Справа № 2011/2а-4852/11
Суддя: Швед Е.Ю.
Дата ухвалення: 2017-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2017 року м. Київ К/800/30078/17

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді Шведа Е.Ю.,

суддів Гончар Л.Я.,

Єрьоміна А.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за

касаційною ОСОБА_2

на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 травня 2012 року

у справі № 2011/2а-4852/11

за позовом ОСОБА_3

до Харківської міської ради Харківської області,

треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

про скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Харківської міської ради, в якому просив скасувати п. 1 Переліку рішень виконавчого комітету Харківської міської ради, які скасовуються, додатку до рішення від 22 вересня 2010 року № 235/10 Харківської міської ради Харківської області щодо скасування рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 12 грудня 1990 року № 344-2 «Про виділ земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» в частині виділення земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2011 року позов задоволено.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 травня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 лютого 2014 року, рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове - про відмову у позові.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_2 звернулась до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Доводи касаційної скарги мотивовані протиправністю рішення відповідача в оспорюваній частині, оскільки орган місцевого самоврядування не може скасовувати власні рішення, на підставі яких виникли правовідносини і якщо суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги.

Судами установлено, що рішенням Харківської міської ради народних депутатів від 12 грудня 1990 року № 344-2 «Про відвід земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» виконкомам районних Рад народних депутатів відведено земельні ділянки площею орієнтовно 0,06 га, за рахунок вільних від забудови територій, реконструкція на яких діючим генеральним планом м. Харкова до 2005 року не передбачена, згідно з додатком для будівництва жилих будинків громадянами, які бажають поліпшити свої житлові умови. Згідно з Додатком до вказаного рішення встановлено перелік земельних ділянок для будівництва індивідуальних жилих будинків, а саме по АДРЕСА_1.

Рішенням Харківської міської ради народних депутатів від 12 червня 1991 року № 196-22 «Про відвід земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» виконкомам районних Рад народних депутатів відведено земельні ділянки, площею, орієнтовно 0,06 га, за рахунок вільних від забудови територій, реконструкція на яких діючим генеральним планом м. Харкова до 2005 року не передбачена, згідно з додатком, для будівництва жилих будинків громадянами, які бажають поліпшити свої житлові умови.

Рішенням виконкому Київської ради народних депутатів м. Харкова від 02 липня 1991 року № 235 виділено земельні ділянки для будівництва індивідуальних житлових будинків згідно з додатком 1, зокрема по АДРЕСА_1 у постійне користування надана земельна ділянка ОСОБА_3 Рішенням виконкому Київської ради народних депутатів м. Харкова від 10 грудня 1991 року № 462 відведено у постійне користування земельну ділянку згідно з Переліком 1, зокрема по АДРЕСА_1 у відведено земельна ділянка площею 400 кв.м. ОСОБА_3

Між ОСОБА_3 та виконавчим комітетом Київської ради народних депутатів на підставі рішення від 02 липня 1991 року № 235 та рішення від 10 лютого 1991 року № 462 укладено договір від 20 січня 1992 року про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності площею 1000 кв.м. в АДРЕСА_1.

П. 4 зазначеного договору ОСОБА_3 зобов'язано протягом року приступити до виконання робіт з будівництва житлового будинку та господарських будівель і споруд та закінчити його не пізніше 20 січня 1995 року.

Відповідно до змісту Акта обстеження земельної ділянки від 11 серпня 2011 року № 2221/11 по АДРЕСА_2, земельна ділянка не огороджена, вільна від забудов. Згідно з даними Акта обстеження земельної ділянки від 11 серпня 2011 року № 2222/11 по АДРЕСА_3, земельна ділянка частково огороджена, на ділянці самовільно розпочато будівництво власником домоволодіння АДРЕСА_4.

Рішенням 26-ї сесії Харківської міської ради Харківської області 5-го скликання від 23 жовтня 2008 року № 286/08 земельна ділянка, без прийняття рішення щодо зміни адреси, проте з іншими адресами, передана у власність ОСОБА_4 - земельна ділянка площею 1000,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 (пункт 188 рішення), та передана у власність ОСОБА_5 земельна ділянка площею 1000,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 (пункт 187 рішення).

На підставі зазначеного рішення гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 видано Державні акти на право власності на земельну ділянку.

На момент прийняття 23 жовтня 2008 року рішення № 286/08 про передачу у власність громадянам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 земельних ділянок для такої передачі не існувало жодних перешкод, оскільки зазначені земельні ділянки були вільними, про що свідчать надані суду для огляду матеріали кадастрової справи, копії яких додано до справи.

Рішенням Харківської міської ради 48-ї сесії 5 скликання від 22 вересня 2010 року № 235/10 «Про скасування та визнання такими, що втратили чинність, рішень Харківської міської ради та її виконавчого комітету» скасовано рішення Харківської міської ради згідно із додатками до рішення.

Відповідно до п. 1 Додатку 3 до рішення від 22 вересня 2010 року № 235/10, у зв'язку з порушенням вимог ст.ст. 20, 22 Земельного кодексу Української РСР від 08 липня 1970 року щодо оформлення права користування земельною ділянкою, враховуючи звернення ОСОБА_4, ОСОБА_5 від 03 вересня 2010 року щодо наявності державної реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки, скасовано рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 12 грудня 1990 року № 344-2 «Про відвід земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» в частині виділення ОСОБА_3 земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Також судом апеляційної інстанції установлено, що державні акти на право власності на земельні ділянки, що виділені ОСОБА_4, ОСОБА_5, є чинними, а рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2010 року у цивільній справі № 2-688/10 зобов'язано ОСОБА_3 звільнити земельну ділянку за адресою Харків, АДРЕСА_3. Зазначене судове рішення набрало чинності, про що свідчить ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28 листопада 2011 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що договір від 20 січня 1992 року, укладений між ОСОБА_3 та виконавчим комітетом Київської ради народних депутатів про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності площею 1000 кв.м. в АДРЕСА_1, чинності не втрачав, сторонами або судом не розривався, недійсним не визнавався, а тому є діючим. Рішення суду першої інстанції також мотивовано тим, що позивач вступив у правовідносини з користування земельною ділянкою вже в період дії ЗК України від 18 грудня 1990 року, він не порушував та не міг порушувати ст. ст. 20, 22 ЗК Української РСР від 08 липня 1970 року, оскільки ці статті не встановлювали для позивача жодних обов'язків, адже ст. 20 ЗК УРСР стосувалася документів, що стверджують право землекористування, а ст. 22 ЗК УРСР регламентувала недопустимість користування земельною ділянкою до оформлення землекористування, а правовідносини ОСОБА_3 щодо користування земельними ділянками почалися вже під час дії нового ЗК України від 1990 року. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність порушень позивачем вимог ст.ст. 20, 22 ЗК Української РСР від 08 липня 1970 року щодо оформлення права користування земельною ділянкою, оскільки вступив в правовідносини щодо користування земельною ділянкою вже в період дії ЗК України від 18 грудня 1990 року, який набрав чинності з 15 березня 1991 року.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції вказав на те, що ЗК Української РСР від 08 липня 1970 року втратив чинність через три місяці після прийняття скасованого відповідачем рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 12 грудня 1990 року № 344-2. Водночас, суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції про те, що договір від 20 січня 1992 року про надання у безстрокове користування ОСОБА_3 земельної ділянки відповідає вимогам земельного законодавства, яке діяло на той час. Своєю чергою, оспорюване у справі рішення Харківська міська рада прийняла у межах наданих їй повноважень, є правомірним в оспорювані часині та скасуванню не підлягає.

Суд касаційної інстанції погоджується зі вказаним обґрунтованим висновком суду апеляційної інстанції і виходить з такого.

Відповідно до ч.ч. 9, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакції, чинній на час прийняття оспорюваного у справі рішення відповідачем) рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

П. 34 ст. 26 цього Закону визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Таким чином, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» чітко передбачено повноваження Харківської міської ради щодо скасування, а не визнання незаконними, рішень виконавчого комітету цієї ради.

Суд не бере до уваги посилання ОСОБА_2 на практику Верховного Суду України щодо неможливості скасування органом місцевого самоврядування власних рішень, які виконано і на підставі яких виникли правовідносини, а суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення, з огляду на таке.

У цьому випадку Харківська міська рада рішенням від 22 вересня 2010 року № 235/10 в оспорювані частині скасувала не власне рішення, а рішення підпорядкованого їй органу - виконавчого комітету, що прямо передбачено положеннями ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Також суд звертає увагу на те, що приписами ст.ст. 20-22 ЗК Української РСР від 08 липня 1970 року було передбачено наступне.

Відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР.

Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі.

Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів.

Видача державних актів на право користування землею, а також актів на право довгострокового тимчасового користування землею провадиться виконавчими комітетами районних (міських) Рад народних депутатів.

Приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Водночас, положеннями ст.ст. 22, 23 ЗК України від 18 грудня 1990 року було передбачено, що право володіння або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступити до використання наданої земельної ділянки (в тому числі і на умовах оренди) до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право володіння або право користування землею, забороняється.

Право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів.

Форми державних актів встановлюються Верховною Радою Української РСР.

Також згідно зі ст. 125 ЗК України (чинного на час виникнення спірних відносин) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Як установлено судом апеляційної інстанції та не спростовано у своїх доводах касатором, ОСОБА_3 у встановленому земельним законодавством порядку право користування спірною земельною ділянкою так і не оформив (відповідний акт не отримав), як і не зареєстрував таке право. Таким чином, у цьому випадку відсутні підстави для твердження про те, що у ОСОБА_3 на підставі скасованого відповідачем рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 12 грудня 1990 року № 344-2 «Про виділ земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» в частині виділення земельної ділянки по АДРЕСА_1 виникли правовідносини, врегульовані земельним законодавством, проти яких він заперечує. Тоді як суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що договір від 20 січня 1992 року про надання у безстрокове користування ОСОБА_3 земельної ділянки не відповідає вимогам земельного законодавства, яке діяло на той час. Відповідно у позивача і не виникло право користування спірною земельною ділянкою на підставі вказаного договору.

Щодо посилання відповідача в оспорюваному рішенні на порушення вимог ст.ст. 20, 22 ЗК Української РСР від 08 липня 1970 року, то суд звертає увагу на те, що у своєму рішенні від 22 вересня 2010 року № 235/10 Харківська міська рада під час скасування рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 12 грудня 1990 року № 344-2 «Про виділ земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» і не могла посилатися на положення ЗК України від 18 грудня 1990 року, оскільки вказаний кодекс ще не діяв на час прийняття виконавчим комітетом рішення від 12 грудня 1990 року № 344-2.

Водночас, аналіз змісту положень ЗК Української РСР від 08 липня 1970 року та ЗК України від 18 грудня 1990 року дає підстави для висновку про те, що виконавчий комітет Харківської міської ради і позивач в порушення вимог земельного законодавства належним чином не оформили та не зафіксували право користування спірною земельною ділянкою за ОСОБА_3

Таким чином, зважаючи на передачу та оформлення належним чином права власності на спірну земельну ділянку громадянами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у 2008 році, а також на відсутність відповідних прав у ОСОБА_3 станом на 2010 рік, суд дійшов висновку щодо правомірності рішення Харківської міської ради від 22 вересня 2010 року № 235/10 в оспорювані частині, а також прийняття такого рішення у межах наданих відповідачу повноважень.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_3

Зважаючи на викладене, доводи касаційної скарги спростовуються вище переліченими нормами права та установленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення та скасування чи зміни рішення суду апеляційної інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 3 ст. 2201 КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 травня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та не підлягає оскарженню, проте може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: