Справа № 819/710/17
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2017-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 рокуЛьвів№ 876/10433/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Большакової О.О., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Тернопільській області про скасування акта перевірки та податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

03 травня 2017 року позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача - Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Тернопільській області, у якому просив скасувати акт №1135/19-00-13-02/НОМЕР_1 від 10.04.2017 про результати документальної позапланової виїзної перевірки правомірності нарахування фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту та бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за січень 2017 року, проведеної відділом контрольно-перевірочної роботи управління податків і зборів з фізичних осіб Тернопільської ОДПІ ГУ ДФС у Тернопільській області; скасувати податкове повідомлення-рішення від 21.04.2017 №.

В обґрунтування позовних вимог, зазначає, що норми пп.г) 198.5 п. 198.5 ст. 198, п.200.1, п.200.4 ст. 200, п.201.10 ст. 201 Податкового кодексу, на порушення яких вказує відповідач, не застосовуються до спірних правовідносин, оскільки транспортний засіб Toyota camry premium, придбаний відповідно до договору купівлі-продажу №КМ-1134 від 16.12.2016 з ТзОВ «Кристал Моторс», використовується позивачем для здійснення ним господарської діяльності, що підтверджується подорожніми листами, товарно-транспортними накладними, видатковими накладними, податковим накладними, які позивачем були пред'явлені для перевірки.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року в задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова мотивована тим, що ОСОБА_1 як фізична особа-підприємець з метою неправомірного зменшення вартості автомобіля за рахунок компенсації від держави шляхом зменшення податкових зобов'язань через податковий кредит, поставив придбаний ним автомобіль на свій баланс, не правомірно збільшивши тим самим податковий кредит по податку на додану вартість.

Для використання даного автомобіля в господарській діяльності ОСОБА_1 вправі укласти договір його оренди з відповідною оплатою з облікуванням витрат на його утримання.

Суд першої інстанції дійшов до висновку про відмову задоволенні позову з тих підстав, що оскільки власником автомобіля є фізична особа ОСОБА_1, яка не є суб'єктом господарювання в розумінні норм Податкового кодексу України, він не може відшкодувати податковий кредит з податку на додану вартість.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник позивача ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що відповідно до п. 6 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07.09.1998, транспортні засоби, що належать фізичним особам-підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.

Також судом не враховано, що ОСОБА_1 є фізичною особою, яка здійснює діяльність, віднесену законодавством до підприємницької, є платником податку на додану вартість, а тому на нього поширюються правові норми, які визначають порядок обчислення і сплати ПДВ, включення сум до податкового кредиту з ПДВ та визначення бюджетного відшкодування, а тому при придбанні транспортного засобу з метою його використання у власній господарській діяльності отримав право віднесення сплачених сум ПДВ до податкового кредиту, що підтверджується договором купівлі-продажу автомобіля №КМ-1134, наказом фізичної особи - підприємця №05/01-1 про порядок використання автомобіля у господарській діяльності, подорожнім листом службового легкового автомобіля №1 від 10.01.2017-31.01.2017, податковою накладною від 05.01.2017.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що у період з 29.03.2017 по 03.04.2017 головним державним ревізором-інспектором відділу контрольно-перевірочної роботи управління податків і зборів з фізичних осіб Тернопільської ОДПІ ГУ ДФС у Тернопільській області Лісницьким Б.В. проведено документальну позапланову виїзну перевірку правомірності нарахування фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту та бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за січень 2017 року.

Проведеною перевіркою встановлено порушення пп.г)198.5 п. 198.5 ст. 198, п. 200.1 та п. 204 ст. 200, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого фізичною особою-підприємцем занижено суму податкового зобов'язання за січень 2017 року на 102500,00 грн (ряд.9 декларації), що призвело до завищення від»ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання і сумою податкового кредиту за січень 2017 року на 102500,00 грн (ряд.19 декларації) та завищення суми, яка підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку за січень 2017 року на 102500,00 грн (ряд.20.2.1 декларації), про що відповідачем складено акт №1135/19-00-13-02/НОМЕР_1 від 10.04.2017.

На підставі вказаного акта перевірки №1135/19-00-13-02/НОМЕР_1 від 10.04.2017 відповідачем винесено податкове повідомлення рішення № від 21.04.2017, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 102500,00 грн та застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) у сумі 51250,00 гр.

Вважаючи висновки акта перевірки №1135/19-00-13-02/НОМЕР_1 від 10.04.2017 безпідставними, а прийняте на підставі акта перевірки податкове повідомлення-рішення №1135/19-00-13-02/НОМЕР_1 від 10.04.2017 протиправним, ФОП ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду з вимогою про їх скасування.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Загальне поняття акта наведено у пункті 2 Розділу І Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.08.2015 № 727 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 26 жовтня 2015 за № 1300/27745), згідно з яким акт документальної перевірки - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки, відображає її результати і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Відповідно до п.п.1-5 Розділу ІІ Порядку в редакції, що діяла на час виникненя спірних правовідносин, результати документальних перевірок оформлюються у формі акта або довідки документальної перевірки. У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт документальної перевірки, а у разі відсутності порушень - довідка документальної перевірки.

Акт (довідка) документальної перевірки складається у двох примірниках та підписується посадовими особами контролюючого органу, який проводив перевірку, а також посадовими особами платника податків або його законними представниками (керівником платника податків або уповноваженою ним особою).

Акт документальної перевірки повинен містити систематизований виклад виявлених під час перевірки фактів порушень норм законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

В акті документальної перевірки викладаються всі суттєві обставини фінансово-господарської діяльності платника податків, які стосуються фактів виявлених порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Факти виявлених порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб'єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджують наявність зазначених фактів.

У цьому випадку акт перевірки, в якому відображено узагальнений опис виявлених перевіркою порушень податкового законодавства, що в свою чергу відповідає встановленим правилам складання акта перевірки, не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб'єкта господарювання.

Відповідно до пп.17.1.7 п. 17.1 ст. 17 Податкового кодексу України (далі - ПК України) визначено право платника податків оскаржувати в порядку, встановленому цим Кодексом, рішення, дії (бездіяльність) контролюючих органів (посадових осіб), надані контролюючими органами податкові консультації.

Водночас за змістом пп. 14.1.7 п. 14.1 ст. 14 ПК України оскарження рішень контролюючих органів - оскарження платником податку податкового повідомлення- рішення про визначення сум грошового зобов'язання платника податків або будь-якого рішення контролюючого органу в порядку і строки, які встановлені цим Кодексом за процедурами адміністративного оскарження, або в судовому порядку.

Дії службової особи щодо включення до акта певних висновків не можуть бути предметом розгляду у суді.

Обов'язковою ознакою дій суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий характер. Висновки, викладені у акті, не породжують обов'язкових юридичних наслідків. Такі твердження акта можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень, дій, в основу яких покладені згадувані висновки акта.

Таким чином, акт перевірки не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні статті 17 КАС України, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов'язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися, тому його висновки не можуть бути предметом спору. Відсутність спірних відносин, в свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту. Акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу, а тому оцінка акта, в тому числі й оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постановах від 07 липня 2015 року (справа № 21-334а15) та від 10 вересня 2013 (справа №21-237а13), а відповідно до ч.1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

В розумінні пункту 14.1.18 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, в редакції чинній на виникнення спірних правовідносин бюджетне відшкодування - відшкодування від'ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу.

Відповідно до пп.14.1.181 п.14.1 цієї статті податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п.200.1 ст.200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

У ст. 198 ПК України встановлено підстави, за яких у платника ПДВ виникає право на податковий кредит; визначено умови, дату, час та порядок його формування; визначено права і обов'язки платників податку в цій сфері податкових правовідносин; підстави, що унеможливлюють віднесення сплаченого (нарахованого) податку до податкового кредиту.

Так, згідно із пп.а) 198.1 п. 198.1 цієї статті право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.2 зазначеної статті датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунку платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (абзаци перший-третій цього пункту).

Пунктом 198.3 ст.198 ПК України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (п.198.6. ст.198 ПК України)

Згідно з пп. "б" п.204 ст.200 ПК України при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету.

Згідно з актом перевірки від 10.04.2017 №1135/19-00-13-02/НОМЕР_1 перевіркою встановлено, що на формування показників, відображених у рядках 9, 19 та 20.2.1 податкової декларації мало вплив проведення операції з купівлі транспортного засобу - автомобіля Toyota camry premium, придбаного позивачем відповідно до договору купівлі-продажу №КМ-1134 від 16.12.2016 з ТзОВ «Кристал Моторс», на суму 615000,00 грн, в т.ч. ПДВ 102500,00 грн. Розрахунки за придбання здійснювались у безготівковій формі. Сума податку на додану вартість згідно податкової накладної №37 від 05.01.2017 включена до складу податкового кредиту з ПДВ в декларації за січень 2017 року в сумі 102500,00 грн.

Висновок щодо завищення позивачем суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість по декларації за січень 2017 року контролюючим органом зроблено на підставі того, що придбаний позивачем транспортний засіб зареєстровано на фізичну особу, тому, враховуючи вимоги ст.325 Цивільного кодексу України та Постанову Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388 "Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів", така обставина не дає можливості вважати майно, яке перебуває у приватній власності фізичної особи, основними фондами суб'єкта господарювання - фізичної особи.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами відповідача та вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до положень пп.14.1.139 п.14.1 ст.14 ПК України особа для цілей розділу V цього Кодексу (Податок на додану вартість) є, зокрема, фізична особа - підприємець, яка або є платником податків і зборів, встановлених цим Кодексом, крім єдиного податку, або є платником єдиного податку за ставкою, що передбачає сплату податку на додану вартість, або є платником єдиного податку за ставкою, що передбачає включення податку на додану вартість до складу єдиного податку, і добровільно переходить у встановленому цим Кодексом порядку на сплату єдиного податку за ставкою, що передбачає сплату податку на додану вартість.

Згідно з ч.1 ст.325 ЦК України суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи.

Відповідно до п.6 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів" №1388 від 07 вересня 1998 року встановлено, що транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в сервісних центрах МВС. Транспортні засоби, що належать фізичним особам - підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.

Слід зазначити, що статус фізичної особи-підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст.42 Господарського кодексу України). При цьому, юридичний статус "фізична особа - підприємець" сам по собі не впливає і ніяким чином не обмежує будь-які правомочності особи, які випливають з її цивільної право- та дієздатності.

Відтак, відсутність передбаченої можливості державної реєстрації транспортних засобів за фізичними особами - підприємцями не може позбавляти їх права на отримання податкового кредиту за операціями з придбання транспортних засобів за умови дотримання умови його формування, що визначені ПК України.

Відповідно до ч. 1 ст.69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З наявних в матеріалах справи доказів слідує, що відповідно до договору купівлі-продажу №КМ-1134 від 16.12.2016, укладеного між ТзОВ «Кристал Моторс» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, позивач придбав легковий автомобіль Toyota camry PREMIUM, шасі НОМЕР_2, рік випуску 2016.

Відповідно до податкової накладної №37 від 05.01.2017, загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку на додану вартість, - 615000,00 грн, загальна сума податку на додану вартість за основною ставкою - 102500,00 грн (а.с.19).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вказаний легковий автомобіль під номером ВО0070АІ зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с. 57).

Автомобіль фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 використовується у власній господарській діяльності, а саме для службових поїздок персоналу за дорученням підприємця ОСОБА_1, що підтверджується Наказом №05/01-1 від 05.01.2017 «Про порядок використання автомобіля», подорожнім листом службового легкового автомобіля №1 (10.01.2017-31.01.2017, оформленим за типовою формою №3, затвердженою Наказом Держкомстату України від 17.02.1998 №74 (а.с.21-22).

Таким чином, сам по собі факт реєстрації транспортних засобів на фізичну особу, а не на фізичну особу-підприємця, не позбавляє останнього права на віднесення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, які сплачені в ціні придбаних транспортних засобів, що використовуються в його господарській діяльності. Норми податкового законодавства України не обмежують право платника податку на податковий кредит залежно від суб'єктного складу сторін у правовідносинах за договорами на придбання товарів (робіт, послуг), в т.ч. і транспортних засобів та визначають одинакові права та обов'язки як для юридичних, так і для фізичних осіб, платників податку (в тому числі і фізичних осіб-підприємців).

Водночас, одним з визначальних факторів для формування податкового кредиту суб'єктом господарювання - фізичною особою, зареєстрованою платником податку на додану вартість, є не лише взяття на облік такого майна в якості основних фондів, а й подальше використання таких в оподатковуваних операціях в межах господарської діяльності такої особи - платника податку. При цьому нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

В свою чергу, під господарською діяльністю у Господарському кодексі України розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (ст.3).

Відповідно до пп. 14.1.36 п.14.1 ст. 14 ПК України - господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Як вказано в акті перевірки видами діяльності позивача згідно з Довідкою про включення до ЄДРПОУ є : код КВЕД 4931 Пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення; код КВЕД 49.41 Вантажний автомобільний транспорт (основний); код КВЕД 52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту;

код КВЕД 77.12 Надання в оренду вантажних автомобілів.

Подорожній лист службового автомобіля №1 містить особливі відмітки: запчастини ТОВ «КПП Центр» 11.01, 16.01, 21.01, 23.01, 24.01, 25.01, 27.01, 30.01.2017; запчастини ОСОБА_4 30.01.2017; купівля запчастин і доставка на стоянку до автомобілів.

На підставі аналізу норм законодавства та обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки фізична особа-підприємець ОСОБА_1 є фізичною особою, яка здійснює діяльність, віднесену законодавством до підприємницької, є платником ПДВ у розумінні ст.ст.14, 180 ПК України та зареєстрований у встановленому порядку платником ПДВ, тому на нього повною мірою поширюються правові норми, які визначають порядок обчисленні і сплати ПДВ, формування податкового кредиту та бюджетного відшкодування сум ПДВ, при придбанні транспортного засобу з метою його використання у власній господарській діяльності у повній відповідності до вказаних норм податкового законодавства отримав право на віднесення сплачених сум ПДВ до податкового кредиту.

Слід зазначити, що основними засадами податкового законодавства є принципи, в яких визначено зміст і спрямованість правового регулювання податкових правовідносин.

Принципи, проголошені у статті 4 Податкового кодексу України повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку так і на стадії застосування норм, якими визначений обов'язок сплати податку. Серед принципів, проголошених у вказаній нормі, є, зокрема, презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (пп. 4.1.4 п.4.1. ст. 4 ПК України).

Відповідно до п.56.21 ст. 56 ПК України у разі, коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Закріплений у статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України принцип верховенства права суд застосовує з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні.

Так, Європейським судом з прав людини рішеннями у справах «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06) було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, вказавши, що органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку.

Таким чином, позовна вимога фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про скасування податкового повідомлення рішення відповідача від 21.04.2017 № є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позову про скасування податкового повідомлення-рішення.

Норми частини 6 статті 94 КАС України передбачають, що якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи справу на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ч.3 ст. 94 КАС України).

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 207 цього Кодексу у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, про розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Як вбачається із матеріалів справи, документально підтвердженими судовими витратами ОСОБА_1 є витрати, пов'язані із сплатою судового збору, розмір яких відповідно до частини задоволених позовних вимог становить 3297,5 грн: згідно з платіжним дорученням №303 від 03.05.2017 позивачем сплачений судовий збір за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру в сумі 1537,5 грн (а.с.4); згідно з платіжними дорученнями №771 від 05.10.2017 та №898 від 13.11.2017 позивачем сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду в сумі 2464,00 грн, з якої підлягає присудженню відповідно до задоволених позовних вимог сума 1760,00 грн.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтями 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року у справі №819/710/17 - скасувати в частині відмови в задоволенні позову про скасування податкового повідомлення рішення та прийняти нову постанову про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 в цій частині.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Тернопільській області від 21.04.2017 №.

В решті постанову залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 3297 (три тисячі двісті дев'яносто сім) гривень 50 коп. сплаченого судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. О. Большакова
В. Я. Макарик
Постанова складена в повному обсязі 18.12.2017.