Справа № 813/2172/17
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2017-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2017 року Справа № 813/2172/17

Львівський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий суддя Грень Н.М.,

суддя Гулкевич І.З.,

суддя Ланкевич А.З.,

секретар судового засідання Редкевич О.Р.,

позивач ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представник відповідача не прибув,

представник третьої особи не прибув,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - третя особа, ГУ ДМС України у Львівській області), в якому просить:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №176-17 від 12 травня 2017 року про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відмова відповідача у визнанні позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту є необґрунтованою і протиправною, оскільки ОСОБА_1 є журналістом та активістом у сфері захисту прав людини, має численні публікації на опозиційних російських інтернет ресурсах. Крім того, позивач є мусульманином, членом релігійної організації, громадянином Російської Федерації та перебуває за її межами. Позивач не може повернутися на територію Російської Федерації та змушений шукати захисту в Україні з огляду на об'єктивні обставини, які викликали в нього обґрунтовані побоювання за своє життя і здоров'я. ОСОБА_1 піддавався переслідуванню в своїй країні через політичні погляди та побоюється загрози незаконного ув'язнення, тортур в ситуаціях систематичного порушення прав людини, що підтверджується інформацією про країну походження, однак, відповідач отриману інформацію досліджував формально. Оскаржуване рішення на його думку суперечить ст. 28 Конституції України та ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити.

Позивач пояснив, що він є громадянином Російської Федерації та приїхав в Україну через обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань, у зв'язку із діяльністю опозиційного журналіста та активіста в сфері захисту прав людини, позивач має численні публікації на опозиційних російських інтернет ресурсах, а також через свої релігійні погляди та членство в організації "Хізб ут-Тахрір Аль-Ісламі, яка визнана терористичною організацією та є забороненою у РФ. Сповідуючи мирно свою релігію та здійснюючи мирну просвітницьку діяльність, позивач стикнувся з політично мотивованими переслідуваннями в країні походження. Звинувачення членів "Хізб ут-Тахрір Аль-Ісламі" є повністю сфальсифікованими і є одним з багатьох прикладів боротьби з опозиційними та непідконтрольними російській владі рухами. Ситуація з переслідуваннями таких осіб як позивач в російській федерації кожен день погіршується.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справи. Відповідач долучив до матеріалів справи письмові заперечення в яких вказав, що в процесі підготовки висновку спеціалістом ГУ ДМС України у Львівській області досліджувалися надані позивачем докази та інформація по країні його походження; інформація щодо зайняття позивачем громадською, правозахисною та публіцистичною діяльністю; інформація щодо створення, мети та діяльності, методики роботи міжнародної ісламської політичної партії "Хізб ут-Тахрір Аль-Ісламі" з мережі інтернет, відеоматеріали з мережі Youtube. Також було враховано норми Конвенції про статус біженців 1951 року, Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та інші міжнародні правові акти, які регулюють питання надання статусу біженця чи іншого притулку. Відповідно до вимог чинного законодавства вказаний висновок та матеріали особової справи позивача скеровані до Державної міграційної служби України для прийняття рішення по суті. За результатами розгляду особової справи позивача ДМС України дійшла висновку про необхідність прийняття рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону - відсутні. На підставі такого рішення 08.06.2017 року ГУ ДМС України видано позивачу повідомлення №94 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відтак, представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник третьої особи у судове засідання не прибув, належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справи.

Суд заслухав пояснення позивача та його представника, з'ясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, а також ті, які мають інше значення для вирішення справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідив докази у справі, та встановив наступне.

ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації ІНФОРМАЦІЯ_1. Народився у м. Махачкала Республіки Дагестан Російської Федерації, є громадянином Російської Федерації. За релігійними переконаннями - мусульманин, за національністю - лакець. Одружений з громадянкою Російської Федерації ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2, спільно вони виховують доньку ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3

08.04.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДМС у Львівській області із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту /Т.І а.с.62/.

Відповідно до наказу ГУ ДМС у Львівській області від 29.04.2016 року № 95, розпочата процедура оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту /Т.І а.с.95/.

Причиною звернення ОСОБА_1 до ДМС вказав що в Росії його можуть вбити, викрасти або посадити у в'язницю, оскільки він з 2011 року займається громадською і правозахисною діяльністю, а також: публіцистикою і журналістикою. По суті вся його діяльність пов'язана з тим, що він критикує нелюдську політику російської влади відносно мусульман на Північному Кавказі і в інших регіонах країни, зокрема: позасудові покарання силовиками підозрюваних у зв'язках бандпідпіллям людей, тортури, фальсифікації і вбивства громадських і релігійних діячів (вбивства котрих фактично не розслідуються компетентними органами, що в свою чергу говорить про те, що дані вбивства і є справа рук силовиків).

Дана критика в публічних акціях, статтях і відеозверненнях вкрай різко і агресивно сприймається режимом. На людину, котра займається подібною діяльністю, починається цькування її звинувачують у зв'язках із «Заходом» і перекривають доступ до різноманітних майданчиків, де вона може висловлювати свою позицію, її саджають до в'язниці за звинуваченням у тероризмі на довгий строк або просто вбивають (приклад: журналіст ОСОБА_9, журналіст ОСОБА_6, журналіст ОСОБА_7). І арешт і вбивство це те, що відбувалося і відбувається з його друзями і колегами, будь то журналісти, громадські активісти чи правозахисники.

Також позивач зазначив, що він є членом партії «Хізб ут-Тахрір», котра абсолютно необгрунтовано визнана терористичною організацією на території РФ. Членів Хізбу відправляють у в'язницю за звинуваченням у державному перевороті і насильницьму захопленні і утриманні влади в РФ на терміни до 17-ти років (багато членів Хізбу були поставлені в статус політв'язнів правозахисною організацією «Меморіал»).

Тому, просив надати йому притулок в Україні.

Під час співбесіди ОСОБА_1 додатково повідомив, що він є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір» з 2009 року. Посада (до виїзду з РФ) шабаб (рядовий член партії). За словами заявника, будучи шабабом, до його обов'язків входило отримання та поширення знань. Як стверджує ОСОБА_1, про організацією «Хізб ут-Тахрір» він дізнався від своїх знайомих мусульман. Рішення щодо вступу в дану партію мотивує наступним чином: «її цілі, методи і засоби найбільш переконливі для мене відповідно до моїх знань ісламу».

За законодавством Російської Федерації за членство у "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" настає кримінальна відповідальність, оскільки ця організація визнана терористичною та заборонена. В українському законодавстві такої заборони немає.

Згідно з відповіддю Управління СБУ у Львівській області, на запит ГУ ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки, таке не володіє відомостями, за наявності яких ОСОБА_1 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту /Т.І а.с.128/.

За результатами розгляду особової справи заявника №2016LV0009 та проведених співбесід ГУ ДМС у Львівській області складено висновок від 30.12.2016 року, в якому зазначено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 не підпадає під критерії визначення біженця або особи, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Вказаний висновок та матеріали особової справи позивача №2016LV0009 скеровані до ДМС України для прийняття рішення по суті.

За результатами розгляду особової справи позивача, ДМС України дійшла висновку про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону - відсутні. Рішенням ДМС України від 12.05.2017 року №176-17 громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту /Т.І а.с.37/, про що 08.06.2017 року ГУ ДМС у Львівській області видано повідомлення №94 /Т.І а.с.36/.

Вважаючи рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся за захистом порушених на його думку, прав і свобод до суду.

При прийнятті рішення суд керувався наступним.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року №3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI (в редакції Закону №1251-VII від 13.05.2014 року) визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений ст. 5 Закону №3671-VI, відповідно до частини першої якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 6 ст. 5 Закону №3671-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною 2 ст. 13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п. 195 Керівництва УВКБ ООН, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін "не бажає" відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою "внаслідок таких побоювань". Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни "в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань". В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Аналізуючи умови, передбачені п. 1 ст. 1 Закону №3671, беручи до уваги роз'яснення, надані Вищим адміністративним судом України у Постанові Пленуму ВАС України від 26.06.2011 року №3 (із змінами та доповненнями), суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Разом із цим, п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI (в редакції Закону №1251-VII від 13.05.2014 року) передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст. 1 цього ж Закону (в редакції Закону №1251-VII від 13.05.2014 року) дано визначення особи, яка потребує додаткового захисту, зміст якого наведено у постанові вище.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Підстави відмови ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказані у відповідному висновку ГУ ДМС України у Львівській області від 23.09.2016 року /Т.ІІ а.с.49-73/.

У рішенні ДМС України від 12.05.2016 року №176-16 вказано, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні /Т.1 а.с.37/.

Даючи оцінку рішенню ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захист, суд враховує наступне.

Щодо діяльності політичної партії "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" ("Партія ісламського визволення").

"Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами "халіф". Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема "Amnesty International", визнавали членів цієї партії, засуджених до ув'язнення у країнах СНД, політичними в'язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" в цих країнах.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11, який є головою Інформаційного офісу "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" в Україні, зазначив, що "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" - міжнародна ісламська політична партія, заснована у 1953 році, метою якої є відновлення ісламського способу життя шляхом встановлення держави Халіфат. Всі погляди, ідеї та метод партії побудовані виключно на Ісламі. "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" обмежив діяльність по відновленню Халіфату виключно у мусульманських країнах. За межами ісламського світу (в т.ч. в Росії та Україні) "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" веде просвітницьку діяльність по поширенню серед мусульман і не мусульман ідей Ісламу. В Україні "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" не веде боротьби за владу і не працює над зміною державного устрою, рівно як і не зазіхає на територіальну цілісність, оскільки населення України у своїй більшості не є мусульманським. Тому в Україні "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" діє скоріше як релігійна організація, а не як політична партія.

Так, судом з'ясовано, що "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов'язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як "екстремістська" за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами. За останні десятиліття в країнах учасниках ОБСЄ не винесено жодного вироку, в якому б членів "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" звинувачували в причетності до конкретних актів тероризму або озброєного насилля, чи підготовки до таких. Єдиною країною, де "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" заборонена як "терористична організація", є Росія.

Розпорядженням Уряду РФ від 14.07.2006 року №1014-р. "Российскую газету" визначено офіційним періодичним виданням, яке здійснює публікацію єдиного федерального списку організацій, в тому числі іноземних та міжнародних організацій, визнаних судами Російської Федерації терористичними.

У федеральному випуску "Российской газеты" №4130 від 28.07.2006 (http//www.rg.ru/2006/07/28/terror-organizacii/html) опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом Російської Федерації терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під №17 у якому значиться "Партія ісламського визволення" ("Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі").

Водночас, "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999) та №1989 (2011) та 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, "Аль-Каїді" та пов'язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями (http: //www.un/org/sc/suborg/ru/sanctions/1267/agsanctionslist).

"Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США (http: //www/state/gov/j/ct/other/des/123085.htm).

Водночас, інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, які суд вважає надійними та об'єктивними, не відносить діяльність "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі"до терористичної та/або екстремістської.

Таким чином, вказане дає підстави характеризувати "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" як не пов'язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

Так, у публікації на веб-сайті Громадської організації «Громадське телебачення» (hromadske.ua), де також розміщено відеозапис інтерв'ю із позивачем, йдеться про те, що «навесні цього року правозахисник ОСОБА_1, член партії Хізб ут-Тахрір, визнаної терористичною на території Росії, змушений був тікати з Дагестану від переслідувань влади. Після того, як влада республіки заарештувала ряд його соратників по партії, він виїхав в Україну і тепер чекає в Одесі на статус біженця» .

У іншій статті, опублікованій на порталі (hromadske.ua), зазначається, що Роскомнагляд заблокував на території Росії інтерв'ю Громадського з правозахисником і членом партії «Хізб ут-Тахрір» ОСОБА_1. Відповідне рішення Роскомнагляд мотивує порушенням закону РФ «Про інформацію, інформаційні технології та захист інформації». На вимогу Роскомнагляду You Tube також заблокував випуск програми «Громадское на русском: Крестньый ход на Киев, НАТО-Россия, Хизб ут-Тахрир» .

Суд зазначає, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність "ХТІ" на території України.

Управління СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило обставин, за наявності яких ОСОБА_1 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; тобто його членство у "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" не є перешкодою для прийняття відповідного рішення.

Встановлені судом обставини свідчать, що переслідування ОСОБА_1 в рамках чинного законодавства країни його походження за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації суперечить самій суті "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі", та відношенню до цієї організації у розвинутих демократичних країнах і законодавству України.

Щодо журналістської, громадської діяльності та політичних поглядів ОСОБА_1, судом з'ясовано, що він зацікавився журналістикою в силу того, що в Дагестані поширене свавілля правоохоронних органів: «Я бачив необхідність освітлювати цю проблему і допомагати із нею справитися іншим людям».

Свої перші кроки у даній сфері розпочав з публікацій у соціальних мережах та відеороликів у «You Tube». В подальшому, він писав статті для веб-сайту «Кавказький Вузол».

В підтвердження своїх слів надав посилання на свій канал ІНФОРМАЦІЯ_5 на популярному відеохостингу «You Tube», де є відеоролики починаючи з 2013 року, які, користуються популярністю у певної частини суспільства, а також посилання на інші відеоматеріали та публікації в інтернет-виданнях, автором яких є ОСОБА_1, у тому числі ті, які написані третіми особами про позивача.

Цитати з відкритих джерел:

- «Журналіст і правозахисник ОСОБА_1 розповів «Новій газеті», що у більшості жителів міста, що вийшли на мітинг, діти пропали не раніше ніж влітку 2016 року, ІНФОРМАЦІЯ_4;

- «Затриманого сьогодні в Махачкалі ОСОБА_1, котрий співпрацює з «Кавказьким вузлом» в якості автора новинних матеріалів, відпустили після надання свідчень», ІНФОРМАЦІЯ_6;

- «ОСОБА_1 (громадський діяч): «Це упереджене ставлення до мусульман», ІНФОРМАЦІЯ_7.

- «У соціальній мережі «Facebook» один з мусульманських активістів опублікував відеозвернення на підтримку мусульманок Татарстану. ОСОБА_1 закликав усіх небайдужих зайняти гідну мусульман полінію і встати на захист багатодітних віруючих жінок.

Також, зі слів ОСОБА_1, його двічі затримували співробітники поліції і ФСБ РФ. Перший раз 21.01.2012, коли позивач роздавав листівки із закликом на санкціонований мітинг. Другий випадок взимку 2013 року правоохоронними органами Російської Федерації у квартирі ОСОБА_1 проходив обшук, після якого позивача у примусовому порядку доставили до Центру протидії екстремізму для надання свідчень проти громадян ОСОБА_16, ОСОБА_17 і ОСОБА_30. При цьому, як стверджує ОСОБА_1, співробітники ФСБ цікавилися його приналежністю до партії «Хізб ут-Тахрір», проте він відмовився відповідати на їхні питання, зіславшись на статтю 51 Конституції РФ.

Крім того, в матеріалах справи міститься лист в підтримку ОСОБА_1 президента Львівського центру міжнародних відносин та регіоналістики RAMCOM ОСОБА_10, в якому вказано, що ОСОБА_1 працював журналістом на сайті «Кавказький вузол» та є активістом Союзу справедливих. ОСОБА_1 спільно з ОСОБА_18 (також активістом «Союзу справедливих», який в 2016 році був арештований та засуджений на 9 років суворого режиму через звинувачення в причетності до партії Хібз ут-Тахрір та якого правозахиснии центр «Меморіал» включив до списку політичних ув'язнених), займався правозахисною діяльністю у Дагестані. ОСОБА_1 знає особисто та повністю поділяє точку зору правозахисників.

За 20 років у Дагестані було вбито 17 журналістів, причому переважна більшість вбивств так і не були до кінця розслідувані (великим потрясінням стало вбивство журналістів ОСОБА_6 у 2011 році та ОСОБА_9 у 2013 році). У 2014 році був вбитий ОСОБА_7, з яким ОСОБА_1 був знайомий та проводив публічні заходи, пікети та мітинги.

Вважає, що у випадку висилання ОСОБА_1 в Російську Федерацію, йому на Батьківщині загрожує небезпека арешту, особливо в разі продовження активної діяльності. Це може бути підтверджено тим, що більшість його соратників знаходяться в ув'язненні з ідеологічних причин (як члени забороненої в Росії, але дозволеної в Україні «Хібз ут-Тахрір»: у 2016 році два мешканця Дагестану були засуджені на 9 та 6 років за членство в цій організації), або за різних обставин вбиті (наприклад, у 2013 році було вбито громадського та релігійного діяча ОСОБА_20, члена «Хібз ут-Тахрір»).

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_21 пояснив, що сам не є членом організації та ніколи ним не був, хоча в Російській Федераціїї засуджений до трьох років та шести місяців позбавлення волі по статті 282 ч. 2 КК РФ «Екстремізм» та ст. 282.2 «Участь в діяльності забороненої в Російській Федерації Ісламської партії «Хізб-ут Тахрір аль - Ісламі». ОСОБА_1 знав по його публікаціях в мережі інтернет, де він активно висвітлював факти утисків громадян Російської Федерації сповідуючи релігію іслам. На сьогоднішній день в Російській Федерації активні мусульмани на кшталт ОСОБА_1, які займаються публічною діяльністю зникають безвісти. Родичі не взмозі знайти ані тіл ані останків.

У сьогоднішній Росії, спецслужби в особі ЦПЗ (Центру Протидії Екстремізму і тероризму) і ФСБ займаються безсудними стратами неугодних владі активних громадян своєї країни, таких, як активіст організації Союз Справедливості ОСОБА_20 - вбитий біля свого будинку в м.Кізляр 16.09. 2013р. або журналіст ОСОБА_7, знайдений мертвим 01.08.2014г. в м Нальчику або події в Чечні, де по даних Правозахисного центру "Меморіал" всього за три місяці 2016 р. било викрадено 24 людини, доля шістьох з них до цих пір невідома. Вважає, що доля вищевказаних мусульман, спіткає і ОСОБА_1 якщо він потрапить в руки російських спец, служб.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_23, уповноважений головою Громадської організації «Правозахисний рух Криму» ОСОБА_24 пояснив, що організація "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" відома в Криму давно. Щодо неї було багато чуток і домислів про те, що вона є екстремістською і терористичною. З моменту повернення на свою батьківщину кримські татари активно відроджували свою національну релігійну самобутність. Кримські татари неодноразово, через свої представницькі органи заявляли про свою прихильність досягнення політичних цілей ненасильницькими методами. Крім того, в публічному просторі "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" так само неодноразово висловлював свою принципову позицію не використовувати насильство.

Вказане також підтвердив допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_25, а також додатково зазначив, що вважає неприпустимим повернення ОСОБА_1 в країну, де останній переслідується за політичними мотивами, такому загрожує тюремне ув'язнення, жорстоке поводження та викрадення.

Щодо висновку ГУ ДМС України у Львівській області про те, що немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та він підпадає під дію статті 6 вказаного Закону і не може бути біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з наявністю однієї з перелічених у статті 6 умов, суд зазначає наступне.

У Висновку ГУ ДМС України у Львівській області вказано, що прибути в Україну позивача змусила загроза життю, оскільки займається громадською та правозахисною діяльністю, а також публіцистикою та журналістикою. Крім того, ствердив, що є членом партії «Хізб-ут Тахрір аль - Ісламі», яка в РФ абсолютно необґрунтовано визнана терористичною організацією. Заявник ствердив, що в Росії зараз така ситуація, що в суді він свої права захистити не зможе.

Судом з протоколів співбесід від 29.04.2016 року та 08.11.2016 року з'ясовано, що ОСОБА_1 покинув Росію 28.03.2016 року. До виїзду готувався близько 2 місяців. Добратися до України та незаконно перетнути державний кордон Російської Федерації з Україною йому допомогли невідомі особи, котрих він за допомогою своїх знайомих знайшов у місті Москві. Пересувався автомобільним транспортом. В транзитних пунктах не затримувався, їхав без великих перерв. За словами ОСОБА_1, на шляху до України контрабандисти двічі змінювали автомобіль. Безпосередньо кордон перетинав незаконно пішки вночі 28.03.2016 в районі Курської області. Як стверджує заявник, останнім населеним пунктом, через який він проїжджав, було місто Орел, Орловської області (РФ). За послуги контрабандистів заплатив 650 доларів США.

Причиною втечі заявник називає арешт заступника голови громадської організації «Союз справедливых» ОСОБА_18. «Я подбав про те. щоб громадська організація зайнялася цією справою і найняла йому адвоката. Мені здалося, що мене можуть вбити, оскільки я займався публіцистикою і журналістикою. В Дагестані зазвичай вбивають журналістів».

Стверджує, що через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через політичні переконання був вимушений покинути країну походження - Російську Федерацію. Зазначив, що не може повернутися до країни свого походження через особисті переслідування з боку органів державної влади, правоохоронних органів Російської Федерації через його політичні погляди, журналістську та громадську діяльність та релігійну приналежність. Позивач є опозиційним журналістом та активістом в сфері захисту прав людини. Позивач має численні публікації на опозиційних російських інтернет ресурсах

Крім того, заявник зазначає, що проти членів організації, у якій він перебуває, фабрикують справи; раніше ув'язнювали за екстремістськими статтями, а зараз за ст. 205.5 КК РФ.

ОСОБА_1 стверджує, що у ФСБ є списки людей, котрих вони планують ув'язнити. Крім того, як показує практика, людей з "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі", котрих арештовувала Федеральна служба Російської Федерації, в подальшому садили до в'язниці.

Вказане, на переконання суду, свідчить про реальну загрозу застосування неналежного поводження стосовно ОСОБА_1

Згідно відповіді на запит ГУ НП України у Львівській області (сектор Укрбюро інтерполу) станом на 11.05.2016 року серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу, не значиться /Т.І а.с.133-136/.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, двічі затримували співробітники поліції і ФСБ РФ. Перший раз 21.01.2012, коли позивач роздавав листівки із закликом на санкціонований мітинг. Другий випадок взимку 2013 року правоохоронними органами Російської Федерації у квартирі ОСОБА_1 проходив обшук, після якого позивача у примусовому порядку доставили до Центру протидії екстремізму для надання свідчень проти громадян ОСОБА_16, ОСОБА_17 і ОСОБА_30. При цьому, як стверджує ОСОБА_1. співробітники ФСБ цікавилися його приналежністю до партії «Хізб ут-Тахрір».

Отже, в країні походження позивача переслідують правоохоронні органи на спецслужби Російської Федерації через громадську, правозахисну, журналістську та публіцистичну діяльність, а також через членство в міжнародній ісламській політичній партії «Хізб ут-Тахрір». ОСОБА_1 стверджує, що прибути в Україну його змусила політика Росії стосовно мусульман, зокрема ісламських джамаатів, а також багаточисельні вбивства журналістів і громадських діячів на Північному Кавказі:

Поза цим, з пояснень ОСОБА_1 слідує, що в Росії він був поставлений на облік в органах внутрішніх справ як лояльна до екстремізму особа. Зокрема, у грудні 2013 року УФСБ у Республіці Дагестан проведено рейд щодо членів партії «Хізб ут-Тахрір» в Махачкалі та затримано близько 50 осіб, в тому числі і позивача. Чотирьом із затриманих пред'явлено звинувачення за ч. 1 та ч. 2 статті 205.5 КК РФ, решта проходили як свідки. Після цієї ситуації ОСОБА_1 поставили на профілактичний облік, ініціатором чого був Центр протидії екстремізму (ЦПЕ).

Судом з'ясовано, що в листопаді 2013 вступив в силу Федеральний Закон від 02.11.2013 №302-Ф3 "Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації", який передбачає, зокрема, введення кримінальної відповідальності за організацію чи участь в діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства РФ (ст. 205-5 КК РФ). Санкція за організацію діяльності забороненої судом терористичної організації (ст. 205-5 ч.1) передбачає покарання у позбавлення волі на строк від 15 до 20 років, за участь в діяльності (ст. 205-5 ч. 2) - позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

В травні 2014 вступив в силу Федеральний Закон від 05.05.2014 року №130-Ф3 "Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації", який передбачає, зокрема, посилення відповідальності за ст.205-5 ч.1 КК, яка згідно нової редакції може включати довічне ув'язнення.

Також посилена відповідальність за ст. 282-2 і ст. 205-1 КК, які застосовувалися раніше у справах про "ХТІ". Тим самим законом до осіб, які вчинили злочин за ст.205-5 КК і деяким іншим, не застосовуються строки давності і не може бути назначено покарання нижче нижнього покарання, передбаченого вказаними статтями.

Вказане свідчить про існування реальних загроз, з якими може зіштовхнутися ОСОБА_1 у разі його повернення в Росію.

Основною причиною звернення за захистом в Україні ОСОБА_1 вказав обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань, тюремного ув'язнення або ж навіть смерті у зв'язку із своєю громадською, правозахисною, журналістською та публіцистичною діяльністю, а також за своїми релігійними поглядами та членством в організації "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі".

На доказ того, що в РФ порушуються права тих хто займається громадською, правозахисною, журналістською та публіцистичною діяльністю, позивач покликається на ряд публікацій, зокрема деякі з них:

- ІНФОРМАЦІЯ_8 (джерело: «Голос Америки»): «У Махачкалі застрелено засновника ВАТ «Свобода Слова» ОСОБА_6, засновника і власника найвідомішої на Північному Кавказі газети «Черновик». Вбивця розстріляв .журналіста в упор неподалік вії) офісу газети і зник на автомобілі, який його очікував.

«Черновик» відомий розслідуваннями корупційних процесів і зловживань силових структур. Сама газета і її співробітники неодноразово піддавалися переслідуванням з боку силових структур і офіційної влади. Прокуратура Дагестану порушувала кримінальні справи проти газети та її журналістів. У 2010 році головний редактор «Черновнка» ОСОБА_28 була удостоєна премії Свободи преси, яка присуджується міжнародною організацією Комітет із захисту журналістів.»;

- ІНФОРМАЦІЯ_9 (джерело: «Human Rights Watch»: «Російська влада повинна провести ретельне розслідування і притягнути до відповідальності вбивць відомого дагестанського .журналіста, заявила ОСОБА_31.

Ахмеднабі Ахмеднабієв, котрий загинув 9 липня, був заступником головного редактора дагестанського незалежного тижневика «Новое дело». а також: активно співпрацював з інформаційним порталом «Кавказький Вузол» і іншими ЗМІ. За неповні два роки це вже друге в республіці вбивство журналіста, який висвітлював проблеми, пов'язані з діяльністю силових структур в Дагестані.»

- 1ІНФОРМАЦІЯ_10 (джерело: «Репортери без кордонів»): «Репортери без кордонів» висловлюють свої щирі співчуття рідним і близьким журналіста і правозахисника 'ОСОБА_7, знайденого мертвим І серпня 2014 на околиці міста Нальчик, столиці Кабардино-Балкарії. Він працював кореспондентом незалежного журналу «Лот» на території цієї автономної республіки північного Кавказу.

«Смерть ОСОБА_7 є черговим нагадуванням величезної ціни незалежної журналістики в деяких республіках північного Кавказу». З гіркотою заявляє керівник відділу Східної Європи та Центральної Азії «Репортерів без кордонів» ОСОБА_29. «Відсутність адекватної реакції і боку влади на неодноразові погрози смертю на адресу жертви рівноцінно починній недбалості. Необхідно провести загальне і неупереджене розслідування, яке має встановити осіб виконавців і замовників цього вбивства, в разі необхідності за межами Кабардино-Балкарії. Необхідно негайно покласти край безмежному беззаконню агресорів журналістів в цьому регіоні».

За таких обставин суд вважає обґрунтованими побоювання ОСОБА_1 зазнати переслідувань з причин членства у "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі", громадської позиції, правозахисної, публіцистичної та журналістської діяльності.

Оцінюючи фактичні обставини справи, які були встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів, показів свідків та інформації з відкритих і незалежних джерел, які логічно узгоджуються з доводами ОСОБА_1, суд дійшов висновку, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він зазнавав переслідувань через своє активне членство у "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" та громадську діяльність.

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини та виходячи із наданих у пунктах 4 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI (в редакції Закону №1251-VII від 13.05.2014 року) понять "додаткового захисту" та "особи, яка потребує додаткового захисту", суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 є особою, яка потребує захисту, оскільки він змушений був прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози його свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього тортур та покарання в ситуації систематичного порушення прав людини і не бажає повернутися до країни громадянської належності внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не подано належних доказів правомірності прийняття рішення ДМС України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Натомість встановлені судом фактичні обставини спростовують висновки про відсутність передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI (в редакції Закону №1251-VII від 13.05.2014 року) підстав для визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту та свідчать про їх помилковість.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті ( вчинені ) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши оскаржуване позивачем рішення ДМС України №176-17 від 12.05.2017 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд дійшов висновку, що таке прийняте відповідачем без урахування вимог Закону №3671-VI, та з порушенням передбачених ст. 2 КАС України принципів, тому його слід визнати протиправним і скасувати, задовольнивши в цій частині позовні вимоги.

Щодо позовної вимоги про зобов'язаня ДМС України прийняти рішення про визнаня громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає наступне.

Стаття 6 Конституції України передбачає поділ державної влади в Україні на законодавчу, виконавчу та судову.

Згідно з п. 25 Постанови Пленуму ВАС України від 26.06.2011 року №3 (із змінами та доповненнями) відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З викладених у мотивувальній частині постанови мотивів суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, що зумовило визнання протиправним рішення ДМС України №176-17 від 12.05.2017 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та скасування цього рішення.

За таких обставин суд вважає за можливе зобов'язати відповідача визнати позивача особою, яка потребує додаткового захисту, задовольнивши позовні вимоги в цій частині як обґрунтовані.

Відповідно до положень п. 23 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову у порядку, визначеному ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", його представником не надано доказів на підтвердження судових витрат, тому підстав для відшкодування таких відповідно до положень ст. 94 КАС України немає.

Керуючись ст. ст. 4, 7-11, 14, 69-72, 86, 87, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

п о с т а н о в и в :

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №176-17 від 12 травня 2017 року про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постанова може бути оскаржена, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Головуючий суддя Грень Н.М.

Суддя Гулкевич І.З.

Суддя Ланкевич А.З.

Повний текст постанови складено та підписано 18.12.2017 року.