Справа № 823/1460/17
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2017-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 року справа № 823/1460/17

13 год. 21 хв. м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Рідзеля О.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Мельникової О.М.,

позивача ОСОБА_1 (особисто),

представника позивача ОСОБА_2 (за договором про надання правової допомоги),

представника відповідача ОСОБА_3 (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (далі відповідач), в якому просить:

визнати протиправним та скасувати наказ Національної поліції України Департаменту патрульної поліції №1360 від 04.09.2017 в частині звільнення позивача зі служби;

визнати протиправним та скасувати наказ Національної поліції України Департаменту патрульної поліції №353 о/с від 07.09.2017 в частині звільнення позивача зі служби;

поновити позивача на посаду інспектора сектору розшуку та опрацювання матеріалів дорожньо-транспортних пригод Управління патрульної поліції в м. Черкаси Національної поліції України;

стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.09.2017 до часу поновлення на посаді.

Позов мотивований тим, що відповідач звільнив позивача зі служби в органах поліції за відсутності доказів вчинення дисциплінарного проступку. Посилання на вчинення кримінального правопорушення не підтверджена вироком суду, який набрав законної сили. Тому просив задовольнити позов та поновити його на службі.

Відповідач проти позову заперечував з тих підстав, що оскаржувані рішення прийняті за вчинення грубого порушення службової дисципліни, що виразилось у скоєнні дисциплінарного проступку, який дискредитує звання працівника поліції і є несумісним з перебуванням на службі в поліції, а саме: отримання неправомірної вигоди. Тому просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення та доводи представників сторін, повно та обєктивно дослідивши докази у справі у їх взаємозвязку та логічній послідовності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Суд встановив, що позивач з 30.08.2015 проходив службу в органах Національної поліції на посаді інспектора сектору розшуку та опрацювання матеріалів дорожньо-транспортних пригод Управління патрульної поліції в м. Черкаси.

04.09.2017 відповідач прийняв оскаржуваний наказ №1360 Про притягнення до дисциплінарної відповідальності, яким за вчинення дисциплінарного проступку, що виразилось у порушенні вимог Закону України Про Національну поліцію, Дисциплінарного статуту ОВС України, Правил поведінки працівника МВС України, Правил етичної поведінки поліцейських позивача звільнено зі служби в поліції.

07.09.2017 відповідач прийняв також наказ №353о/с про звільнення позивача зі служби в поліції за п.6 ст.77 Закону №580-VIII (у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України).

Суд звернув увагу, що підставою прийняття цих наказів став висновок службового розслідування відповідача, затверджений 01.09.2017, в якому зазначено, що реалізуючи злочинний умисел, спрямований на отримання неправомірної вигоди, поєднаної із вимаганням ОСОБА_4, 15.11.2016 близько 10 год. 20 хв., перебуваючи в м. Черкаси по вул. Чорновола під час попередньої домовленої зустрічі з ОСОБА_5 у автомобілі НОМЕР_1, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення отримав від ОСОБА_5 неправомірну вигоду в сумі 3000 грн, яка була обумовлена ним раніше, за сприяння у позитивному вирішені питання щодо погодження будівництва паркувального майданчику за адресою: м. Черкаси, вул. Чорновола, 122/41, після чого був затриманий працівниками УСБУ в Черкаській області. Ці дії відповідачем розцінені як вчинення дисциплінарного проступку, не сумісного з проходженням служби.

Передумовою для заходів зі службового розслідування стало внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про відкриття кримінального провадження №0000222 за ознаками кримінального правопорушення, що передбачене ч.3 ст.368 Кримінального кодексу України від 05.03.2001 №2341-ІІІ (далі КК України), факт затримання позивача працівниками УСБУ в Черкаській області та лист прокуратури Черкаської області з проханням провести службове розслідування за вищевказаним фактом.

Надаючи оцінку вказаним обставинам з точки зору дотримання законодавчих підстав та встановленої процедури притягнення до дисциплінарної відповідальності суд врахував таке.

Спірні відносини регулюються Законом України від 2 липня 2015 року №580-VIII Про Національну поліцію (далі Закон №580-VIII), Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22.02.2006 №3460-IV (далі Дисциплінарний статут), Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України 12.03.2013 №230 (далі - Інструкція №230) та іншими нормативно-правовими актами.

Так, частиною першою ст.3 Закону №580-VIII встановлено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

У разі вчинення протиправних діянь згідно з ч.1 ст.19 Закону №580-VIII поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Ч.2 вказаної статті встановлено, що підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин Дисциплінарний статут Національної поліції України не прийнятий в установленому порядку як нормативно-правовий акт, суд погоджується з твердженням позивача, що він, як вказана підстава в оскаржуваних наказах, не є діючим нормативно-правовим актом.

Однак, пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIII встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Тому суд дійшов висновку, що діючий станом на момент прийняття оскаржуваних наказів та судового розгляду спору Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ регулює питання дисципліни поліцейських. Згідно з його преамбулою він визначає сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень.

Відповідно до ч.1 ст.1 Дисциплінарного статуту ОВС службова дисципліна дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Ч.2 вказаної статті регламентовано, що службова дисципліна в органах внутрішніх справ досягається: створенням належних умов проходження служби особами рядового і начальницького складу; набуттям високого рівня професіоналізму; забезпеченням гласності та об'єктивності під час проведення оцінки результатів службової діяльності; дотриманням законності і статутного порядку; повсякденною вимогливістю начальників до підлеглих, постійною турботою про них, виявленням поваги до їх особистої гідності; вихованням в осіб рядового і начальницького складу високих моральних і ділових якостей; забезпеченням соціальної справедливості та високого рівня соціально-правового захисту; умілим поєднанням і правильним застосуванням заходів переконання, примусу, дисциплінарного та громадського впливу; належним виконанням умов контракту про проходження служби.

Відповідно до ч.1 ст.7 Дисциплінарного статуту ОВС службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров'я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об'єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об'єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов'язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку.

З огляду на викладене, працівники поліції мають спеціальний правовий статус, відповідно до якого вимоги морального змісту віднесені до службово-трудових обов'язків працівників ОВС. Тому, вчинок, який ставиться у вину позивачу, призводить до приниження професійної репутації, авторитету органу внутрішніх справ у громадській думці та думці окремих громадян, оскільки ставлення людей до органів внутрішніх справ впливає на рівень довіри та підтримки суспільством дій працівників міліції.

Разом з тим, такі висновки мають будуватись лише на встановлених з дотриманням діючого законодавства фактах. Факти, зазначені у висновку службового розслідування, на переконання суду, можуть бути підтверджені виключно вироком суду, що набрав законної сили, оскільки стосуються отримання неправомірної вигоди, що, у свою чергу, є складом кримінального правопорушення.

Підставою дисциплінарної відповідальності є дисциплінарний проступок, сутність якого полягає у невиконанні чи неналежному виконанні особою рядового або начальницького складу службової дисципліни, визначення якої наведене у статті 1 цього Статуту (стаття 2 Дисциплінарного статуту).

Такими підставами є виключно фактичні дані, що свідчать про реальну наявність у діях особи рядового або начальницького складу органів внутрішніх справ ознак дисциплінарного проступку, зокрема, протиправної поведінки, шкідливих наслідків та причинного зв'язку між ним і дією (бездіяльністю) порушника дисципліни.

Порядок накладення дисциплінарного стягнення передбачений ст.14 Дисциплінарного статуту, яка визначає, що з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, вчиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

З метою уточнення причин і умов подій, що стали підставою для призначення службового розслідування, ступеня вини особи (осіб), якою (якими) вчинено дисциплінарний проступок, а також з'ясування інших обставин відповідно до п.1.2. Інструкції №230 призначається службове розслідування.

Реєстрація в Єдиному реєстрі досудових розслідувань відомостей про скоєне особою рядового та начальницького складу кримінальне правопорушення відповідно до підп.2.2.2. п.2.1. розділу ІІ Інструкції №230 є підставою для службового розслідування, яке проводиться уповноваженим на те начальником.

Разом з тим, відповідно до п.2.4. Інструкції №230 службове розслідування не проводиться в разі отримання інформації про повідомлення особі рядового та начальницького складу про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, якщо його було проведено на підставі підпункту 2.2.2 цього пункту.

З ухвали слідчого судді Придніпровського районного суду Шиповича В.В. від 22.11.2016 у справі №711/9941/16-к про арешт майна вбачається, що 16.11.2016 органом досудового розслідування ОСОБА_1 повідомлено про підозру у тому, що він вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.368 КК України. Також, ухвалами від 10.03.2017 та від 03.05.2017 відсторонено позивача від посади інспектора сектору розшуку та опрацювання матеріалів дорожньо-транспортних пригод Управління патрульної поліції у м. Черкаси Департаменту патрульної поліції Національної поліції України.

Отже, службове розслідування було проведено всупереч вимогам п.2.4. Інструкції №230.

Всупереч вимогам підп.8.3 Інструкції №230 висновок службового розслідування не містить даних про: наявність причинного зв'язку між неправомірними діяннями позивача та їх наслідками; умови, що передували скоєнню дисциплінарного проступку або спонукали до цього; конкретні вимоги законодавства або посадові обов'язки, які було порушено; наявність вини особи рядового та начальницького складу; обставини, що пом'якшують чи обтяжують ступінь відповідальності, а також ставлення до скоєного.

При цьому, суд врахував, що висновок службового розслідування складений на підставі та фактично повторює текст вироку Соснівського районного суду м. Черкаси від 14.06.2017 у справі №712/59/17-к, яким визнано ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України та призначено покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 3 роки та конфіскацією 1/4 частини особистого майна.

Разом з тим, вказаний вирок не набрав законної сили у звязку з його апеляційним оскарженням.

Матеріали службового розслідування не містять жодного належного доказу вчинення дій (дисциплінарного проступку) безпосередньо позивачем, у тому числі матеріалів досудового розслідування (дозволів на використання відомостей, що становлять таємницю слідства).

Суд акцентує на безпідставності врахування відповідачем даних вищевказаного вироку, оскільки такі обставини можуть бути підтверджені виключно обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили. При цьому, позивач не встановив фактів щодо дій або бездіяльності позивача, які би містили саме склад дисциплінарного проступку (питання дотримання посадових обов'язків поліцейського).

Службовим розслідуванням не встановлено дійсність факту неправомірного вимагання або отримання коштів позивачем, а позивач заперечує такий факт.

Згідно з абзацом першим з п.5.4 розділу V Інструкції №230 начальник приймає рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення, якщо вину особи рядового та начальницького складу повністю доведено.

На підставі п.6 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Разом з тим, висновок службового розслідування містить лише опис вчиненого позивачем корупційного діяння, що має ознаки кримінального правопорушення, причини та умови вчинення якого не встановлені. Жодного факту порушення позивачем службової дисципліни під час проведення відповідачем службового розслідування не встановлено.

Дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни (ч.1 ст. 2 Дисциплінарного статуту ОВС).

Відповідно до пунктів 1,2 ч.1 ст.18 Закону №580-VIII поліцейський зобов'язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського та професійно виконувати свої службові обов'язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов'язків, наказів керівництва.

Суд звернув увагу, що вчинення кримінального (корупційного) правопорушення у разі набрання законної сили відповідним рішенням суду є самостійною підставою для звільнення зі служби в поліції, що передбачена п.10 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII.

Тому суд врахував, що жодного іншого діяння, яке не створює склад кримінального правопорушення та підпадає під визначення дисциплінарного проступку, висновок службового розслідування не містить та суд не встановив.

Суд врахував, що призначеним на підставі наказу від 17.11.2016 №4198 висновком службового розслідування від 12.12.2016 за фактом реєстрації в ЄРДР відомостей про можливе скоєння працівником УПП в м.Черкаси кримінального правопорушення вирішено питання щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, та за наявності на те підстав вирішити після прийняття остаточного рішення в кримінальному провадженні №0000222 органами прокуратури чи суду.

Однак, за відсутності факту набрання вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 14.06.2017 у справі №712/59/17-к законної сили позивач всупереч вимогам Інструкції №230 повторно наказом від 03.07.2017 №3120 призначив судове розслідування з метою встановлення причин та обставин можливого порушення позивачем службової дисципліни.

Факт оскарження вироку Соснівського районного суду м. Черкаси від 14.06.2017 у справі №712/59/17-к підтверджується відповідною апеляційною скаргою ОСОБА_1 від 12.07.2017 та ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 08.08.2017 про відкриття апеляційного провадження у справі №712/59/17-к.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що відповідач не повністю дотримався законодавчо встановленої процедури службового розслідування вчинення дисциплінарних проступків, а оскаржувані рішення прийняв за відсутності належних доказів факту його вчинення позивачем і без доведення його вини.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Крім того, згідно ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст.17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Тому суд врахував, що Європейський Суд з прав людини у рішенні від 7 листопада 2002 року у справі Лавентс проти Латвії зазначив, що пункт 2 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод вимагає від представників держави - насамперед суддів, що розглядають справу, але й від інших представників органів влади, - щоб вони утримувалися від публічних заяв про те, що обвинувачений вчинив правопорушення, яке йому ставлять за вину, доти, доки ця вина не буде офіційно встановлена судом.

У рішенні від 10 лютого 1995 року в справі Аллене де Рібермон проти Франції Європейський Суд з прав людини підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Оскільки висновки службового розслідування не містять посилання на належні докази отримання позивачем неправомірної вигоди, суд дійшов висновку, що вони ґрунтуються виключно на припущеннях, обставинах і фактах, що мають бути встановлені вироком суду, який набрав законної сили.

Всупереч вимогам ст.71 КАС України відповідач не довів доказів, які би спростовували доводи позивача, суду не надав, правомірності прийнятих рішень не довів.

З огляду на зясовані обставини та викладені норми законодавства, суд дійшов висновку, що оскаржувані накази про звільнення позивача з посади до часу набрання законної сили обвинувальним вироком суду прийняті за відсутності доведеного факту. Тому позовні вимоги про скасування наказів про звільнення позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України у постанові від 04.11.2014, задовольняючи позовні вимоги про поновлення на публічній службі, суд повинен визнати протиправним рішення субєкта владних повноважень повністю або частково, скасувати акт індивідуальної дії та обовязково вказати дату, з якої особу поновлено на посаді.

З огляду на дату протиправного звільнення позивача суд дійшов висновку його поновити на посаді, з якої його було звільнено, днем, наступним за датою звільнення, тобто з 13.09.2017.

Щодо позовної вимоги стосовно стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд зазначає таке.

Згідно з п.10.4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року №7 Про судове рішення в адміністративній справі задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати, період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення. Розмір грошових коштів, що підлягають стягненню, зазначається цифрами та у дужках словами.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина 1 статті 27 Закону України Про оплату праці).

Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (надалі - Порядок).

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Так, згідно з абзацом з пункту 1 Порядку цей Порядок застосовується і у випадку вимушеного прогулу.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно пп. в п. 4 Порядку визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових).

Суд вважає, що для розрахунку середньоденної заробітної плати позивача слід враховувати саме вимоги положення п.9 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №26, яким встановлено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові № 13 від 24.12.1999 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Тому відповідач, як податковий агент згідно норм Податкового Кодексу України та як страхувальник згідно Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування зобов'язаний виплатити позивачеві суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, утримавши із нього при виплаті прибутковий податок з доходів фізичних осіб та єдиний страховий внесок.

Такі висновки узгоджуються з практикою Верховного Суду України, зокрема, викладеною в постановах від 21.01.2012 № 6-87цс11 та від 14.01.2014 № 21-395а13.

Суд врахував, що в матеріалах адміністративної справи наявні розрахункові листи щодо виплати грошового забезпечення позивачу відповідно до яких за липень-серпень 2017 року позивачу нараховано 11846,37 грн. Кількість відпрацьованих днів за липень та серпень 2016 року складає 62 дні.

З викладеного слідує, що середньоденна заробітна плата позивача становить 191 грн. 07 коп., а тому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача за 83 робочих дні становить 15858 грн. 81 коп. без утримання прибуткового податку з громадян та інших обовязкових платежів.

Відповідно до частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Щодо клопотання позивача компенсувати витрати на правову допомогу, суд врахував ст.94 КАС України відповідно до якої якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно зі ст. 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

На підставі ст.1 Закону України від 20.12.2011 №4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Статтею 7 Закону України від 21.12.2016 №1801-VIII Про Державний бюджет України на 2017 рік встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2017 року 1600 гривень.

Отже, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу за 1 годину участі представника у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи становить 640 грн.

Суд врахував, що представник позивача за договором про надання правової допомоги від 03.10.2017 ОСОБА_2 брала участь у судових засіданнях 14.11.2017 22 хв., 01.12.2017 48 хв., та 04.12.2017 36 хв., що загалом становить 1 год. 46 хв. При цьому, з матеріалами цієї справи ОСОБА_2 не ознайомлювалась, участь у вчиненні окремих процесуальних дій поза судовим засіданням не здійснювала.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 1131,02 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 11, 14, 86, 94, 159 163, 254, 255, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції від 04.09.2017 №1360 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» про звільнення інспектора розшуку та опрацювання матеріалів дорожньо-транспортних пригод Управління патрульної поліції в місті Черкаси Департаменту патрульної поліції майора поліції ОСОБА_1 зі служби в Національній поліції.

Визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції від 07.09.2017 №353 о/с про звільнення зі служби в поліції з 12.09.2017 інспектора розшуку та опрацювання матеріалів дорожньо-транспортних пригод Управління патрульної поліції в місті Черкаси Департаменту патрульної поліції майора поліції ОСОБА_1.

Поновити з 13.09.2017 ОСОБА_1 на посаду інспектора розшуку та опрацювання матеріалів дорожньо-транспортних пригод Управління патрульної поліції в місті Черкаси Департаменту патрульної поліції.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 15858,81грн. (п'ятнадцять тисяч вісімсот пятдесят вісім гривень 81коп.).

Стягнути з Департаменту патрульної поліції () на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 1131,02 грн. (одна тисяча сто тридцять одна гривня 02 коп.).

Постанову в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допустити до негайного виконанння.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.А. Рідзель

Постанова складена у повному обсязі 11.12.2017.