Справа № 638/10617/17
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2017-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 р. Справа № 638/10617/17

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.

суддів - Бенедик А.П. , Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання - Багмет А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова на постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и л а:

18 липня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, яким просить визнати протиправними дії відповідача Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (далі - пенсійний орган, ОУПФУ) щодо встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 80% без врахування половини строку навчання на денній формі у Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського в період з 01 вересня 1973 року по 01 липня 1977 року, що складає 01 рік 11 місяців, а також роботи в органах прокуратури в період з 01 серпня 1977 року по 13 вересня 1994 року, що становить 17 років 01 місяць 12 днів; зобов'язати відповідача зарахувати їй зазначений стаж роботи, як такий, що дає прав на відставку та на отримання щомісячного довічного грошового утримання, та починаючи з 23 травня 2017 року нараховувати та виплачувати їй щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90% від суддівської винагороди судді який працює на відповідній посаді, на час здійснення нарахування без обмеження граничного розміру, з урахуванням уже сплачених сум.

Також позивач просить суд стягнути на її користь з відповідача понесені судові витрати у розмірі 640,00 грн. та зобов'язати відповідача у місячний строк подати звіт про виконання судового рішення.

Позивач зазначає про протиправність дій відповідача щодо встановлення їй щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 80%, та вважає, що має право на отримання грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволений.

Так, судовим рішенням визнані протиправними дії Шевченківського ОУПФУ щодо встановлення ОСОБА_2 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 80%, без урахування половини строку навчання на денній формі у Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського в період з 01 вересня 1973 року по 01 липня 1977 року, що складає 01 рік 11 місяців, а також роботи в органах прокуратури, в період з 01 серпня 1977 року по 13 вересня 1994 року, що становить 17 років 01 місяць 12 днів.

Відповідач зобов'язаний зарахувати ОСОБА_2 стаж роботи, який дає право на відставку та на отримання щомісячного довічного грошового утримання, половину строку навчання на денній формі у Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського в період з 01 вересня 1973 року по 01 липня 1977 року, що складає 01 рік 11 місяців, а також роботу в органах прокуратури, в період з 01 серпня 1977 року по 13 вересня 1994 року, що становить 17 років 01 місяць 12 днів та, починаючи з 23 травня 2017 року, нараховувати та виплачувати ОСОБА_2 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90% від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, на час здійснення нарахування без обмеження граничного розміру, з урахуванням вже сплачених сум.

З Шевченківського ОУПФУ на користь позивача стягнуті понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 640,00 грн. Відповідач зобов'язаний подати звіт про виконання судового рішення в місячний строк з дня набрання постановою законної сили.

Судове рішення вмотивовано тим, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Таким чином, стаж роботи судді визначений відповідно до законодавства, що діяло до дня набрання чинності змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зберігається та не підлягає зменшенню.

Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі Шевченківське ОУПФУ, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2017 року та прийняти нове судове рішення про відмову в задоволені адміністративного позову ОСОБА_2

Скаржник зазначає, що оскільки загальний трудовий стаж позивача складає 45 років 6 місяців 28 днів, з них стаж роботи на посаді судді - 17 років 01 місяць, тому загальний відсоток розрахунку від заробітку становить - 80%. Зарахування до стажу роботи на посаді судді половини строку навчання на денній формі та період роботи в органах прокуратури законодавством не передбачено.

Також скаржник зазначає, що рішень з питання зарахування періоду роботи до стажу роботи на посаді судді управлінням не приймалось.

За приписами ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час, місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Сторони, належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду, до судового засідання не прибули /а.с. 62, 71-72/. Фіксування судового засідання технічними засобами не відбувалось згідно положень ч. 1 ст. 41 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги щодо дотримання правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України - скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Судом установлено, що рішенням Вищої ради правосуддя від 11 травня 2017 року № 1108/0/15-17 позивача ОСОБА_2 звільнено з посади судді Донецького апеляційного господарського суду Донецької області. Наказом Донецького апеляційного господарського суду від 18 травня 2017 року № 115-К позивача відраховано зі штату суду.

19 травня 2017 року на адресу пенсійного органу головою Донецького апеляційного господарського суду скероване подання про встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, додатком до якого, окрім заяви позивача про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, був розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_2 /а.с. 25, 24, 27/.

Як убачається із трудової книжки позивача та розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, - ? частина навчання (очна форма) у Харківському юридичному інституті позивача ОСОБА_2 складає 01 рік 11 місяців; робота на посадах стажиста прокуратури Пролетарського району м. Донецька, помічника, старшого помічника прокурора Пролетарського району м. Донецька, помічника, старшого помічника прокурора Будьонівського району м. Донецька складає, відповідно, - 01 рік 09 днів, 03 роки 02 місяця 11 днів, 12 років 10 місяців 22 дні. Загальний стаж роботи позивача на посадах судді - 17 років 00 місяців 27 днів.

Розпорядженням відповідача від 02 червня 2017 року позивач ОСОБА_2 з 23 травня 2017 року переведена з одного виду пенсійного забезпечення на інший - призначено довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 80% суддівської винагороди.

Пенсійним органом до стажу на посаді судді не зарахована робота позивача ОСОБА_2 в органах прокуратури в період з 01 серпня 1977 року по 13 вересня 1994 року та ? строку навчання на денній формі у Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського в період з 01 вересня 1973 року по 01 липня 1977 року.

Погоджуючись із загальним висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що право на справедливий суд в Україні з часу проголошення її незалежності забезпечувалося шляхом розвитку принципу незалежності суддів у законах України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-XII (далі - Закон № 2862-XII), «Про судоустрій України» від 07 лютого 2002 року № 3018-III (далі - Закон № 3018-III ) та Законі України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI), в яких послідовно закріплювалися самостійність суддів, свобода неупередженого вирішення судових справ відповідно до внутрішнього переконання суддів та їх належне матеріальне забезпечення.

Гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу VII, розділах IX, X Закону № 2453 в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VIII), зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

30 вересня 2016 року у повному обсязі набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», пунктом 25 Прикінцевих та Перехідних положень якого установлено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Відповідно до частини 1 статті 120 Закону № 2453 в редакції Закону № 192-VIII суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Відповідно до частини 1 статті 135 Закону № 2453 до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Аналогічне положення щодо обчислення стажу роботи на посаді судді містилося й у статті 131 Закону № 2453.

Разом з тим, пунктом 11 розділу XIII «Перехідні положення» редакції Закону № 2453 передбачалось, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом № 2453 в редакції від 07 липня 2010 року діяв Закон України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-XII, частиною 4 статті 43 якого було передбачено, що до стажу роботи, який дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР; час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності в усіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Таким чином, Законом № 2453 суттєво зменшено кількість посад, робота на яких зараховується до стажу роботи на посаді судді.

При цьому Перехідні положення Закону № 2453 в редакції Закону № 192 не містять застереження щодо збереження за суддями, які призначені чи обрані на посаду судді до набрання чинності цим Законом, визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом, оскільки пункт 11 у вищевказаній редакції в новій редакції Перехідних положень відсутній.

Отже, у зв'язку із змінами, внесеними до Закону № 2453 Законом № 192, з 28 березня 2015 року у більшості працюючих суддів зменшився стаж роботи на посаді судді, що в свою чергу призводить до зменшення розміру надбавки за вислугу років, а також до скасування у певних суддів права на додаткову відпустку та взагалі на звільнення у відставку у зв'язку з відсутністю необхідного стажу роботи відповідно до зазначених вище змін до Закону № 2453.

Колегія суддів зазначає, що питання гарантій незалежності суддів, їх правового захисту, матеріального та соціального забезпечення неодноразово були предметом розгляду Конституційного Суду України.

Так, Конституційний Суд України у мотивувальній частині Рішення від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011 вказав на неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

До цього Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях, а саме: від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів); рішення № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.

Крім того, в Рішенні від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) Конституційний Суд України зазначив, що положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід'ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов'язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу, права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової гілки влади.

Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Отже, виходячи із вищезазначених положень, зміст та обсяг досягнутих суддями соціальних гарантій не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до законодавства.

Аналогічної правової позиції при розгляді адміністративних спорів додержується і Верховний Суд України, рішення якого є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності відповідний нормативно-правовий акт.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про неправомірність проведеного Шевченківським ОУПФУ розрахунку стажу роботи позивача ОСОБА_2, що дає останній право на довічне грошове утримання судді у відставці, оскільки пенсійний орган до такого стажу безпідставно не врахував наступні періоди: - ? частину навчання позивача у Харківському юридичному інституті позивача, що складає 01 рік 11 місяців; роботу позивача на посадах стажиста прокуратури Пролетарського району м. Донецька, помічника, старшого помічника прокурора Пролетарського району м. Донецька, помічника, старшого помічника прокурора Будьонівського району м. Донецька, що складає, відповідно, - 01 рік 09 днів, 03 роки 02 місяця 11 днів, 12 років 10 місяців 22 дні.

Таким чином, колегія суддів погоджується з рішенням суду фактично про визнання неправомірним розрахунку Шевченківського ОУПФУ стажу роботи судді у відставці ОСОБА_2 від 02 червня 2017 року; про зобов'язання відповідача здійснити розрахунок стажу роботи ОСОБА_2, що дає право на довічне грошеве утримання судді у відставці, з урахуванням наступних періодів: - ? частини очної форми навчання позивача у Харківському юридичному інституті позивача, що складає 01 рік 11 місяців; роботи на посадах стажиста прокуратури Пролетарського району м. Донецька, помічника, старшого помічника прокурора Пролетарського району м. Донецька, помічника, старшого помічника прокурора Будьонівського району м. Донецька, що складає, відповідно, - 01 рік 09 днів, 03 роки 02 місяця 11 днів, 12 років 10 місяців 22 дні, та про зобов'язання відповідача здійснити з 23 травня 2017 року перерахунок довічного грошового утримання позивача, виходячи з розміру 90% суддівської винагороди і провести виплати позивачу донарахованих сум.

Приходячи до висновку про часткову обґрунтованість апеляційної скарги Шевченківського ОУПФУ, колегія суддів не погоджується з висновком суду про необхідність зобов'язання пенсійного органу, починаючи з 23 травня 2017 року, нараховувати та виплачувати позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у певному розмірі без обмеження граничного розміру.

Відповідно до пункту 8 частини четвертої статті 47 Закону № 2453-VІ незалежність суддів забезпечується незалежним матеріальним та соціальним забезпеченням суддів. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів (частина шоста статті 47).

Визначений Законом № 2862-ХІІ порядок нарахування щомісячного довічного грошового утримання суддів було змінено у зв'язку із набранням чинності Законом № 2453-VІ. Разом з тим, залишивши незмінним зміст права на щомісячне довічне грошове утримання суддів, Закон № 2453-VІ у редакції Закону № 3668-VI звузив обсяг цього права, встановивши обмежену базу для нарахування суддям щомісячного довічного грошового утримання, та скасував право суддів на одержання щомісячного довічного грошового утримання без обмеження граничного розміру.

Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 у справі щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці частину третю, перше, друге, третє речення частини п'ятої статті 138 Закону № 2453-VІ в редакції Закону № 3668-VI визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Ухвалюючи зазначене Рішення, Конституційний Суд України врахував попередні позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004, 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, згідно з якими «визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя».

Конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Як зазначається в Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року № (2010)12, «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

У пункті 8 Рішення № 3-рп/2013 визначено, що частина третя статті 138 Закону № 2453-VІ у редакції Закону № 3668-VІ, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Натомість підлягає застосуванню частина третя статті 138 Закону № 2453-VІ у редакції до змін, внесених Законом № 3668-VІ.

Аналогічні висновки зроблені Конституційним Судом України у Рішенні від 08 червня 2016 року у справі № 1-8/2016 (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці).

Оскільки за змістом пунктів 4 Рішення № 3-рп/2013 та Рішення № 1-8/2016 вони мають преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними, то право на одержання щомісячного довічного грошового утримання без обмеження граничного розміру виникає з дня ухвалення Конституційним Судом України цих Рішень.

Як убачається з розпорядження пенсійного органу від 02 червня 2017 року останнім не застосовані обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання позивача ОСОБА_2 У суду відсутні підстави вважати, що виконуючи дане судове рішення відповідач умисно не врахує висновки Конституційного Суду України. Відтак, у суду відсутні підстави для захисту заздалегідь непорушеного права позивача, і в задоволені вимог ОСОБА_2 в зазначеній частині слід відмовити.

Також, колегія суддів не погоджується з висновком суду про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на сплату судового збору в розмірі 640,00 грн.

Частиною 1 ст. 94 КАС України визначено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суду належало стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Шевченківського ОУПФУ на користь позивача ОСОБА_2 640,00 грн. у відшкодування судових витрат у вигляді судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до адміністративного суду /а.с. 1/.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Інші доводи та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 7, 35, 41 ч.1, 94, 184, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, п.п. 4 ч. 1 ст. 202, ст.ст. 205, 207, 254, 267 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова - задовольнити частково.

Постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2017 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про зобов'язання Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова нараховувати та виплачувати ОСОБА_2 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці без обмеження граничного розміру, з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволені цієї вимоги за відсутності факту порушення права.

Постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2017 року скасувати в частині стягнення з Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова на користь ОСОБА_2 понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 коп., з прийняттям нового судового рішення про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова на користь ОСОБА_2 понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 коп.

В іншій частині постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова Харківського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Мельнікова Л.В.
Судді Бенедик А.П. Донець Л.О.
Повний текст постанови виготовлений і підписаний 18 грудня 2017 року.