Справа № 818/583/17
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2017-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 р. Справа № 818/583/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Григорова А.М.

Суддів: Подобайло З.Г. , Тацій Л.В.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 20.06.2017р. по справі № 818/583/17

за позовом ОСОБА_1

до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі по тексту - відповідач, УДМС України в Сумській області) про визнання протиправним та скасування рішення Управління Державної міграційної служби України в Сумській області №03 від 15.02.2017 про заборону в'їзду в Україну громадянину Узбекистану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, строком на 3 роки.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що у 2011 році йому було видано посвідку на постійне проживання в Україні безстроково. Однак, 11.11.2015 Зарічний районний суд м. Суми ухвалив вирок, яким визнав позивача винним у вчиненні кримінального правопорушення, а саме підроблення печатки прикордонної служби. Так, рішенням ДМС України від 30.05.2016 позивачу та його неповнолітнім дітям скасовано дозвіл на імміграцію. Рішенням від 22.07.2016 позивачу було скасовано безстрокову посвідку на постійне проживання в Україні. Після оскарження вказаних рішень в судовому порядку позивач добровільно покинув територію України.

13.02.2017 Сумським відділом поліції до УДМС України в Сумській області було направлено листа № 2492, відповідно до якого відповідачу було запропоновано розглянути питання, щодо встановлення заборони позивачу в'їзду на територію України терміном 3 роки. Так, 15.02.2017 відповідачем було винесено рішення № 03 про заборону позивачу в'їзду в Україну на 3 роки. Позивач вважає, що оскаржене рішення прийняте з порушенням законодавства України та не відповідає інтересам громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, оскільки позивач свою вину визнав, поніс покарання, сплатив штраф. При цьому, відповідачем при винесенні оскарженого рішення, не враховувався факт наявності у позивача неповнолітньої дитини, яка є громадянкою України та перебуває на його утриманні та її законні права на проживання разом з батьком.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 20.06.2017 р. в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення №03 від 15.02.2017 про заборону в'їзду в Україну строком на 3 роки відмовлено за необґрунтованістю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що з вищевказаним рішенням не згоден у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вважає, що суд першої інстанції при прийнятті рішення помилково вважав доведеним обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідача. 11.11.2015 Зарічний районний суд м. Суми ухвалив вирок, яким визнав громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 358 Кримінального кодексу України "Підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів". 13.02.2017 року Головним Управлінням національної поліції в Сумській області, Сумським відділом поліції до управління державної міграційної служби України в Сумській області було направлено листа № 2492 відповідно до якого відповідачу було запропоновано розглянути питання, щодо встановлення заборони позивачу в'їзду на територію України терміном 3 роки, (копія листа Сумського відділу поліції М 2492 від 13.02.2017 року наявна в матеріалах позову) 15.02.2017 року Управлінням державної міграційної служби України в Сумській області було винесено рішення № 03, відповідно до якого позивачу було заборонено в'їзд в Україну на 3 роки, (копія рішення № 03 від 15.02.2017 наявна в матеріалах позову). Підставою винесення рішення про заборону в'їзду в Україну був той же самий вирок Зарічного районного суду м. Суми від 11.11.2015 по справі № 592/8346/15-к, тому відповідач прийняв оскаржуване рішення згідно абзацу 2, ч. 1, ст. 13 ЗУ "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" відповідно до якого: в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні. Вказує, що відповідно до Інструкції "Про порядок прийняття ДМС України та її територіальними органами рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства" затвердженої наказом МВС від 17.12.2013 року № 1235, а саме, відповідно до п. 4. вказаної інструкції Рішення про заборону в'їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою: б) підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в'їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності. Як вбачається з листа від 13.02.2017 року № 2492 наданого Головним Управлінням національної поліції в Сумській області, Сумським відділом поліції до управління державної міграційної служби України в Сумській області, підставою до рекомендації позбавити права в'їзду позивача до України був вирок Зарічного районного суду м. Суми від 11.11.2015 по справі № 592/8346/15-к, про який було відомо і позивачу і відповідачу і поліції з 2015 року. Більше ніяких підстав в листі не було вказано. Про здійснення оперативно-розшукової діяльності також не було вказано. Зазначає, що обґрунтованість листа Головного Управління національної поліції в Сумській області відповідач не перевіряв. В ході судових засідань до Підрозділу кримінальної поліції Головного Управління національної поліції в Сумській області судом було направлено запит, щодо інформації, які саме оперативно-розшукові заходи проводилися відносно позивача, і які привели до висновку, щодо необхідності охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, але запити суду залишилися без відповіді. Вказує, що оскаржуване рішення не ґрунтується на доведеності законності рішення відповідача. Законом України "Про імміграцію", Інструкцією "Про порядок прийняття ДМС України та її територіальними органами рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства" затвердженою наказом МВС від 17.12.2013 року № 1235, Законом України "Про правовий статус іноземців" та іншими Законами України не передбачено заборону в'їзду особам інших держав на підставі відомостей про її засудження на території України. Наявність судимості може бути підставою, для відмови в дозволі на імміграцію ( ст. 10 ЗУ "Про імміграцію"), скасуванню дозволу на імміграцію ( п.2 ст. 12 ЗУ "Про імміграцію"), але на теперішній час позивач не має дозволу на імміграцію і не подавав документи на надання дозволу на імміграцію. Вказує, що судом не враховувався факт наявності у позивача неповнолітньої дитини, яка є громадянинкою України, перебуває на його утриманні, є хворою з діагнозом дісплазія тазобедренних суставів, та її законні права на проживання разом з батьком. За таких обставин рішення про заборону в'їзду в Україну громадянину Республіки Узбекистан прийнято Управлінням Державної міграційної служби України в Сумській області без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мала місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване спірне рішення, а також інтересами позивача. Тому, вважає, що оскаржувана ним постанова підлягає скасуванню. На підставі викладеного, просить скасувати постанову Сумського окружного адміністративного суду від 20 червня 2017 року по справі №818/583/17, (суддя Соколов В.М.) за позовом ОСОБА_1 до Державної Міграційної служби України в Сумській області про скасування рішення Управління державної міграційної служби України в Сумській області № 03, від 15.02.2017 року відповідно до якого громадянину Узбекистану ОСОБА_1, було заборонено в'їзд в Україну на 3 роки. Винести по справі нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги позивача.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Відповідачем до суду надано письмові заперечення, в яких зазначають, що апеляційна скарга позивача є цілком необґрунтованою та безпідставною, а натомість постанова Сумського окружного адміністративного суду від 20.06.2017 року у справі № 818/583/17 є законною, прийнятою із врахуванням всіх встановлених обставин справи, які мають значення для її вирішення, і із застосуванням норм процесуального, матеріального права, та з наданням судом належної оцінки всім доказам. Вказують, що на адресу Управління ДМС України в Сумській області надійшов лист від Відділу кримінальної поліції Сумського ВП ГУНП в Сумській області від 13.02.2017 року щодо заборони в'їзду відповідача. Це обґрунтовується тим, що відповідно до Вироку Зарічного районного суду м. Суми від 11.11.2015 року у кримінальній справі №592/8346/15-к (копія в матеріалах справи) позивача визнано винним у вчиненні злочину передбаченого частиною 4 статті 358 КК України (використання завідомо підробленого документа) і перебування ОСОБА_1 на території України може суперечити інтересам охорони громадського порядку, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні та посприяти вчиненню більш тяжких злочинів, оскільки зазначений вище злочин вчинений ним умисно. Отже, зазначене рішення відповідача прийняте на підставі абзацу 2 частини 1 статті 13 Закону України № 3773-VI, відповідно до якої в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні та відповідного подання підрозділу кримінальної поліції. Просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.11.2017 р. провадження по справі було зупинено для надання можливості позивачу та представнику позивача надати документи щодо судимості позивача ОСОБА_1 станом на момент прийняття заборони на в'їзд.

Представником позивача до суду надано заяву про долучення до матеріалів справи інформаційної довідки Національної поліції України Головного Управління Національної поліції в Сумській області, інформаційну довідку Міністерства Внутрішній справ України.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши постанову суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмвляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є не обґрунтованими, не доведеними, а тому не підлягають задоволенню.

Як було встановлено судами першої та апеляційної інстанції, що 08.06.2011, згідно штампу перетину кордону, громадянин Республіки Узбекистан, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, прибув в Україну по паспорту громадянина Узбекистану НОМЕР_1 виданому 23.02.2011 МВС разом з малолітніми дітьми - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3

21.07.2011 позивач звернувся до сектору громадянства і реєстрації фізичних осіб Ніжинського МВ УМВС України в Чернігівській області з заявою про оформлення дозволу на імміграцію в Україну особі та малолітнім дітям прибувшим разом з ним, згідно пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію" оскільки його дитина - ОСОБА_4, перебуває в громадянстві України.

10.08.2011 УГІРФО УМВС України в Чернігівській області прийнято рішення № 6/3743 про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 разом з його малолітніми дітьми.

10.08.2011р. на підставі дозволу на імміграцію в Україну позивач документований посвідкою на постійне проживання, серії НОМЕР_2 від 10.08.2011, строком дії - безстроково. 21.05.2015р. йому було обміняно посвідку на іншу серії НОМЕР_3, яку він отримав 30.03.2016р.

У зв'язку з тим, що до УДМС України в Чернігівській області надійшла копія вироку Зарічного районного суду м. Суми від 11.11.2015 по справі № 592/8346/15-к, в якому громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1, визнається винним у пред'явленому йому обвинувачені, передбаченому ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України (використання завідомо підробленого документа, а саме: паспорта громадянина Республіки Узбекистан, продовження строку перебування на території України, де малися підробленні відтиски печаток, зроблених від імені пункту пропуску "Харків-пасажирський"). Оскільки заява про отримання дозволу на імміграцію позивача була прийнята на підставі недійсних документів та з порушенням абзацу 1 пункту 10 "Порядку формування квоти імміграції", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі по тексту - Порядок формування квоти імміграції), яким встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.

Відповідно до листа Відділу кримінальної поліції Сумського ВП ГУНП в Сумській області від 13.02.2017 року : " Вироком Зарічного районного суду м. Сум від 11 листопада 2015 року громадянина Узбекистану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 засуджено за вчинення кримінального правопорушення - злочину передбаченого ч. 4 ст. 558 ККУ. Перебування ОСОБА_1 на території України може суперечити інтересам охорони громадського порядку, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні та посприяти вчиненню більш тяжких злочинів як встановлено вироком від 11 листопада 2015 року злочин вчинено іноземцем умисно, отже вчинення позивачем умисного злочину свідчить про необхідність захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають на Україні, оскільки перебування на території України особи, яка засуджена за вчинення умисного злочину, може сприяти вчиненню більш тяжких злочинів, в тому числі із залученням громадян України та інших осіб, які проживають на Україні. На підставі вищевикладеного, відповідно до вимог п. 1 ст. 13 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Інструкції «Про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства» затвердженої наказом МВС від 17.12.2013 № 1235, просимо Вас, розглянути питання щодо встановлення заборони в'їзду на територію України терміном на 3 роки громадянину Узбекистану ОСОБА_1 (ОСОБА_1), ІНФОРМАЦІЯ_1, стать чол, паспортний документ № НОМЕР_1, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

30.05.2016 УДМС України в Чернігівській області винесло рішення № 6/3743 про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачеві та його малолітнім дітям - ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Керуючись пунктом 2.12. Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.07.2013 № 681 УДМС України в Сумській області прийнято рішення № 15 від 22.07.2016 про скасування посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Узбекистану, який прибув в Україну з метою постійного проживання та вирішено вилучити у нього цей документ.

Позивачем оскаржувалися рішення щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну та рішення про скасування посвідки на постійне проживання. Судами першої та другої інстанції йому було відмовлено в задоволенні позовних вимог.

15.02.2017 за ініціативою органів кримінальної поліції УДМС України в Сумській області на підставі звернення ГУНП в Сумській області, надісланого листом від 13.02.2017 №2492 (а.с.43), прийнято рішення № 03 про заборону в'їзду в Україну (а.с.44) та відповідно до Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2013 №280, до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надіслано відповідне доручення № 05.1/912. Після чого позивач не зміг перетнути кордон України на в'їзд (а.с.45).

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Суд зазначає, що відсутність чи наявність дозволу на еміграцію без посередньо не впливає на права іноземця щодо перетину кордону України, оскільки регулюється іншими нормативними актами.

Як встановлено положеннями ст. 13 Закону України " Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

- в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

- якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

- якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

- якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

- якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну;

- якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду - виїзду.

За наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в'їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Поняття "національної безпеки України" визначено у статті 1 Закону України "Про основи національної безпеки України", а саме: національна безпека - захищеність життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якої забезпечуються сталий розвиток суспільства, своєчасне виявлення, запобігання і нейтралізація реальних та потенційних загроз національним інтересам у різноманітних сферах діяльності.

У свою чергу, "громадський порядок" визначається як урегульована правовими та іншими соціальними нормами система суспільних відносин, що забезпечує захист прав і свобод громадян, їх життя і здоров'я, повагу честі та людської гідності, дотримання норм суспільної моралі.

Рішення про заборону в'їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції. Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі - особи), перебування яких на території України не дозволяється визначено Інструкцією про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженою Наказом МВС України від 17.12.2013 №1235 (далі по тексту - Інструкція).

Відповідно до п.3 Інструкції рішення про заборону в'їзду в Україну особам приймається ДМС України та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Згідно із п.п. "б" п.4 Інструкції рішення про заборону в'їзду в Україну особам приймається ДМС України та її територіальними органами за ініціативою підрозділів кримінальної міліції - у разі встановлення підстав для заборони в'їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про Національну поліцію" Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. А відповідно до пунктів 1 та 2 частини 1 статті 23 цього Закону поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень, а також виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення.

Як було зазначено вище, на адресу УДМС України в Сумській області надійшов лист від Відділу кримінальної поліції Сумського ВП ГУНП в Сумській області від 13.02.2017 щодо заборони в'їзду, яку він обґрунтовує тим, що відповідно до Вироку Зарічного районного суду м. Суми від 11.11.2015 у кримінальній справі №592/8346/15-к (а.с.41-42) ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України (використання завідомо підробленого документа) і перебування ОСОБА_1 на території України може суперечити інтересам охорони громадського порядку, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні та посприяти вчиненню більш тяжких злочинів, оскільки зазначений вище злочин вчинений ним умисно (а.с.43).

Отже, оскаржене рішення відповідачем прийняте на підставі абзацу 2 частини 1 статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", відповідно до якого в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні та відповідного подання підрозділу кримінальної поліції.

Як вбачається з пояснень представника відповідача, в судовому засіданні, а також листа Відділу кримінальної поліції Сумського ВП ГУНП в Сумській області від 13.02.2017 року єдиною підставою заборони в'їзду позивачу на територію України є наявність вироку Зарічного районного суду м. Суми від 11.11.2015 у кримінальній справі №592/8346/15-к.

Таким чином, враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що рішення про заборону в'їзду позивача на територію України обґрунтоване лише наявністю вироку Зарічного районного суду м. Суми від 11.11.2015 у кримінальній справі №592/8346/15-к.

Як зазначив в поясненнях в суді апеляційної інстанції, представник позивача і що не спростовано відповідачем після винесення вироку штраф було одразу сплачено.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Відповідно до ч. 3 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може встановити нові обставини, якщо вони не встановлювалися судом першої інстанції у зв'язку із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції під час розгляду справи питання судимості позивача не з'ясовувалось, колегія суддів, враховуючи положення ч. 4 ст.11 та ч. 3 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне дослідити дане питання.

Згідно довідки Національної поліції України Головного управління Національної поліції в Сумській області, Управління інформаційно-аналітичної підтримки від 16.11.2017р. згідно баз даних ДІТ МВС України громадянин Узбекистану ОСОБА_1 є особою, яка на території України станом на 13.02.2017 до кримінальної відповідальності не притягувалася, не знятої чи не погашеної судимості не мала та в розшуку не перебувала.

Згідно інформації стосовно позивача, що міститься у довідці Міністерства внутрішніх справ України згідно якої ОСОБА_1 є особою, яка на території України станом на 20.11.2017 до кримінальної відповідальності не притягувалася, не знятої чи не погашеної судимості не мала та в розшуку не перебувала.

Відповідно до ст. 89 Кримінального кодексу України такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені до основного покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, громадських робіт, виправних робіт або арешту, якщо вони протягом року з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового злочину.

Враховуючи надані докази колегія судді прийшла до висновку, що на момент винесення Управлінням Державної міграційної служби України в Сумській області оскаржуваного рішення позивач вважався особою яка не є судимою за даним вироком.

Відповідно сам по собі вирок по зазначеній кримінальній справі не мав тягнути до позивача будь яких негативних наслідків.

Оскільки на момент прийняття Управлінням Державної міграційної служби України в Сумській області рішення про заборону в'їзду на територію України підстави для прийняття такого рішення у відповідача були відсутні , суд не може вважати дане рішення законним та обґрунтованим.

Згідно наданих представником позивача до суду довідок Національної поліції України Головного управління Національної поліції в сумській області та Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_1 є особою, яка на території України станом на 2017 до кримінальної відповідальності не притягувалася, не знятої чи не погашеної судимості не мав та в розшуку не перебував.

Відповідач не надав суду аргументованих доводів і доказів, які б переконливо свідчили про те, що в'їзд і перебування позивача в Україні може загрожувати (становити небезпеку) національній безпеці України або громадському порядку. Лише факт вчинення позивачем кримінального правопорушення, судимість за яким погашена на переконання суду, не може розглядатися як безумовна підстава для заборони їй в'їжджати в Україну.

Отже, враховуючи, що відповідачем не доведено правомірність прийняття оскаржу-ваного рішення, а зазначені в оскаржуваному рішенні підстави його прийняття не знайшли свого підтвердження належними доказами у ході розгляду справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість і безпідставність його прийняття.

Щодо доводів представника відповідача в судовому засіданні, що під час прийняття рішення про заборону в їзду, Управління Державної міграційної служби України в Сумській області керувалося виключно листом Відділу кримінальної поліції Сумського ВП ГУНП в Сумській області від 13.02.2017 року та за результатами розгляду даного листа, відповідач мав прийняте дане рішення.

Колегія суддів з даним висновком відповідача не погоджується, оскільки право на застосування заборони на право в'їзду на територію України відповідно до ст. 13 Закону України " Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" належить саме Управлінню Державної міграційної служби України в Сумській області і саме управління відповідальне за законність прийнятого рішення.

В зв'язку з необґрунтованістю єдиної підстави прийнятого відповідачем, Державною міграційною службою України в Сумській області, рішення всі інші доводи сторін не впливають на вирішення справи по суті.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин та з метою відновлення порушених прав позивача, суд вважає за можливе задовольнити позов у частині скасування рішення Управління Державної міграційної служби України у Сумській області № 03 від 15.02.2017 року про заборону в'їзду в Україну видане Управлінням Державної міграційної служби України у області відносно заборони в'їзду позивачу в Україну.

Статтею 159 КАС України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Враховуючи вище викладене, постанова Харківського окружного адміністративного суду від 20.07.2017 р. не відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене та те, що в ході розгляду справи встановлено обґрунтованість позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне прийняти рішення про скасування рішення суду першої інстанції, та прийняти нове рішення яким позов задовольнити .

Щодо вирішення питання про судові витрати, то колегія суддів зазначає.

Відповідно ст. 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати і звільнення від сплати встановлюються законом.

Статтею 94 КАС України передбачено порядок розподілу судових витрат.

Відповідно до ч.3 ст. 94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

В матеріалах справи знаходяться оригінали квитанції № 0.0.750683336.1 від 21.04.2017 р. у сумі 640, 00 грн. та № 0.0.795316357.1 від 27.06.2017 р. у сумі 704, 00 грн. про сплату представником позивача ОСОБА_5 судового збору за подання позовної заяви та за подачу апеляційної скарги.

Оскільки колегія суддів скасовує постанову суду першої інстанції та приймає нову постанову, якою позов задовольняє , то відповідно до ст. 94 КАС України слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань за зобов'язаннями Управління Державної міграційної служби України в Сумській області на користь ОСОБА_1 - 1344 грн. 00 коп. витрати по сплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 20.06.2017р. по справі № 818/583/17 скасувати.

Прийняти нову постанову якою позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Сумській області №03 від 15.02.2017 про заборону в'їзду в Україну громадянину Узбекистану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, строком на 3 роки.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань за зобов'язаннями Управління Державної міграційної служби України в Сумській області на користь ОСОБА_1 - 1344 грн. 00 коп. витрати по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Григоров А.М.
Судді(підпис) (підпис) Подобайло З.Г. Тацій Л.В.
Повний текст постанови виготовлений 18.12.2017 р.