органу про порушення вимог податкового законодавства зі сторони Сільськогосподарського ТОВ "Вільне" виходять виключно з мотивів ніби-то нереальності здійснення господарських операцій по взаємовідносинах з ТОВ "Перший Будівельний Мегаполіс", в зв'язку з тим, що співставляючи дані товарно-транспортних накладних контролюючий орган дійшов думки, що вказаним обсягом транспорту не можливо було здійснити перевезення товару (придбаного у ТОВ "Перший Будівельний Мегаполіс" на умовах самовивозу) вказаного об'єму за відповідний час. Крім того, не надано документів, які б підтверджували здійснення послуг з навантаження та з розвантаження товару, реалізацію товарів по ланцюгу постачання.

Вважає, що висновки відповідача про фіктивність укладених правочинів, що були предметом перевірки та, як наслідок - неправомірності формування податкового кредиту спростовується наявністю первинної документації щодо господарських операцій між позивачем та його контрагентом.

Окрім цього позивачем зазначено, що на момент здійснення спростовуваної контролюючим органом господарської операції по взаємовідносинам з ТОВ "Перший Будівельний Мегаполіс" відповідно відкритих у доступі реєстрів мало статус суб'єкта господарювання платника ПДВ, що здійснює діяльність, зокрема, з продажу придбаного у Сільськогосподарського ТОВ "ВІЛЬНЕ" товару. Вважає висновки Акту перевірки щодо безтоварності (нереальності) господарської операції з огляду на порушення податкового законодавства контрагентом Сільськогосподарського ТОВ "ВІЛЬНЕ" порушують принцип індивідуальної відповідальності.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов, просив його задовольнити, посилаючись на обставини, які викладені в позовній заяві.

Представник відповідача проти позову заперечував, просив у задоволенні позовних вимог відмовити з огляду на доводи наданих суду письмових заперечень стосовно того, що перевіркою підприємства позивача не підтверджено реальність здійснення господарських операцій та повноту відображення в обліку по взаємовідносинах з ТОВ "Перший Будівельний Мегаполіс". Зазначає, що винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення обумовлено висновками акту документальної позапланової виїзної перевірки №13934/20-40-14-12- 11/30763770 від 29.09.2017, яким встановлені порушення п. 198.1., п.198.2, п. 198.3, от. 198 п.201.1, п. 201.7 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого підприємством завищено податковий кредит за січень 2017 року на суму ПДВ 514800,00 грн., що призвело до заниження суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету, у розмірі 514800, 00 грн.

Вивчивши доводи позову та заперечень проти нього, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що фахівцями Головного управління ДФС у Харківській області 29.09.2017 року була проведена документальна позапланова виїзна перевірка Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Вільне" (далі - СГ ТОВ «Вільне») з питань дотримання вимог податкового законодавства України в частині господарських взаємовідносин з ТОВ «Перший Будівельний Мегаполіс» за період з 01.01.2017 року по 31.01.2017 року та подальшої реалізації або використання у власній господарській діяльності товарів (робіт, послуг). Результати перевірки оформлені відповідним актом від 29.09.2017 року за №13934/20-40-14-12-11/30763770 (далі - Акт перевірки) (а.с. 11-21).

Висновками зазначеного Акту перевірки встановлено порушення п. 198.1., п.198.2, п.198.3, от. 198 п.201.1, п. 201.7 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого, на думку контролюючого органу, підприємством завищено податковий кредит за січень 2017 року на суму ПДВ 514800,00 грн., що призвело до заниження суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету, у розмірі 514800, 00 грн.

За результатами висновків, викладених в акті перевірки, Головним управлінням ДФС у Харківській області винесене податкове повідомлення - рішення форми "Р" від 23.10.2017 № , яким підприємству позивача донараховані податкові зобов'язання у розмірі 514800, 00 грн. та штрафні санкції у розмірі 128700 грн., на загальну суму 643500,00 грн. (а.с. 27 зворот).

Підставою для встановлення в акті перевірки порушень позивачем податкового законодавства та, як наслідок, прийняття контролюючим органом оскаржуваного податкового повідомлення - рішення, став аналіз наявної в органі ДФС інформації, отриманої від ГУ ДФС у м.Києві по ТОВ «Перший Будівельний Мегаполіс», а саме: Узагальнена податкова інформація від 07.06.2017року № 257/26-15-14-04-02 щодо ТОВ «Перший будівельний мегаполіс» (податковий номер 41007602) за звітні періоди декларування ПДВ за січень 2017, відповідно до якої встановлено неправомірне визначення: сум податкового кредиту при придбанні товарів/послуг на загальну суму 6689129,82 грн.; сум податкових зобов'язань при продажу товарів/послуг - встановлено на загальну суму 6441148,46 грн. (Витяг з податкової інформації від 07.06.2017р. №257/26-15-14-04-02).

Відповідач зазначає, що Узагальнена податкова інформація складена у зв'язку з тим, що ТОВ «Перший Будівельний Мегаполіс» не звітує, остання податкова декларація з податку на додану вартість подана до ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві за січень 2017 року. Відповідно податкової інформації від 07.06.2017 № 257/26-15-14-04-02 за січень 2017 року ТОВ "Перший Будівельний Мегаполіс" було неправомірно визначено суми податкового кредиту, та суми податкових зобов'язань з огляду на відсутність матеріально-технічної бази та трудових ресурсів, відсутність відомостей про залучення сторонніх трудових ресурсів.

Таким чином, відповідач дійшов висновку, що правочин, укладений позивачем з вищезазначеним підприємством має ознаки нереальності здійснення господарських операцій.

Щодо господарської діяльності позивача та його взаємовідносин з вищезазначеним контрагентом - ТОВ «Перший Будівельний Мегаполіс», суд зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що підприємство позивача у перевіряємому періоді мало господарські взаємовідносини з ТОВ «Перший Будівельний Мегаполіс».

Так, Товариство з обмеженою відповідальністю "Перший будівельний мегаполіс» , місцезнаходження за адресою: м.Київ Печерський вул. Звіринецька буд. 63 (Продавець) та СГ ТОВ «Вільне» , місцезнаходження за адресою: Харківська область, Дергачівський район, смт. Вільшани, вул. Миру, буд. 16 (Покупець) уклали договір поставки № 25/01-17 від 25.01.2017р., за умовами якого Продавець зобов'язується передати у власність покупцю за ціною та в строки, передбачені цим договором, плити дорожні розміром 6x2 з термообробкою в кількості 468 штук (далі за текстом -Товар), а покупець зобов'язується прийняти Товар і оплатити його.

На адресу СГ ТОВ «Вільне» (податковий номер 30763770) ТОВ «Перший будівельний мегаполіс» (податковий номер 41007602) зареєстровано податкові накладні та оформлені видаткові накладні, (стор. акту 8).

Суми податку на додану вартість за податковими накладними включено до податкового кредиту, відображено у єдиному реєстрі податкових накладних, які відповідають даним додатку 5 до податкової декларації з податку на додану вартість та даним декларації з ПДВ за січень 2017 року.

Рахунки на оплату скріплені печаткою ТОВ "Перший Будівельний Мегаполіс" та підписані директором ТОВ "Перший Будівельний Мегаполіс" ОСОБА_4.

Видаткові накладні скріплені печаткою ТОВ "Перший Будівельний Мегаполіс" та підписані з боку Постачальника - директором ТОВ "Перший Будівельний Мегаполіс" ОСОБА_4, з боку Покупця - директором СТОВ «Вільне» ОСОБА_5.

Відповідачем зазначається, що під час проведення перевірки платником податків не надано пояснень та документального підтвердження критеріїв, якими керувалось СТОВ «Вільне» при виборі названого суб'єкта господарської діяльності, як контрагента, здійснення ним заходів розумної обережності при виборі ТОВ «Перший будівельний мегаполіс» постачальником.

Крім того, контролюючим органом зазначається, що в ході проведення перевірки наданих СТОВ «Вільне» первинних документів бухгалтерського та податкового обліку, аналізу укладених правочинів, які висвітлюють взаємовідносини СТОВ «Вільне» з ТОВ «Перший Будівельний Мегаполіс» (податковий номер 41007602) за січень 2017 року, на предмет відповідності господарських операцій діючому законодавству, встановлено відсутність факту реального здійснення господарських операцій з придбання підприємством СТОВ «Вільне» у ТОВ «Перший Будівельний Мегаполіс» (податковий номер 41007602) за січень 2017 року товарно- матеріальних цінностей.

Таким чином, задекларовані господарські операції із придбання у ТОВ «Перший Будівельний Мегаполіс» (податковий номер 41007602) товарів не відбулись у дійсності.

Рух активів від ТОВ «Перший Будівельний Мегаполіс» (податковий номер 41007602), до СТОВ «Вільне» в дійсності не відбувся.

Надані СТОВ «Вільне» первинні документи, не опосередковувалися реальним рухом активів між СТОВ «Вільне» та вищезазначеними контрагентами.

При цьому, товари які нібито придбані у ТОВ «Перший Будівельний Мегаполіс» (податковий номер 41007602) не реалізовані по ланцюгу постачання, що підтверджується наданою до перевірки оборотно -сальдовою відомостю по рахунку 205.

Враховуючи викладене, податковим органом робиться висновок про те, що фактично мало місце використання в господарській діяльності товарів, джерело походження яких не встановлено. Наявність факту використання є свідченням набуття останнього у власність без наявності будь-яких первинних документів, які опосередковують таке отримання.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених відповідачем в основу оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, а також суджень, відображених суб'єктом владних повноважень в акті перевірки на відповідність вимогам ч.3 ст. 2 КАС України, суд зазначає наступне:

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів врегульовані Податковим кодексом України, який, між іншим, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно п.п.21.1.1., 21.1.2., 21.1.4. п.21.1. ст.21 Податкового кодексу України, посадові особи контролюючих органів зобов'язані, крім іншого: дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій; не допускати порушень прав та охоронюваний законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Відповідачем зазначається, що контрагент позивача - ТОВ "Перший Будівельний Мегаполіс" (податковий номер 41007602) взято на облік до ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві 07.12.2016 року № 35. Отримано свідоцтво платника податку на додану вартість 01.01.2017 року № 200301827. Директор, засновник та головний бухгалтер ОСОБА_6. Дата народження 02 квітня 1992 року. Мешкає за адресою: Україна, 02091, АДРЕСА_1.

Відповідно дослідженим під час перевірки матеріалів вбачається, що ТОВ "Перший Будівельний Мегаполіс" (податковий номер 41007602) зареєстровано в ЄДР з 07.12.2016 року, номер запису: 1 366151. Основний вид діяльності - 41.10 Організація Будівництва будівель, серед інших видів діяльності 43.21 Електромонтажні роботи, 46.73 Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням; 52.24 Транспортне оброблення вантажів; 52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту тощо.

Дата реєстрації ТОВ "Перший Будівельний Мегаполіс" як платника ПДВ - 01.01.2017 року.

На підтвердження реальності господарської операції та підтвердження її належно складеними первинними бухгалтерськими документами свідчать, зокрема, наступні обставини:

Відповідно акту перевірки контролюючим органом в межах перевірки було отримано та досліджено Договір поставки від 25.01.2017 № 25/01-17, укладений між СТОВ "ВІЛЬНЕ" та ТОВ "Перший Будівельний Мегаполіс", рахунки на оплату № 2603 - 2606 від 26.01.2017, № 2704 - 2707 від 27.01.2017, № 3007- 3009 від 30.01.2017, видаткові накладні № 3006 - 3009 від 30.01.2017, № 2704 - 2707 від 27.01.2017, № 2603 - 2606 від 26.01.2017, податкові накладні № 49 - 52 від 30.01.2017, № 44 - 47 від 27.01.2017, № 40 - 43 від 26.01.2017, товарно-транспортні накладні № В26/6 - В26/21 від 26.01.2017, № В27/6 - В27/20 від 27.01.2017, №В30/1 - В30/16 від 30.01.2017, платіжні доручення № 1175 - 1198 від 06.02.2017, оборотно-сальдові відомості по субрахунку 631 "Розрахунки з вітчизняними постачальниками" за січень 2017 року, акт списання від 30.06.2017 б/н.

Як встановлено під час розгляду справи, оригінали первинних документів 06.07.2017 (окрім ТТН) вилучені за ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва Федосєєва С.В. від 08.06.2017 (вх. № 18 від 27.06.2017) по справі № 755/7227/17 в межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000029 від 15.05.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 205-1 КК України відносно третіх осіб (не посадових осіб СТОВ "ВІЛЬНЕ"), про що свідчить копія опису документів по взаємовідносинам підприємства позивача з ТОВ «Перший Будівельний Мегаполіс» (а.с. 55).

Про вищевикладене зазначено безпосередньо в акті перевірки (аркуш 2 акту перевірки).

З метою отримання копій вилучених документів або забезпечення доступу до них до СУ ФР ДПІ у Дніпровському районі м. Києва відповідачем було направлено запит від 20.07.2017 року № 11907/7/20-40-14-12-17 щодо надання копій вилучених документів або забезпечення доступу до них.

СУ ФР ДПІ у Дніпровському районі м. Києва листом від 15.09.2017 року № 1479/7/26-53-23 повідомило відповідача про надання доступу до вилучених документів, які зберігаються за адресою м. Київ, вул. Пожарського 4А. Про подальше зберігання відповідних документів СТОВ "Вільне" не повідомлялось.

Між тим, судовим розглядом встановлено, що відповідно рахунку обліку 105 на підприємстві наявні транспортні засоби КамАЗ 45143-012-62 державний № НОМЕР_2, КамАЗ 45143-012-62 державний № НОМЕР_3, КамАЗ 45143-012-62 державний № НОМЕР_4, КамАЗ 65115-6059-48 державний № НОМЕР_5. Вищезазначені транспортні засоби зазначені в наданих до перевірки товарно-транспортних накладних, копії яких містяться в матеріалах справи.

Перевезення придбаного товару здійснювалось працівника СТОВ "ВІЛЬНЕ" водіями - ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3.

Контролюючим органом встановлено, що перевезення товару - плит 6*2 вагою 4,2 тони у кількості 468 штук здійснювалось протягом трьох днів (26.01.2017, 27.01.2017, 30.01.2017).

На переконання контролюючого органу, перевезення транспортом з вантажопідіймальністю 19,6 тон 13-ти плит загальною вагою 54,6 тон, здійснити було не можливо.

При цьому, поза увагою контролюючого органу залишився той факт, що два з чотирьох Камазів здійснювали перевезення з причепами.

Як вбачається з товарно-транспортних накладних КамАЗ 45143-012-62 державний НОМЕР_2 з причепом (НОМЕР_6) перевозив по 13 плит, КамАЗ 45143-012-62 державний № НОМЕР_3 з причепом (НОМЕР_7) перевозив по 13 плит, КамАЗ 45143-012-62 державний № НОМЕР_4 без причепа перевозив по 7 плит, КамАЗ 65115-6059-48 державний № НОМЕР_5 перевозив по 7 плит.

Вага кожної з плити становить 3 тони. Висновки контролюючого органу щодо ваги плит 4,2 тони є припущенням податкового органу, оскільки доказів на підтвердження ваги однієї плити відповідачем до матеріалів справи не надані.

Отже, можна дійти висновку, що Камази без причепів перевозили по 21 тон, Камази із причепами - по 39 тон. (21 тонна - спадала на Камаз та 18 тон - на причеп).

Відповідно ж до розрахунків контролюючого органу кожен з водіїв за добу мав здійснити чотири рейси та проїхати близько 448 км., що фактично, на переконання контролюючого органу, не можливо, враховуючи час, необхідний на завантаження та відвантаження товару.

Між тим, суд зазначає, що доказів на підтвердження цього факту відповідачем до матеріалів справи не надано, отже суд приходить до висновку, що такі твердження є припущеннями.

Так, позивачем зазначається, що середня швидкість автотранспорту, яким здійснено перевезення становить 80 км/год - отже в середньому в дорозі водії перебували 5-6 год. на добу. Навантаження та розвантаження товару здійснювалось силами Продавця 2 кранами вантажопідйомністю 25 тон, отже існувала можливість завантажувати по 3-4 плити одночасно, що, на підтвердження доводів позивача, могло займати не більше 30 хвилин кожне навантаження. Тобто на вказані дії могло бути витрачено в середньому по 1 годині на кожен рейс, що у загальній кількості мало можливість складати 4 години на добу.

Отже, висновки контролюючого органу не відповідають дослідженим матеріалам.

Крім цього, судом встановлено, що вищезазначений Товар (плити) були використані підприємством позивача на власні господарські потреби. Так, відповідно акту списання від 30.06.2017 б/н, який також досліджувався контролюючим органом під час проведеної перевірки, вказані плити, придбані у ТОВ "Перший Будівельний Мегаполіс", списано у використання для власних потреб - будівництва.

Плити фактично використані на дорожнє покриття на території СТОВ «ВІЛЬНЕ», що здійснювалося власними силами підприємства.

Зазначене підтверджується наданим до перевірки актом списання від 30.06.2017 б/н, а також актом приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів (форма 03-1).

Як зазначає позивач, в ході перевірки контролюючим органом було здійснено огляд дорожнього покриття, але відповідні факти до акту перевірки занесені не були.

Таким чином, позивачем доведено факт перевезення (транспортування), отримання, подальшого використання для власних потреб та взаємних розрахунків за товар, за договором, укладеним між позивачем та ТОВ «Перший Будівельний Мегаполіс», що знайшло своє підтвердження під час розгляду справи.

Надані докази підтверджують доводи позивача про наявність у нього достатніх трудових і матеріальних ресурсів для здійснення перевезення отриманого товару та використання отриманого Товару на власні господарські потреби.

Наведене свідчить, що при укладанні та виконанні згаданого вище договору, дії господарюючих суб'єктів були направлені на реальне настання юридичних наслідків за укладеними правочинами та відсутність у них ознак їх нікчемності.

Додатково суд відзначає, що згідно статей 627, 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними.

Отже, з приписів положення частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України вбачається, що зазначена норма відображає один з найважливіших принципів договірного регулювання суспільних відносин - принцип свободи договору.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Таким чином, очевидно, що сторонами було погоджено всі істотні умови для даного виду договорів.

У ході розгляду справи відповідачем за правилами ч.2 ст.71 КАС України не спростовано достовірності відомостей цих первинних документів.

Суд також відмічає, що в силу положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" позивач та його контрагенти є окремими суб'єктами права, а таким чином за змістом Податкового кодексу України позивач та контрагенти позивача є окремими платниками податку на додану вартість. За таких обставин, межі юридичної відповідальності кожного платника податків, яка (слід розуміти - відповідальність) відповідно до ст. 61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб'єкта права до юридичної відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, згідно з законом є неможливим.

З огляду на вимоги ст. 61 Конституції України, суд критично ставиться до наведеної в акті перевірки податкової інформації як доказу того, що контрагент позивача не міг забезпечити виконання укладеного між собою та підприємством позивача правочину через відсутність майна та інших матеріальних ресурсів, економічно необхідних для здійснення операцій з купівлі - продажу, основних фондів, технічного персоналу, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів та інше.

Матеріали справи не містять жодних доказів наявності між позивачем та його контрагентом при укладанні і виконанні договору, взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад. Таких доказів суду відповідачем не надано, а судом при виконанні вимог ст.11 КАС України не виявлено.

Посилання відповідача на те, що ТОВ «Перший Будівельний Мегаполіс» не звітує та останню податкову звітність (декларація з податку на додану вартість) - подана до ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві за січень 2017 року - не можуть вважатися правовою підставою для зроблених висновків відносно порушень з боку підприємства позивача, оскільки господарська операція на виконання умов укладеного між позивачем та ТОВ «Перший Будівельний Мегаполіс» відбувалась у січні 2017 року, та остання звітність контрагентом подана у лютому 2017 р. також саме за січень поточного року.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відтак, відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України законодавцем закріплено презумпцію правомірності правочину. Правомірність є конститутивною ознакою правочину, як юридичного факту.

Згідно ст.44.1 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Пунктом 198.1 ст.198 ПК України визначено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг (п.п."а"п.198.1 ст.198).

Згідно з п.198.2 ст.198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

За правилами п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 201.1. ст. 201 ПК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Приписами п. 201.7. ст. 201 ПК України передбачено, що податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

У разі якщо частка товарів/послуг, послуг не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів/послуг зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, та враховується при визначенні загальних податкових зобов'язань.

Крім того, суд зазначає, що порушення позивачем вимог податкового законодавства відповідач пов'язує виключно з недоліками, які на його думку мають місце в діяльності підприємства-контрагента, але обмеження права сумлінного платника податку на формування податкового кредиту у зв'язку з порушенням його контрагентами порядку обліку та звітування по податкам суперечать практиці Європейського суду з прав людини.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року Україна визнає джерелом права рішення Європейського суду з прав людини, а також Юрисдикцію цього суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Рішення Європейського суду є частиною національного законодавства і є обов'язковими для правозастосування органами правосуддя. Так, відповідно п. 57 Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Булвес» АД проти Болгарії від 22.01.09 р. судом було зазначено, що оскільки компанія-заявник у повному обсязі та вчасно виконала обов'язки з дотримання встановлених Державою-членом Конвенції норм стосовно ПДВ та не мала засобів для забезпечення виконання податкових зобов'язань постачальником і не знала про невиконання останнім своїх обов'язків, вона могла правомірно очікувати отримання вигоди від застосування одного із основних правил системи оподаткування ПДВ, а саме від визнання права на податковий кредит щодо суми ПДВ, яка була сплачена постачальнику. Більше того, лише після подачі декларації із віднесенням відповідних сум до складу податкового кредиту та проведення податковими органами зустрічної перевірки постачальника могло бути встановлено, чи виконав постачальник свій обов'язок подання звітності з ПДВ у повному обсязі. Відповідачем не доведено обізнаності позивача щодо недобросовісного декларування своїх зобов'язань його контрагентами. Отже, позивач не може нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку. Такі вимоги, на думку зазначеного рішення Європейського суду з прав людини, є надмірним тягарем для платника податку, що порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватись між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту прав власності.

Подібну позицію висловив і Верховний Суд України, який у постанові від 11 грудня 2007 року (справа № 21- 1376во06) дійшов висновку, що «у разі невиконання контрагентом зобов'язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту».

Таким чином, якщо податкові органи володіють інформацією щодо ухилення від сплати податків платником, вони повинні вживати заходи з метою притягнення до відповідальності саме такого суб'єкта господарювання, а не покладати відповідальності на його контрагента, який документально підтвердив своє право на податкові відрахування.

Висновки відповідача, які ґрунтуються не на аналізі суті та наслідків господарських операцій, які мали місце у перевіряємому періоді, не можуть слугувати безумовною підставою для висновків про відсутність фактичного здійснення господарських операцій.

Суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом». Так, наведені Інспекцією аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентом, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вищий адміністративний суд України також акцентує увагу на тому, що відповідно до частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та «Вуліч проти Швеції», суд визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

Суд зазначає, що представник відповідача в судовому засіданні не заперечував проти правильності оформлення податкових накладних, які виписувалися контрагентом позивача та на підставі яких позивач скористався правом на формування податкового кредиту.

В той же час, відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності чи недотримання принципу належної обачності при виборі контрагента, як і не доведено правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень, суди перевіряють, зокрема, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки розглядом справи доведено та матеріалами справи підтверджено, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення відповідача є необґрунтованим та таким, що суперечить дійсним обставинам справи справи.

Розподіл судових витрат здійснюється з урахуванням ст. 94 КАС України. Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 72, 94, 160-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного суду України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Вільне" до Головного управління Державної фіскальної служби України у Харківській області, про скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення форми "Р" від 23.10.2017 №, прийнятого Головним управлінням ДФС України у Харківській області.

Стягнути з Головного управління ДФС у Харківській області (, вул. Пушкінська, б. 46, м. Харків, 61057) за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Вільне" (код 30763770, юридична адреса: 62360, Харківська обл., Дергачівський район, смт. Вільшани, вул. Миру, б. 16) у розмірі 9652,50 (дев'ять тисяч шістсот п'ятдесят дві гривні 50 копійок) гривень.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 18 грудня 2017 року.

Суддя Шляхова О.М.