Справа № 815/4796/17
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2017-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4796/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Танцюри К.О.,

суддів-Корой С.М., Самойлюк Г.П.,

за участю секретаря Потурнак А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання прийняти рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 28.12.2016р. №658-16, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає, що рішення Державної міграційної служби України про відмову у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, зазначивши, що він є громадянином Сирії, проживав в провінції Алеппо, але не може та не бажає користуватися захистом країни свого походження, оскільки країна неспроможна забезпечити належний захист через збройний конфлікт, який триває з 2011 року та він не може повернутись до Сирії з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії чи озброєних угрупувань. Водночас позивач наголошує, що інформація по країні походження підтверджує ризики для осіб, що ухиляються від служби в Сирії

Представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, зазначаючи у письмових запереченнях на адміністративний позов, що позивач не зміг навести об'єктивних фактів або підтверджень щодо ситуації власного примусового вербування до збройних сил, а саме, відсутня інформація стосовно отримання позивачем або його найближчими родичами, які залишилися проживати у Сирії, повісток для проходження військової служби та позивач не звертався до генерального консульства в м.Одесі для отримання відстрочки і в нього немає релігійних чи «пацифістських» поглядів. Разом з тим, представник відповідача зазначив, що під час проведення співбесід та анкетувань позивач не надав жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення до регіону постійного проживання на Батьківщині, а надані шукачем притулку відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації та аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирійської Арабської Республіки, за віросповідання: мусульманин - суніт. Країна постійного проживання Сирія, м.Алеппо, район Саіф Аддолля.

15.11.2009р. позивач прибув до України літаком рейсу м. Алеппо (Сирія) - м. Одеса (України) на підставі національного паспорту та візи.

Судом встановлено, що 12.08.2014р. позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами розгляду якої ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 11.09.2015р. № 2014OD0193 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.161-169).

Рішенням ДМС України від 26.10.2015 р. №781-15 було підтримано висновок ГУ ДМС України в Одеській області та відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.63).

Позивач, не погоджуючись із рішенням ДМС України від 26.10.2015р. №781-15, оскаржив його до Одеського окружного адміністративного суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19.02.2016р. по справі №815/7069/15 частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України та скасовано рішення Державної міграційної служби України №781-15 від 26.10. 2015р. і зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в частині визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку з неповним з'ясуванням та аналізом ситуації в країні походження позивача. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено (а.с.78-84). Разом з тим, згідно зазначеної постанови суд прийшов до висновку про правомірність рішення Державної міграційної служби України щодо відсутності підстав для визнання ОСОБА_1 біженцем. Зазначена постанова від 19.02.2016р. залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.04.2016р.(а.с.73-77)

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Державної міграційної служби України №41-16 від 23.05.2016р., на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 19.02.2016р. було зобов'язано Головне управління ДМС в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом вищевказаного рішення ДМС України (а.с.87).

Наказом Головного управління ДМС в Одеській області №114 від 15.06.2016р. прийнято рішення повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирії ОСОБА_1 (а.с.88).

За результатами розгляду документів, щодо надання ОСОБА_1 статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 15.12.2016р. по справі №2014OD0193 про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.44-61)

Рішенням Державної міграційної служби України від 28.12.2016р. №658-16, з посиланням на п. 1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" підтримано висновок Головного управління ДМС в Одеській області та відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.43).

Відповідно до висновку ГУ ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.12.2017р. міграційна служба дійшла висновку про те, що спостерігаються тенденції до поліпшення загальної ситуації в країні походження позивача Сирії та безпосередньо у м.Алеппо відбувається налагодження міжнародної співпраці задля подальшого відновлення миру та безпеки на території Сирії, в той же час спостерігаються помітні тенденції, що спрямовані на покращення життя в рідному місті заявника. Побоювання заявника зазнати примусового призову до лав збройних сил Сирії вважаються сумнівними, шукач не навів жодних конкретних фактів або підтверджень щодо ситуації власного вербування до збройних сил Сирії. Аналізом матеріалів особової справи та інформації по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті у контексті підстав для надання додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Проведеним відповідачем аналізом не просліджується взаємозв'язок між наявними збройними конфліктами в Сирії та зверненням заявника до територіального підрозділу ДМС через можливість існування доведеної та обґрунтованої загрози життю, свободі чи безпеці особи у разі її добровільного повернення, приймаючи до уваги також відсутність наданих заявником документальних підтверджень особистим побоюванням та ситуацією з близькими родичами шукача захисту, які залишились проживати на території Сирії, не зазнаючи при цьому жодних переслідувань, у тому числі у контексті можливого примусового рекрутування до армії.

Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011р., є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Як встановлено під час офіційного з'ясування обставин справи, причиною виїзду з країни постійного проживання ОСОБА_1 зазначено те, що у 2009 році він прибув до м.Одеси для навчання у Морській академії, де він навчався у період 2010-2016 роки.

Причиною неможливості повернення до Батьківщини ОСОБА_1 зазначає військову ситуацію у країні та небажання проходити військову службу через небажанням воювати проти свого населення.

При цьому, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19.02.2016р. по справі №815/7069/15 судом було підтверджено відсутність підстав для надання ОСОБА_1 статусу біженця.

Згідно протоколу співбесіди ОСОБА_1 від 04.08.2016р., на питання працівника міграційної служби «Чи маєте можливість зараз повернутись до Сирії? Якщо ні, поясніть, чому? Що станеться з Вами, якщо Ви зараз повернетесь до Сирії? Ви бажаєте проходити військову службу?» надано відповідь «Тому що в Сирії відбувається війна, нема будинків та нема де жити. Мене заберуть до армії чи до в'язниці» та зазначено про небажання проходити військову службу.(а.с.93-100)

На питання працівника міграційної служби «Чому Ви вважаєте, що у разі повернення в Сирію Вас змусять проходити військову службу? Чи зможе довести вказаний факт?» позивач зазначив, що якщо його побачать на вулиці, то заберуть до армії, про що свідчить протокол співбесіди ОСОБА_1 від 04.08.2016р.

Водночас, позивач не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень щодо побоювань повертатись в країну громадянського походження.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні походження позивача можливо підтвердити відсутність на час розгляду зазначеної справи умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Судом встановлено, що батьки, брати та сестри позивача продовжують проживати в Сирії.

При цьому сирійське законодавство передбачає, офіційні підстави чоловікам для отримання відстрочки від армії. Відстрочку можливо отримати як на території Сирії, так і за кордоном, у тому числі в Україні. Зазначена процедура можлива при зверненні сирійців до дипломатичних установ, якими є посольство у м. Києві та генеральне консульство у м.Одесі.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України.

Крім того, при вирішенні справи суд враховує локальний характер конфлікту на території Сирії на час розгляду звернення ОСОБА_1, зокрема активне звільнення міста Аллепо від впливу боєвиків, укладання договорів про примирення та можливість внутрішнього переміщення осіб в межах даної країни, інформація про зазначені обставини розміщена на інформаційних порталах мережі Інтернет та була використана відповідачем (а.с.252-261).

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 28.12.2016р. №658-16, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що адміністративний позов Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 28.12.2016р. №658-16, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 158 - 163,167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови складено 15.12.2017р.

Суддя К.О. Танцюра

Суддя С.М. Корой

Суддя Г.П. Самойлюк

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

15 грудня 2017 року.