Справа № 808/1010/17
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2017-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

808/1010/17

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

13 грудня 2017 року

справа № 808/1010/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Баранник Н.П.

суддів: Малиш Н.І. Щербака А.А.

за участю секретаря судового засідання: Спірічева Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 13 липня 2017 року у справі №808/1010/17 за адміністративним позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю “Кліон” про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

ВСТАНОВИВ:

Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі позивач) звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Кліон” (далі відповідач) адміністративно-господарські санкції та пеню за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 13 липня 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Позивач не погодився із рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу. В скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Сторони про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені у встановленому порядку, в судове засідання своїх представників не направили.

Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалася відповідно до ч.1 ст. 41 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Предметом даного позову є стягнення з відповідача суми визначених санкцій та пені, оскільки останнім у добровільному порядку вказані суми сплачені не були.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог, враховуючи наступне.

Відповідно до частини 8 статті 69 Господарського кодексу України (далі - ГК), підприємство з правом найму робочої сили забезпечує визначену відповідно до закону кількість робочих місць для працевлаштування неповнолітніх, інвалідів, інших категорій громадян, які потребують соціального захисту. Відповідальність підприємства за невиконання даної вимоги встановлюється законом.

Згідно ч.1 ст.18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875-ХІІ від 21.03.1991 (далі – Закон № 875-ХІІ), забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Частиною 3 статті 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” передбачено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 1 статті 19 вказаного вище Закону, для підприємств, установ, організацій установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Частиною 1 статті 19 Закону № 875-ХІІ передбачено, що підприємства самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць, виходячи з вимог статті 18 цього Закону (частини 3 статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”).

Відповідно до частини 3 статті 18-1 Закону № 875-ХІІ, державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Судом встановлено, що ТОВ “Кліон” є юридичною особою та відноситься до категорії суб’єктів підприємницької діяльності, яким, відповідно до статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю, який у відповідача повинен складати 13 робочих місць, про що і зазначено в Звіті про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2016 рік.

Частиною 1 статті 20 Закону № 875-ХІІ передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Водночас, загальні принципи застосування відповідальності за правопорушення у сфері господарської діяльності визначені Господарським Кодексом України, й, відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України, підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Закон України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” покладає на підприємство обов'язок створити, атестувати належним чином робочі місця для працевлаштування інвалідів та повідомити про це органи державної служби зайнятості, а ті, в свою чергу, зобов'язані направити підприємству на працевлаштування інвалідів, а тому суд вважає, що на підприємства покладено обов'язок по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обов'язок їх безпосереднього працевлаштування.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання нормативу створення робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідачем у 2016 році вживалися всі можливі і залежні від нього заходи для працевлаштування інвалідів.

Так, протягом 2016 року подано до Запорізького міського центру зайнятості звітність (інформацію про попит на робочу силу (вакансії) за формою № 3-ПН від 09 лютого 2016 року, 15 березня 2016 року, 07 квітня 2016 року, 19 травня 2016 року, 10 червня 2016 року, 12 серпня 2016 року, 15 серпня 2016 року, 15 вересня 2016 року, 13 жовтня 2016 року, 16 листопада 2016 року, 07 грудня 2016 року, 30 грудня 2016 року, де зазначалася інформація про наявність вакантних місць для інвалідів.

Окрім цього, відповідачем розміщувались оголошення про вакантні місця для працевлаштування інвалідів у засобах масової інформації.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем вживалися можливі заходи щодо пошуку та працевлаштування інвалідів, що виключає підстави для застосування санкцій, передбачених статтею 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, як і для нарахування пені за їх не сплату.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду, підстави для скасування оскарженої постанови суду першої інстанції відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.ст. 200, 205, 206 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 13 липня 2017 року у справі № 808/1010/17 - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Н.П. Баранник

Суддя: Н.І. Малиш

Суддя: А.А. Щербак