Справа № 813/632/17
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2017-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2017 року № 813/632/17

о 16 год. 10 хв. м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, головуючий суддя Гавдик З.В., секретар судового засідання Палюк М.М., розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу № 813/632/17 за адміністративним

позовом ОСОБА_1, представник не прибув
до за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача: Рясне - Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, представник ОСОБА_2 Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, представник ОСОБА_3
про за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Львівської міської ради, представники ОСОБА_4, ОСОБА_5 визнання неправомірною відмови, зобовязання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративними позовом у якому позивач просив:

- визнати неправомірною відмову Головного управління Держгеокадастру у Львівській області викладену у листі № С-16481/0-8372/6-16 від 26 грудня 2016 року в наданні дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0.12 га. для ведення садівництва на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути клопотання про надання дозволу ОСОБА_1 на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 0.12 га. для ведення садівництва на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області для подальшого надання у власність і прийняти за результатами зазначеного розгляду відповідне розпорядження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у листопаді 2016 року позивач звернувся до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва площею 0,12 га. за межами населеного пункту Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області. 26.12.2016 у листі № С-16481/0-8372/6-16 відповідач надав відповідь позивачу, в якій вказав, що зазначена на графічних матеріалах земельна ділянка знаходиться за межами Яворівського району, у зв'язку з чим позивачу відмовлено у наданні такого дозволу. Однак, на думку позивача, відповідач протиправно відмовив у наданні такого дозволу. Позивач вважає, що нормами Земельного кодексу України не передбачено такої підстави для відмови, а тому відповідач, прийнявши спірне рішення, порушив його право, як громадянина України на отримання безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Позивач в судове засідання не прибув. Представник позивача 27.11.2017 року подав через канцелярію суду клопотання в якому просив розглядати справу за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача в судових засіданнях надала пояснення, якими позовні вимоги заперечила повністю, просила в задоволені позову відмовити.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача Рясне Руської сільської ради Яворівського району Львівської області в судових засіданнях подала до суду письмові пояснення по справі в яких зазначила, що відмова відповідача є необґрунтованою, оскільки не надано відповідних матеріалів, які б підтвердили інформацію, що спірна ділянка знаходиться на території міста Львова. В обґрунтування зазначила, що згідно з діючим проектом, виготовленим у 1978 році та Указу Президії ВРУ РСР від 09.03.1988 №5541-XI пропонована ділянка не включена в межі м. Львова та знаходиться на території Рясне-Руської сільської ради за межами населених пунктів, розпорядження якою входить до повноважень відповідача, а не Львівської міської ради, у зв'язку з чим просила задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Представники третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача Львівської міської ради в судових засіданнях подали до суду письмові пояснення, в яких зазначили, що земельна ділянка, на яку претендує позивач, розташована на території м. Львова, відноситься до земель комунальної власності Львівської міської ради і відповідно п. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» не може бути вилучена у територіальної громади і передана іншому суб'єкту права власності без згоди безпосередньої територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу. Додатково зазначили, що відповідно до відкоригованого генерального плану міста Львова, масштабу 1:10000, земельна ділянка, на яку претендує позивач знаходиться в межах багатоповерхової житлової забудови.

Безпосередньо, всебічно, повно та обєктивно дослідивши наявні у справі докази, давши їм оцінку, суд встановив:

14.11.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,12 га у власність для ведення садівництва, розташованої за межами населеного пункту на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області. До заяви позивач долучив графічні матеріали із позначенням бажаного місця розташування земельної ділянки та рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району від 03.11.2016 про погодження органом місцевого самоврядування надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва площею 0,12га..

Головне управління Держгеокадастру України у Львівській області листом № С-16481/0-8372/6-16 від 26.12.2016 відмовило позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, оскільки зазначена на графічних матеріалах ОСОБА_1 земельна ділянка відповідно до інформації наданої Відділом Держгеокадастру у Яворівському районі Львівської області знаходиться за межами Яворівського району.

ОСОБА_1 правовідносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, КАС України.

Згідно ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається та реалізовується громадянами, юридичними особами й державою відповідно до закону.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 22 ЗК України до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

Згідно п. «а» ч. 3 ст. 22 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЗК України, землі, придатні для потреб сільського господарства, повинні надаватися насамперед для сільськогосподарського використання.

Згідно ч. 1 ст. 35 ЗК України, земельні ділянки, громадяни України мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва.

Згідно п. «в» ч. 3 ст. 116 ЗК України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом.

Згідно ч. ч. 6, 7 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_6 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_6 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно ч. 1 ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва не більше 0.12 гектара.

Згідно ч. 4 ст. 122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно п.1 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затверджене наказом Міністерством аграрної політики та продовольства України 29.09.2016 № 333, відповідач є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядкований, а відповідно до п.п. 13 п. 4 Положення розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Стаття 70 КАС України встановлює правила належності доказів, які визначають об'єктивну можливість доказу підтверджувати обставину, що має значення для вирішення справи, а також правила допустимості доказів, що визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину у справі. Предметом доказування, згідно з ч. 1 ст. 138 КАС України, є обставини (факти), якими обґрунтовуються подання чи заперечення та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Згідно ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

21.09.2017 року ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2017 року у справі №813/481/17 - без змін.

Вказаними рішенням встановлено: « 14.11.2016 ОСОБА_7 звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,12 га у власність для ведення садівництва, розташованої за межами населеного пункту на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області. До заяви позивач долучила графічні матеріали із позначенням бажаного місця розташування земельної ділянки та рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району від 03.11.2016 про погодження органом місцевого самоврядування надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва площею 0,12га..

Головне управління Держгеокадастру України у Львівській області листом № Г-16475/0- 8371/6-16 від 26.12.2016 відмовило позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, оскільки зазначена на графічних матеріалах ОСОБА_7 земельна ділянка згідно до інформації наданої відділом Держгеокадастру у Яворівському районі Львівської області знаходиться на території м. Львова

Позивач не погоджуючись з відмовою в наданні дозволу, звернувся із позовом до суду про визнання її протиправною та зобовязати відповідача вчинити дії.

При вирішенні спору по суті суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається та реалізовується громадянами, юридичними особами й державою відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Статтею 3 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України) встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 2 ст. 22 ЗК України визначено, що до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

При цьому, п. «а» ч. 3 ст. 22 ЗК України встановлено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Частиною 1 ст. 23 ЗК України визначено, що Землі, придатні для потреб сільського господарства, повинні надаватися насамперед для сільськогосподарського використання.

Відповідно до частини 1 ст. 35 ЗК України земельні ділянки, громадяни України мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва.

Частиною 4 ст. 122 ЗК України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні

ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Пунктом «в» ч. З ст. 116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва не більше 0.12 гектара.

Частиною 4 ст. 122 ЗК України встановлено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою вказаної статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до ч.ч. 6,7 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_6 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_6 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені зазначеною статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою для відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Виходячи з аналізу вказаних положень законодавства перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до п.1 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затверджене наказом Міністерством аграрної політики та продовольства України 29.09.2016 № 333, відповідач є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядкований, а відповідно до п.п. 13 п. 4 Положення розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Оцінюючи правомірність рішення відповідача про відмову позивачу в наданні дозволу для розроблення проекту землеустрою, суд зазначає наступне.

Виходячи зі змісту ч.7 ст. 118 ЗКУ, початковим етапом надання земельної ділянки у власність громадянам у межах норм безоплатної приватизації є розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, дозвіл на розроблення якого приймається відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування (у нашому випадку - Головне управління Держгеокадастру у Львівській області). При цьому, в абз.1 ч.7 ст. 118 ЗКУ встановлено конкретний і вичерпний перелік підстав для відмови в задоволенні відповідного клопотання громадянина та, відповідно, для ненадання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відмовляючи ОСОБА_7 в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, ГУ Держгеокадастру у Львівській області у листі від 26.12.16 № № Г-16475/0-8371/6-16 прийшло до висновку про відсутність підстав для надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки, листом відділу Держгеокадастру у м.Львові Львівської області від 15.12.2016 № 22-1321-0.1-9271/2-16, надано інформацію та зазначено про те, що земельна ділянка, яка відображена на представленому до клопотання позивача графічному матеріалі, відноситься до земель м.Львова, що не надані у власність або користування в межах м. Львова.

У даному випадку, суд критично оцінює підстави, які покладені в основу прийняття Головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області рішення, викладеного у листі від 26.12.16 року № Г-16475/0-8371/6-16 про відмову у наданні ОСОБА_7 дозволу на розроблення проекту землеустрою на відведення земельної ділянки, у звязку з наступним.

У матеріалах справи наявне розпорядження голови Яворівської районної державної адміністрації від 14.04.1997 № 169, яким затверджено проект роздержавлення і приватизації земель селянської спілки «Хлібодар» на території Рясне-Руської сільської ради на площі 1456 га.

Відповідно до наявного у справі Проекту роздержавлення і приватизації земель селянської спілки «Хлібодар» та відповідного картографічного матеріалу - ця територія належить Рясне-Руській сільській раді Яворівського району Львівської області. Вказаним проектом роздержавлення та матеріалами державної статистичної звітності вказується на правовий статус запитуваної земельної ділянки як частини території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району. На цей факт вказує своїм листом Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України від 11.05.2016 №8/14.1-562-16.

Судом досліджено матеріали, які подавались позивачем разом з клопотанням, а саме: викопіювання з планово - картографічних матеріалів (проекту роздержавлення та приватизації) щодо бажаного місця розташування земельної ділянки орієнтовною площею 0.12 на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району для ведення садівництва ОСОБА_7Л; Указ Президії Верховної ОСОБА_6 УРСР від 09.03.1988 №5541 «Про розширення меж міста Львова» з додатком; розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації від 30.01.1996 № 144 «Про затвердження проектів формування територій сільських, селищних ОСОБА_6 та встановлення меж селищ міського типу» з додатком; Проекту роздержавлення і приватизації земель СС «Хлібодар» Рясне-Руської сільської ради народних депутатів Яворівського району Львівської області; лист Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 11.05.2016 №8/14.1-562-16.

Також досліджено матеріали долучені позивачем: індексна кадастрова карта Рясне-Руської сільської ради Яворівського району; рішення Яворівської районної ради; розпорядження голови Яворівської районної державної адміністрації з додатком; державні статистичні звіти (форма 6-зем) Яворівського району станом на 01.01.1995 та 01.01.1999 (розділ І).

Судом досліджено матеріали долучені відповідачем: карта Проекту роздержавлення і приватизації земель СС «Хлібодар» Рясне-Руської сільської ради народних депутатів Яворівського району Львівської області; лист відділу Держгеокадастру у Яворівському районі від 15.12.2016р. № 22-1321-0.1-9271/2-16; лист відділу Держгеокадастру у м.Львові від 24.02.2017р. №22-1323-0.2-599/2-17 з додатком; державні статистичні звіти (форма 6-зем) по м. Львову станом на 01.01.1995, 01.01.1999 і 01.01.2016 та Рясно-Руській сільській раді Яворівського району; рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 06.02.1998р. № 51 «Про інвентаризацію земель м. Львова».

З наданих позивачем доказів та наданих Рясне-Руською сільською радою Львівської області пояснень вбачається, що розташування земельної ділянки, яку бажав отримати позивач знаходиться на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області. З наданих відповідачем та Львівською міською радою доказів, вбачається, що спірна ділянка відноситься до території м. Львова.

Отже, виходячи з викладеного та аналізуючи вимоги Земельного кодексу України, досліджені матеріали справи, суд дійшов висновку, що розбіжність та суперечність доказів не дає змоги у повній мірі при розгляді вказаної справи, встановити в межах якої території знаходиться спірна ділянка, тому відповідач відмовив позивачу без вагомих обґрунтувань, з посиланням на лист відділу Держгеокадастру у Яворівському районі від 15.12.2016 № 22-1321-0.1-9271/2-16.

Крім того, суд звертає увагу, що до повноважень адміністративного суду відноситься визначення порядку захисту порушеного права, проте суд не може перебирати на себе функції інших органів, зокрема щодо встановлення (зміна) меж населеного пункту.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що адміністративний позов слід задовольнити, а саме визнати протиправною відмову відповідача у наданні ОСОБА_7 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0.12 га для ведення садівництва на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області.

Окрім того, оскільки, порушуються права позивача щодо законного, повного та обєктивного розгляду його клопотання, суд вважає підставними вимоги позивача про зобов'язання відповідача повторно розглянути клопотання про надання дозволу ОСОБА_7 на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 0.12 га для ведення садівництва на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області для подальшого надання у власність і прийняття за результатами зазначеного розгляду відповідного розпорядження».

Вказані обставини не підлягають доказуванню, оскільки встановлені судовим рішенням в адміністративній справі, що набрало законної сили, щодо аналогічних правовідносин з відповідачем, відтак спірне рішення субєкта владних повноважень по даній справі є неправомірним і підлягає скасуванню.

З цих же підстав підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 0.12 га для ведення садівництва на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Докази подані відповідачем не переконують в правомірності спірного рішення.

Згідно ст. 49, 70 КАС України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, а відтак зобов'язані обґрунтовувати належність та допустимість доказів для підтвердження своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, із врахуванням повноважень суду згідно ст. 162 КАС України, адміністративний позов підлягає задоволенню повністю.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13, ст. 5. Закону України «Про судовий збір»

Керуючись ст.ст. 69, 70, 71, 159-163, 167 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задоволити повністю.

2. Визнати неправомірною відмову Головного управління Держгеокадастру у Львівській області викладену у листі № С-16481/0-8372/6-16 від 26 грудня 2016 року в наданні дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0.12 га для ведення садівництва на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області.

3. Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути клопотання про надання дозволу ОСОБА_1 на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 0.12 га для ведення садівництва на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області для подальшого надання у власність і прийняти за результатами зазначеного розгляду відповідне розпорядження.

Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього ж Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили у порядку та строки згідно ст. 254 КАС України.

Постанова складена в повному обсязі 18.12.2017 року.

Суддя Гавдик З.В.