Справа № 530/1280/17
Суддя: Должко С. Р.
Дата ухвалення: 2017-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 530/1280/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2017 року м.Зіньків

Зіньківський районний суд Полтавської області в складі головуючого судді Должка С.Р. секретаря Бедюх Н.І., розглянувши в відкритому судовому засіданні адміністративний позов

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Внутрішніх Справ України, Управління ОСОБА_2 Внутрішніх Справ України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Зіньківського районного суду Полтавської області з адміністративним позовом до ОСОБА_2 Внутрішніх Справ України, Управління ОСОБА_2 Внутрішніх Справ України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинення дій.

З позову вбачається, що ОСОБА_1 з 2001 року проходив службу в органах внутрішніх справ до 06 листопада 2015 року. Наказом № 625 о/с начальника Управління ОСОБА_2 Внутрішніх Справ України в Полтавській області від 06 листопада 2015 року ОСОБА_1 було звільнено з органів внутрішніх справ.

Відповідно до виписки з акту огляду МСЕК серії АВ № 0188395 від 24.02.2016 року працівнику міліції ОСОБА_1 вперше встановлено ІІ групу інвалідності починаючи з 12.02.2016 року, захворювання повязане з виконанням службових обовязків, із втратою 70% професійної працездатності. В звязку із встановленням групи інвалідності в нього виникло право на отримання одноразової грошової допомоги, що передбачено ст.23 Закону України Про міліцію та постановою КМУ № 850 від 21.10.2015 року.

У подальшому він звернувся до ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області з метою отримання одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням інвалідності під час проходження служби в органах внутрішніх справ, однак 30 травня 2017 року листом УМВС України в Полтавській області йому було повідомлено, що відповідно до постанови Кабміну № 850 від 21.10.2015 року, а саме п.3.2 вважають, що з моменту первинного огляду минуло більше двох років, а тому документи повернуто ОСОБА_1. Зважаючи на те, що частиною 6 статті 23 Закону України "Про міліцію» та Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності працівника міліції», затвердженого постановою Кабінету ОСОБА_3 України від 21 жовтня 2015 року №850 (дата набрання чинності 31 жовтня 2015 року), йому гарантовано право на отримання одноразової грошової допомоги, він вважає повернення матеріалів щодо призначення одноразової грошової допомоги неправомірним. Просить визнати протиправним та скасувати рішення МВС України, викладене листі № 4/1700 від 26 липня 2017 року, щодо відмови нарахування щоразової грошової допомоги ОСОБА_1. Визнати протиправним та скасувати рішення УМВС в Полтавській області від 30 травня 2017 року, щодо відмови нарахування одноразової грошової допомоги ОСОБА_1. Зобовязати МВС України призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, у звязку з установленням інвалідності другої групи. Зобовязати УМВС України в Полтавській області () виплатити ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань за зобовязаннями УМВС України в Полтавській області () різницю одноразової грошової допомоги в сумі 274 040 грн. (двісті сімдесят чотири тисячі сорок гривень).

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, належним чином повідомлені, від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, представник відповідача ОСОБА_2 Внутрішніх Справ України за довіреністю ОСОБА_4 у судові засідання 09.11.2017 року та 11.12.2017 року не з'явилася, належним чином повідомлена, про причини неявки суд не повідомила, надіслала суду заперечення, щодо відмови в задоволенні позовних вимог, яке приєднано до матеріалів справи (а.с. 27-30). Відповідач представник Управління ОСОБА_2 Внутрішніх Справ України в Полтавській області за довіреністю ОСОБА_5, у судове засідання не з'явилася, надіслала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності, позов не визнала, надіслала суду заперечення, яке приєднано до матеріалів справи та було досліджено судом (а.с. 33-36).

Суд, прийнявши до уваги заяви та клопотання сторін, надані учасниками процесу на засадах змагальності та диспозитивності, вивчивши та проаналізувавши всі докази в їх сукупності приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Внутрішніх Справ України, Управління ОСОБА_2 Внутрішніх Справ України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинення дій підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

У відповідності до ст. 19 Конституції України, Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ст. 5 КАС України, - адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

За змістом ст. 69 70 КАС України, - доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Нормою ст. 159 КАС України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.. 72 КАС України, обставини, що встановлені судовим рішенням в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких бере участь та сама особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до постанови Зіньківського районного суду Полтавської області та Харківського апеляційного адміністративного суду по справі 530/1626/16-а, всудовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 2001 року до 06 листопада 2015 року. З висновку службового розслідування обставин дорожньо-транспортної пригоди за участю заступника начальника сектору ДІМ Зіньківського РВ ГУМВС України старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 вбачається, що 14.01.2010 року позивач, виконуючи службові обов'язки заступника начальника сектору ДІМ Зіньківського району Полтавської області, у результаті ДТП отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, перелому правої лопатки, перелому шостого ребра зліва, забійної рани голови і правої кісті, забою грудного відділу хребта і грудної клітки, що відповідно до висновку службового розслідування обставин дорожньо-транспортної пригоди від 15.01.2010 визнані такими, що отримані в період проходження служби. З урахуванням наведеного, Зіньківським РВ УМВС України в Полтавській області складено акт про нещасний випадок форми Н-5 від 19.04.2010 року та акт розслідування нещасного випадку форми Н-1 від 19.04.2010 року. 12.07.2010 Полтавською обласною МСЕК №2 позивачу видано довідку про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого серії ВМ-1 №000582, за змістом якої ступінь втрати професійної працездатності ОСОБА_1 становить 10% . Відповідно до постанови військово-лікарської комісії ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" від 18.12.2015 №15/25 позивача визнано обмежено придатним до військової служби, причина - травма, пов'язана з виконанням службових обов'язків. 24.02.2016 року Полтавською обласною МСЕК №2 ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності, ступінь втрати професійної працездатності - 70%, причина втрати професійної працездатності: травма, пов'язана з виконанням службових обов'язків, про що видано довідку серії АГ № 0005048, виписку з акта огляду медико-соціальною експертною комісією та довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0188395.

Згідно приписів статті 23 Закону України "Про міліцію" (чинної на час виникнення спірних правовідносин) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов'язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності IІ групи.

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги (далі - грошова допомога) у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції визначені Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції", затверджені Постановою Кабінету ОСОБА_3 України від 21.10.2015 року № 850 (далі по тексту - Порядок №850).

Так, пунктом 2 Порядку № 850 визначено, що днем виникнення права на отримання грошової допомоги є: у разі загибелі (смерті) працівника міліції - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть; у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до підпункту 2 пункту 3 Порядку № 850 грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов'язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи; 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи; 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Якщо протягом двох років працівникові міліції після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми (пункт 4 Порядку № 850).

Відповідно до пункту 3.12 Інструкції про встановлення інвалідності, яка затверджена Наказом ОСОБА_2 охорони здоров'я України № 561 від 05.09.2011 року датою встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності потерпілому від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання (у відсотках) вважається день надходження до комісії документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.

Пунктами 8, 9 Порядку № 850 визначено, що керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції: витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сім'ї загиблого (померлого) працівника міліції. МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Отже, ОСОБА_2 внутрішніх справ України є розпорядником коштів, який на підставі висновку та доданих документів приймає рішення при призначення грошової допомоги.

Натомість компетенція Управління ОСОБА_2 внутрішніх справ України в Полтавській області в питанні призначення одноразової грошової допомоги згідно діючого законодавства обмежується складенням висновку та спрямуванням поданого заявником пакету документів до ОСОБА_2 внутрішніх справ України для прийняття рішення.

Пакет документів, поданий позивачем до Управління ОСОБА_2 внутрішніх справ України в Полтавській області останнім до ОСОБА_2 внутрішніх справ України, разом з висновком про можливість або не можливість здійснення виплати позивачу одноразової грошової допомоги, направлявся.

Управління ОСОБА_2 внутрішніх справ України в Полтавській області отримало лист ДФОП МВС від 30.05.2017 року , в якому вказано, що відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Харківського апеляційного адміністративного суду по справі №530/1626/16-а від 18.04.2017 року, на підставі п.3.2 Порядку №850.

На підставі вищевказаного листа позивач отримав листа Управління ОСОБА_2 внутрішніх справ України в Полтавській області від 26.07.2017 року за №4/1700, яким повідомлений про те, що його матеріали на виплату одноразової грошової допомоги повернуті ДФОП МВС України без права на виплату через невідповідність вимогам пункту п.4 Порядку №850 у зв'язку з тим, що після первинного огляду МСЕК пройшло більше 2 років. Так, при первинному огляді МСЕК 12.07.2010 року позивачу установлено 10% ступінь втрати працездатності, а під час повторного огляду МСЕК з 12.02.2016 року установлено 2 групу інвалідності та відповідний ступінь втрати працездатності.

Суд зазначає, що рішення щодо відмови позивачу у проведенні виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 внутрішніх справ України та Управління ОСОБА_2 внутрішніх справ України в Полтавській області не приймалось.

Отже, в даному випадку з аналізу вищевказаних норм вбачається, що рішення про призначення грошової допомоги приймає ОСОБА_2 внутрішніх справ України, а Управління ОСОБА_2 внутрішніх справ України в Полтавській області здійснює виплати одноразової грошової допомоги лише після отримання прийнятого ОСОБА_2 внутрішніх справ України рішення про її призначення.

Отже, Управління ОСОБА_2 внутрішніх справ України в Полтавській області при розгляді заяви про призначення одноразової грошової допомоги та направленні пакету документів до ОСОБА_2 внутрішніх справ України діяло виключно в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством України.

Пунктом 9 Порядку № 850 встановлено, що ОСОБА_2 внутрішніх справ України в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Відповідно до пунктів 10, 11 Порядку № 850 грошова допомога виплачується в порядку черговості відповідно до дати прийняття ОСОБА_2 внутрішніх справ України рішення про її призначення, але не пізніше двох місяців із дня прийняття зазначеного рішення в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання ОСОБА_2 внутрішніх справ України.

Виплата грошової допомоги проводиться шляхом перерахування органом внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, суми виплати на рахунок, відкритий особою, якій призначається грошова допомога, в установі банку або через касу органу внутрішніх справ.

В даному випадку Управління ОСОБА_2 внутрішніх справ України в Полтавській області здійснює виплати одноразової грошової допомоги лише після отримання прийнятого ОСОБА_2 внутрішніх справ України рішення про її призначення.

Верховний Суд України в постановах від 18 березня 2014 року (справа № 21-11а14) та від 22 квітня 2014 року (справа № 21-484а13) сформулював правову позицію у подібних правовідносинах, згідно з якою підставою для повідомлення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги є рішення суб'єкта владних повноважень, прийняте з цього питання.

Таким чином, враховуючи обставини, а також те, що звернення про виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 внутрішніх справ України не розглянуто та відповідного рішення не прийнято, суд вважає, що останнім допущено протиправну бездіяльність щодо неприйняття у встановлений законодавством строк рішення щодо виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1.

Оскільки визнана протиправною бездіяльність ОСОБА_2 внутрішніх справ України щодо неприйняття у встановлений законодавством строк рішення щодо виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача по справі є зобов'язання ОСОБА_2 внутрішніх справ України прийняти рішення з питання виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1.

Щодо доводів відповідачів про те, що оскільки після первинного огляду МСЕК пройшло більше 2 років, а тому відсутні правові підстави для призначення позивачу одноразової грошової допомоги, відповідно до Порядку №850 від 21.10.2015 року, суд вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.

Підпунктом 2 п. 2 Порядку №850 визначено, що днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до п.3 Порядку №850 грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов'язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ.

Право на одноразову грошову допомогу у працівників міліції виникає і у тому разі коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержання каліцтва чи іншого ушкодження здоров'я, яке мало місце в період її проходження.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2014 року (справа 21-446а14).

Таким чином, враховуючи, що позивач отримав ушкодження здоров'я під час проходження служби, а інвалідність встановлено 24.02.2016 року, суд вважає, що позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги з 24.02.2016 року.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "ОСОБА_1 проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть правила зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету ОСОБА_3 Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_3 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом ОСОБА_2 юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов'язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб'єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб'єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у своїй постанові від 16.09.2015 р. (справа № 826/4418/14), з поміж іншого, зазначають наступне: рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже, невиконання субєктами владних повноважень рішень судів порушує принцип юридичної впевненості та ставить під сумнів дієвість судової системи України, що має набагато більший суспільний інтерес, аніж принцип невтручання суду у дискреційні повноваження органу влади.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у своїй ухвалі від 24.03.2016 р. (справа № 826/17109/13-а), з поміж іншого, визначили: у випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов'язати суб'єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права. Обрана судом Форма захисту порушених прав у даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача. Втручанням у дискреційні повноваження суб'єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов'язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб'єкта владних повноважень.

Отже, у разі відсутності у суб'єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов'язання судом суб'єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Згідно вимог ст. 6 КАС України судовому захисту підлягають порушені права.

Згідно п. 1 ч. 1 статті 18 КАС України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно статті 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 3, 6, 17,18, 69, 71, 94, 100, 128, 158, 159, 160, 161, 162, 163 КАС України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Внутрішніх Справ України, Управління ОСОБА_2 Внутрішніх Справ України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинення дій задоволити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_2 внутрішніх справ України щодо неприйняття у встановлений законодавством строк рішення щодо виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1.

Зобов'язати ОСОБА_2 внутрішніх справ України прийняти рішення з питання виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Судові витрати по справі віднести за рахунок держави.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Зіньківський районний суд Полтавської області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови в письмовому провадженні - протягом десяти днів з дня отримання постанови.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_6