Справа № 826/6251/16
Суддя: Дегтярьова О.В.
Дата ухвалення: 2017-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 грудня 2017 року 08 год. 15 хв. № 826/6251/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії: головуючого - судді Дегтярьової О.В., суддів: Пащенка К.С., Чудак О.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до Міністерства соціальної політики України
про визнання наказу від 12.10.2015 року № 1006 «Про встановлення розмірів грошової компенсації вартості продуктів харчування громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на 2015 рік в частині з/п 24 (для Чернігівської області)» незаконним, зобов?язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1.) з позовом до Міністерства соціальної політики України (далі також - відповідач, Мінсоцполітики), в якому просив:

- визнати наказ Мінсоцполітики від 12.10.2015 року № 1006 «Про встановлення розмірів грошової компенсації вартості продуктів харчування громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на 2015 рік» в частині з/п 24 (для Чернігівської області) - незаконним (неправомірним);

- зобов'язати Мінсоцполітики внести зміни до наказу Мінсоцполітики, шляхом встановлення розміру вартості продуктів харчування, вказаного у з/п № 24 Наказу Мінсоцполітики від 12.10.2015 року № 1006 «Про встановлення розмірів грошової компенсації вартості продуктів харчування громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на 2015 рік» (зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.10.2015 року за № 1282/ 27727) набрав чинності 17.11.2015 року з урахуванням визначеного пунктом 14 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та постанови Кабінету Міністрів України від 21.05.2015 року № 258, у сумі 1412,53 грн., виходячи з розроблених Міністерством охорони здоров'я, фізіологічних (медичних) норм харчування (згідно Додатку № 4 та Додатку № 5) і середніх цін на продукти харчування, що склалися в Чернігівській області.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що внаслідок неправомірних дій відповідача щодо встановлення меншого розміру компенсації за продукти харчування, ніж передбачено п. 14 ст. Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зокрема, позивач вважає, що Мінсоцполітики при прийнятті наказу від 12.10.2015 року № 1006 «Про встановлення розмірів грошової компенсації вартості продуктів харчування для громадян, віднесених до категорій 1 і 2 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на 2015 рік», а саме: у п. 24 Додатку до вказаного Наказу затверджено розміри грошової компенсації вартості продуктів харчування для громадян, віднесених до категорії 1 і 2 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на 2015 рік, при розрахунку розміру компенсації для Чернігівської області на 2015 рік не враховано розроблені Міністерством охорони здоров'я України фізіологічні (медичні) норми харчування, а також дані Держстату щодо середніх цін, на продукти харчування, що склалися у Чернігівській області. У зв?язку з цим відповідачем допущено порушення конституційних прав Позивача, які позбавили останнього одержати справедливу компенсацію вартості продуктів харчування у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 21.05.1992 року № 258 «Про норми харчування та часткову компенсацію вартості продуктів для осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», встановлені фізіологічні (медичні) норми забезпечення.

У призначені судові засідання позивач не з?явився, належним чином повідомлений про дати, час і місце судових засідань, та подав до канцелярії суду заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі наявних у справі матеріалів, за відсутності ОСОБА_1

Відповідач явку свого уповноваженого представника у судові засідання також не забезпечив, належним чином повідомлені про дати, час і місце судових засідань. Поряд з цим, представником відповідача до канцелярії суду подані письмові заперечення проти позову.

09.11.2017 року, у зв'язку із неявкою представників сторін суд, керуючись ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом - КАС України), ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмові у позові з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є учасником ліквідації аварії та Чорнобильській АЕС та відноситься до 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1.

Відповідно до п. 14 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» позивач, як учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, має право на отримання компенсації у розмірі 50% вартості продуктів харчування, а тому є учасником спірних правовідносин.

Зокрема, в період з серпня 2015 року по грудень 2015 року включно спірна компенсація нараховувалася за нормою, встановленою наказом Міністерства соціальної політики України від 12.10.2015 року № 1006 «Про встановлення розмірів грошової компенсації вартості продуктів харчування громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на 2015 рік» (що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22.10.2015 року за № 1282/27727, далі також - Наказ № 1006) в сумі 420 грн. на місяць по Чернігівській області.

Даний Наказ Мінсоцполітики був опублікований в бюлетені «Офіційний вісник України» від 17.11.2015 року (випуск 2015 р., № 89).

Відповідно до п. 4 Наказу № 1006 цей Наказ набирає чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з 01 серпня 2015 року.

Позивач вважаючи порушеними свої соціальні права, оскільки вказаний розмір грошової компенсації, який встановлений Наказом № 1006, вартості продуктів харчування громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, такими, що не відповідає вимогам п. 9 постанови Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 року № 936 «Про затвердження Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в частині середніх цін на продукти харчування, що склалися в Чернігівській області за попередні три місяці, виходячи з даних Держстату, звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

В силу приписів п. 2 ч. 1 ст. 171 КАС України адміністративним судом розглядаються справи за позовами щодо законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів владних повноважень.

З урахуванням наведеної вище норми процесуального законодавства заявлені позивачем вимоги підсудні Окружному адміністративному суду міста Києва та розглядаються ним в порядку Кодексу адміністративного судочинства України.

При вирішення даного спору суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ст. 46 Конституції України).

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо рівня життя населення, що постраждало внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС; забезпечення пільгових умов задоволення потреб у товарах та послугах окремим категоріям громадян, які потребують соціальної підтримки.

Так, п. 14 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-XII (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що особам, віднесеним до категорії 1, надається гарантоване державою забезпечення продуктами харчування за медичними нормами з обов'язковим прикріпленням до відповідних магазинів за місцем проживання. Зазначеним особам компенсується 50 процентів вартості продуктів харчування за медичними нормами, встановлюваними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» роз'яснення порядку застосування цього Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є обов'язковими для виконання міністерствами та іншими центральними та місцевими органами виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно від їх відомчої підпорядкованості та форм власності.

Крім того, відповідно до п. 9 Прикінцевих положеннях Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28.12.2014 року № 80-VIII встановлено, що у 2015 році, деякі норми (в тому числі ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи») застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загально-обов'язкового державного соціального страхування.

Порядок визначення механізму використання, обліку, звітності і контролю за використанням коштів державного бюджету для виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, головним розпорядником яких є Мінсоцполітики, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 вересня 2005 року № 936 (далі за текстом - Порядок № 936).

Так, у п. 9 Порядку № 936 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що Мінсоцполітики в десятиденний строк після прийняття закону про Державний бюджет України на відповідний рік, виходячи з розроблених МОЗ фізіологічних (медичних) норм харчування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 1992 р. № 258 (ЗП України, 1992 р., № 10, ст. 236), і даних Держстату щодо середніх цін на продукти харчування, що склалися в регіонах за попередні три місяці, визначає в розрізі Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя розміри грошової компенсації вартості продуктів харчування відповідно до Закону для громадян, віднесених до категорій 1 і 2, потерпілих дітей у разі захворювання кровотворних органів (гострі лейкози), щитовидної залози (аденома, рак), на злоякісні пухлини, а також для батьків потерпілих дітей, які не відвідують дитячі дошкільні та шкільні заклади і не забезпечуються продуктами харчування.

Поряд з цим, положеннями абз. 4 п. 13-2 Порядку № 936 передбачено, що видатки (пов'язані з виконання цієї постанови) здійснюються в межах бюджетних призначень, передбачених головному розпоряднику бюджетних коштів у законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

У свою чергу, нормами ч. 1 і 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів (ч. 2 ст. 22 Бюджетного кодексу України).

Між тим, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч.1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави (пункт 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 року № 20-рп/2011).

Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012).

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина.

Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади відповідальні перед Кабінетом Міністрів України, підзвітні та підконтрольні йому.

Питання діяльності міністерств у Кабінеті Міністрів України представляють відповідні міністри.

Як зазначив відповідач у тексті доповнень до заперечень проти позову, Мінсоцполітики відповідно до п. 9 Порядку № 936 виходячи з розроблених МОЗ фізіологічних (медичних) норм харчування і даних Держстату щодо середніх цін на продукти харчування, що склалися у регіонах за попередні три місяці, визначає у розрізі регіонів розміри грошової компенсації вартості продуктів харчування для громадян, віднесених до категорій 1 і 2 постраждалих, у межах бюджетних призначень на виконання напряму «Виплата щомісячної грошової допомоги у зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та компенсації за пільгове забезпечення продуктами харчування громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" бюджетної програми КПКВК 2501200 «Соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Фінансування видатків за бюджетною програмою КПКВК 25012 і «Соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» здійснюється відповідно до затверджених бюджетних призначень.

В даному випадку, законами України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» збільшення видатків на реалізацію положень п. 14 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастро-фи» за вказаною вище бюджетною програмою передбачено не було. У зв?язки з цим Мінсоцполітики, як головний розпорядник коштів державного бюджету для виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, розраховувало розмір грошової компенсації вартості продуктів харчування громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на 2015 рік (в тому числі по Чернігівській області), що встановлений оспорюваним Наказом, виключно в межах бюджетних призначень.

З урахуванням вищенаведеного суд приходить до висновку, що Мінсоцполітики, встановлюючи розмір грошової компенсації вартості продуктів харчування громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на 2015 рік, не мало правових підстав для їх визначення поза межами видатків державного бюджету на відповідні цілі у розмірах інших, ніж передбачено у Законі України «Про державний бюджет України».

При прийнятті рішення у справі суд бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 року, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зіна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Аналогічний правовий підхід Європейським судом з прав людини застосований й в рішеннях від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12.10.2004 року у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії», в якому Суд зазначив, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що оскаржуваний Наказ № 1006 відповідає вимогам Порядку № 936 та чинному законодавству України, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України).

Під час розгляду справи в суді Мінсоцполітики доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного наказу з урахуванням вимог, встановлених чинним законодавством України та доказів, які наявні у матеріалах справи.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. У зв'язку з ухваленням судового рішення на користь суб'єктів владних повноважень та відсутністю з їх сторони судових витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись ст. 2, ст. 9, ст. ст. 69 - 71, ст. 94, ст. ст. 158 - 163, ст. 167, ст. 171, ст. 186, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повінстю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими в ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Головуючий суддя Судді О.В. Дегтярьова К.С. Пащенко О.М. Чудак