Справа № 805/4097/17-а
Суддя: Кочанова П.В.
Дата ухвалення: 2017-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2017 р. Справа №805/4097/17-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови: 10:30

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Кочанова П.В. при секретарі судового засідання Притулі С.С., розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 акціонерного товариства Словянський завод Тореласт до Словянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання постанови протиправною та скасування постанови, -

за участі представників сторін:

від позивача не зявився

від відповідача ОСОБА_2 за довіреністю

ВСТАНОВИВ:

Позивач Публічне акціонерне товариство «Словянський завод «Тореласт» звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Словянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, у якій просять суд визнати протиправною та скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18 травня 2016 року у зведеному виконавчому провадженні № 47973055, що винесена заступником начальника відділу державної виконавчої служби Словянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що постановою державного виконавця від 18 травня 2016 року у зведеному виконавчому провадженні № 47973055 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить позивачу та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна без обмеження на суму стягнення, чим порушено вимоги Закону України «Про виконавче провадження», яким визначено, що арешт має накладатися у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів. Позивач вважає, що таким чином істотно порушуються майнові права та законні інтереси підприємства, тому зазначена постанова державного виконавця підлягає скасуванню.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 грудня 2017 року суд визнав поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 грудня 2017 року суд відкрито провадження в адміністративній справі № 805/4097/17-а та призначено до судового розгляду.

У судове засідання представник позивача не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином. При цьому, 12 грудня 2017 року через відділ документообігу та архівної роботи представником позивача суду надано клопотання про розгляд справи без участі представника.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення вимог позивача, просив суд відмовити в задоволенні адміністративного позову позивача.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши доводи, викладені в адміністративному позові, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

У Словянському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (надалі відповідач, відділ) перебуває зведене виконавче провадження № 47973055 відносно боржника ОСОБА_1 акціонерного товариства «Словянський завод «Тореласт» на загальну суму 1 674 822,89 грн., відкрите на підставі виконавчих документів:

- виконавчого листа № 808/7289/14 від 24.02.2015 року, що виданий Запорізьким окружним адміністративним судом про стягнення боргу у розмірі 223 403,14 грн. на користь управління Пенсійного фонду України в м. Словянську та Словянському районі Донецької області;

- виконавчого листа № 805/2343/15 від 25.11.2015 року, що виданий Донецьким окружним адміністративним судом про стягнення боргу у розмірі 267 555,23 грн. на користь управління Пенсійного фонду України в м. Словянську та Словянському районі Донецької області;

- виконавчого листа № 805/3625/15 від 16.11.2015 року, що виданий Донецьким окружним адміністративним судом про стягнення боргу у розмірі 238 386,03 грн. на користь управління Пенсійного фонду України в м. Словянську та Словянському районі Донецької області;

- виконавчого листа № 805/787/15 від 05.08.2015 року, що виданий Донецьким окружним адміністративним судом про стягнення боргу у розмірі 230 384,54 грн. на користь управління Пенсійного фонду України в м. Словянську та Словянському районі Донецької області;

- виконавчого листа № 805/5571/14 від 24.06.2015 року, що виданий Донецьким окружним адміністративним судом про стягнення боргу у розмірі 114 121,54 грн. на користь управління Пенсійного фонду України в м. Словянську та Словянському районі Донецької області;

- наказу Господарського суду Донецької області № 905/2366/14 від 13.06.2014 року про стягнення боргу у розмірі 510 000,00 грн. на користь Товариства з обмеженою діяльністю «Баланс «Аудиторська фірма»;

- наказу Господарського суду Запорізької області № 908/5169/14 від 10.03.2015 року про стягнення боргу у розмірі 21 890,96 грн. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІТЛ-ГРУПП» в особі Запорізької філії;

Ухвали Господарського суду Донецької області № 905/1495/14 від 25.04.2014 року про стягнення боргу у розмірі 69 081,45 грн. на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3.

Означене підтверджується обліковою карткою на зведене виконавче провадження № АСВП 47973055, що долучена до матеріалів справи та не спростовано сторонами.

Під час примусового виконання зведеного виконавчого провадження, заступником начальника Словянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_2 було встановлено, що станом на 18.05.2016 року боржник має заборгованість на користь юридичних осіб, тому потрібно застосувати арешт майна боржника для забезпечення реального виконання рішень суду. 18 травня 2016 року своєю постановою державний виконавець постановив:

«1. Накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику: ПАТ «Словянський завод «Тореласт» , вул. Підїзна, 3, м. Словянськ.

2. Заборонити здійснювати відчуження буд-якого майна, яке належить боржнику: ПАТ «Словянський завод «Тореласт» , вул. Підїзна, 3, м. Словянськ. Арешт накласти з моменту надходження постанови…» /арк. справи /.

Не погодившись із прийнятою постановою, позивач звернувся до суду з зазначеним адміністративним позовом та просить суд визнати протиправною та скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18 травня 2016 року у зведеному виконавчому провадженні № 47973055, що винесена заступником начальника відділу державної виконавчої служби Словянського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2.

Таким чином, предметом оскарження згідно вимог адміністративного позову позивача є правомірність дій державного виконавця щодо винесення постанови від 18 травня 2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.

Положеннями статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини першої статті 181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначаються Законом України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (надалі Закон № 1403).

Згідно положень статті 1 Закону № 1403 примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців згідно норм статті 2 Закону № 1403 є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання.

Відповідно до статті 3 Закону № 1403 завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404- VIII визначено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Як встановлено судом, спірна постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження була винесена державним виконавцем 18.05.2016 року тобто до набрання чинності Законом № 1404. Отже до спірних правовідносин застосовуються норми Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (надалі Закон № 606).

Нормами статті 1 Закону № 606 визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Заходами примусового виконання рішень відповідно до положень статті 32 Закону № 606 є:

1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб;

2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні;

4) інші заходи, передбачені рішенням.

Звернення стягнення на майно боржника згідно з вимогами частини першої статті 47 Закону № 606 полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до положень частини другої зазначеної статті стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника.

За приписами частини шостої статті 47 Закону № 606 стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження.

Як пояснено представником відповідача, станом на час винесення оскаржуваної постанови загальний борг позивача у зведеному виконавчому провадженні складав 1 656 211,69 грн. та арешт було накладено в рамках зведеного виконавчого провадження, яке обєднувало 11 виконавчих документів.

Постановою від 18 травня 2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державним виконавцем було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ПАТ «Словянський завод «Тореласт» та оголошено заборону здійснювати відчуження будь-якого мана, яке належить позивачеві.

Суд зауважує, що зі змісту вказаної постанови не вбачається, в межах якої саме суми звернуто стягнення на майно боржника.

Згідно відомостей інформаційної довідки № 107094277 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта ПАТ «Словянський завод «Тореласт» за позивачем на праві приватної власності зареєстровано майно, а саме: квартира, загальною площею 34.79 кв.м. (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 141), нежитлові будівлі (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 141): цех з виробництва технічних тканин з ПВХ покриттям, А-1, загальною площею 16 00,1 кв.м., цех рекуперації № 2, Б-3 загальною площею 907,2 кв.м., градирня двосекційна, В-1 загальною площею 36,7 кв.м, нежитлові будівлі (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 141): цех з виробництва ПХВ плівок, А-1 9732 кв.м., майстерня з ремонту електродвигунів-теслярня, б 67,9 кв.м., градирня трьохсекційна, Г 56 кв.м., склад намотувальних роликів, Д 110,2 кв.м., цех рекуперації № 1, Ж 489,6 кв.м., склад пластифікаторів, будівля, будівля РМЦ (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 1) загальною площею 185 кв.м., адміністративно побутовий корпус загальною площею 4615 кв.м. (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 1), нежилове приміщення, нежитлові будівлі котельні з россольним відділенням (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 1), нежитлове приміщення, міні котельня (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна НОМЕР_1).

27 вересня 2017 року позивач звернувся до відділу з клопотанням в порядку статті 19 Закону № 1404, в якому просив відповідача скасувати постанову від 18 травня 2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та накласти арешт на індивідуально визначене майно, а саме: будівлю адміністративно-побутового корпусу, загальною площею 4 615,0 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: Донецька область, місто Словянськ, вулиця Підїзна, будинок 3, ринкова вартість якої складає 5 782 600,00 грн.

Нормами статті 47 Закону № 606, окрім іншого, визначено право боржника запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Матеріали виконавчого провадження не містять відомостей щодо надання відповіді на заявлене боржником клопотання. Натомість, як пояснив у судовому засіданні поважний представник відповідача на виконання зазначеного клопотання боржника (позивача) державним виконавцем 19.10.2017 року винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, якою описано та накладено арешт на майно боржника, а саме: адміністративно-побутовий корпус, А-4 загальною площею 4615 кв.м., матеріали стін: залізобетонні панелі.

Відповідно до звіту № 2154788_06092017_075 про незалежну оцінку майна будівлі адміністративно-побутового корпусу ОСОБА_1 акціонерного товариства «Словянський завод «Тореласт», літ. А-4, загальною площею 4615,0 кв.м. ринкова вартість обєкту нерухомого майна станом на 05.09.2017 року складає 5 782 600 (пять мільйонів сімсот вісімдесят дві тисячі шістсот) гривень без урахування ПДВ.

Як зазначалось судом, загальний борг позивач у зведеному виконавчому провадженні складає 1 656 211,69 грн. Разом з цим, вартість майна позивача згідно оцінки складає 5 782 600, 00 грн., отже, майна боржника цілком достатньо для задоволення вимог стягувачів.

Таким чином, встановлення заборони на відчуження буд-якого майна боржника згідно постанови від 18 травня 2016 року суд розцінює як обмеження права власності позивача (мирного володіння майном).

Принцип мирного володіння майном закріплений у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Законом України від 17 липня 197 року № 475/97-ВР), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Адміністративне судочинство відповідно до норм частини першої статті 5 КАС України здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Суд при вирішенні справи, згідно вимог статті 8 КАС України керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно з нормами статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» практика Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ) застосовується українськими судами як джерело права.

ЄСПЛ виходить із того, що положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: (а) перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; (б) друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у право на мирне володіння майном правомірним; (в) третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Як встановлено судом, оскаржувана постанова винесена без зазначення загальної суми стягнення. Проте, нормами чинного законодавства прямо передбачено, що арешт на майно боржника накладається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом.

Отже, суд доходить висновку, що здійснене відповідачем під час примусового виконання зведеного виконавчого провадження обмеження права власності на майно позивача не ґрунтується на законі тобто, вчинені дії щодо винесення постанови від 18 травня 2016 року, якою накладений арешт на все майно, що належить ПАТ «Словянський завод «Тореласт» та встановлено заборону на відчуження будь-якого майна, що належить ПАТ «Словянський завод «Тореласт» є неправомірними, а зазначена постанова підлягає скасуванню.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що відповідачем не доведено правомірність дій щодо підстав та порядку винесення оскаржуваної постанови, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем при предявленні адміністративного позову до суду був сплачений судовий збір у розмірі 1 600,00 грн. (квитанція № QS 13770001 від 22.11.2017 року). Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 1 600,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 104-107, 122-143, 151-154, 158, 162, 163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 акціонерного товариства Словянський завод Тореласт до Словянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання постанови протиправною та скасування постанови задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову від 18 травня 2017 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, прийняту заступником начальника Словянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_2 при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження № 47973055.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Словянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (, 84122, Донецька область, м. Словянськ, вул. Доброволського, будинок 2) на користь ОСОБА_1 акціонерного товариства Словянський завод Тореласт () витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) гривень 00 копійок.

Постанова прийнята у нарадчій кімнаті, її вступна та резолютивна частини проголошені у судовому засіданні 13 грудня 2017 року.

Постанову складено у повному обсязі та підписано 14 грудня 2017 року.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України (проголошення вступної та резолютивної частин постанови), а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Кочанова П.В.