Справа № 2270/5691/11
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2011-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2270/5691/11
Головуючий у 1-й інстанції: Касап В.М.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2011 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Смілянця Е. С.

суддів: Сторчака В. Ю. , Сапальової Т.В.

при секретарі: Грищук С.Д.

за участю представників сторін:

апелянта - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Атонмаш" на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 29.06.2011 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Атонмаш" до Красилівської міжрайонної державної податкової інспекції Хмельницької області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2011 року ТОВ "Завод "Атонмаш" звернулось до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Красилівської міжрайонної державної податкової інспекції про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № /3 від 04.04.2011 року.

Хмельницький окружний адміністративний суд постановою від 29.06.2011 року у задоволенні вказаного позову відмовив повністю.

Не погоджуючись із вказаною постановою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у звязку з чим, апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов.

В обґрунтування апеляційних вимог, товариство зауважує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про правомірність податкового зобов'язання у розмірі 512687,00 грн. визначеного податковим органом за порушенням позивачем п. 1.4 ст. 1, п.п. 7.2.1., 7.4.1., 7.4.4., 7.4.5., п. 7.4. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

Зокрема скаржник наголошує, що металопрокат, який поставлявся ТОВ «Торгівельна компанія «Совтекст плюс» призначений для використання у власній господарській діяльності ТОВ "Завод "Атонмаш", що підтверджується відповідними документами, в т.ч. лімітно-заборною картою № А-000138 на червень 2010 року, зведеною відомістю матеріалів на червень 2010 року № 35 та зведеною відомістю матеріалів на липень 2010 року № 42.

Апелянт звертає увагу, що судом першої інстанції не взято до уваги товарно-транспортні накладні, які є доказом факту перевезення, а не факту передавання товару, та, відповідно, набуття права власності на нього. Крім того, факт передавання товару (набуття платником права власності) підтверджується наявною видатковою накладною, що також не взято до уваги судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.

У судовому засіданні представник ТОВ "Завод "Атонмаш" вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, окремо звернувши увагу на хибність висновків суду першої інстанції про фіктивність і безтоварність операції та відсутність оплати та наявність кредиторської заборгованості за поставлений товар, оскільки отриманий товар був повністю і у встановлений строк оплачений підприємством, що підтверджується відповідними банківськими документами. Про реальність здійснення господарських операцій, на думку скаржника, свідчать видаткові накладні, що за номенклатурою та вартістю повністю відповідають довіреностям на отримання товарно- матеріальних цінностей.

Представники відповідача у судовому засіданні проти тверджень апелянта заперечили та надали суду письмові заперечення від 08.11.2011 року, у яких посилаючись на безпідставність вимог ТОВ "Завод "Атонмаш" та правомірність висновків суду першої інстанції, просили у задоволенні апеляційної скарги товариства відмовити, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 29.06.2011 року залишити без змін.

Зокрема податковий орган зауважував, що при проведенні перевірки взаємовідносин TOB "Завод"Атонмаш" з ТзОВ "Торгівельна компанія "Совтекст плюс" до Печерської ОДПІ направлено запит щодо підтвердження відомостей, отриманих від особи, яка мала правові відносини з платником податків від 30.08.2010 року №9311/7/23-126.

У відповіді на запит, №19772/7/23-1110 від 02.09.2010 року зазначено, що не можливо встановити місце знаходження платника. Згідно бази АІС "РПП" стан платника 23 - місце знаходження не встановлено. Станом на 02.09.2010 року підприємство не звітувало ні разу від часу реєстрації. Надані TOB "Завод "Атонмаш" для перевірки документи, що мають назву видаткова накладна і приходний ордер, не містять всіх обов'язкових реквізитів, відсутні записи відповідно до яких можна ідентифікувати осіб які склали, підписали зазначені документи їх посади та прізвища, не зазначено довіреності на отримання товаро-матеріальних цінностей.

Таким чином, як стверджують представники Красилівської МДПІ, TOB "Завод "Атонмаш" проводив операції із TOB "Торгівельна компанія "Совтекст плюс" товарно-майновий характер яких наявними документами не підтверджено, такі операції відображено лише шляхом проведення по регістрах бухгалтерського та податкового обліку, тому підприємством здійснена операція без мети реального настання передбачених наслідків виключно, з метою заниження об'єкту оподаткування та несплати податків. За наведених обставин, на думку представників відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правомірність податкового повідомлення-рішення № /3 від 04.04.2011 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, виходячи з наступного.

Як досліджено з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, за результатами проведення 26.10.2010 року Красилівською МДПІ позапланової виїзної перевірки TOB "Завод "Атонмаш" з питань декларування показників з ПДВ в декларації за червень місяць 2010 року за період з 01.06.2010 року по 30.06.2010 року, встановлено порушення останнім п.1.4 ст.1, пп. 7.2.1, 7.4.1, 7.4.4, 7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість", в результаті чого підприємством безпідставно включено до податкового кредиту в червні 2010 року суму ПДВ в розмірі 366205 грн., яка на момент перевірки документально не підтверджена.

На підставі виявлених порушень Красилівською МДПІ складено акт від 20.10.2010 року № 621/23/34543250 та прийнято податкове повідомлення-рішення № /0, яким визначено податкове зобов'язання в розмірі 512687,00 грн., з яких: за основним платежем 366205,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 146482,00 грн.

У подальшому, в результаті оскарження TOB "Завод "Атонмаш" податкового повідомлення-рішення №/0 від 26.10.2010 року в адміністративному порядку до Красилівської МДПІ, ДПА у Хмельницькій області та ДПА України винесено відповідно податкові повідомлення-рішення № /1 від 11.11.2010 pоку, № /2 від 21.01.2011 pоку, № /3 від 04.04.2011 року, яким визначено податкове зобов'язання в розмірі 512687,00 грн.

Зазначені обставини слугували підставою для звернення TOB "Завод "Атонмаш" до суду першої інстанції з вимогами про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № /3 від 04.04.2011 року.

В свою чергу, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови та відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що TOB "Завод "Атонмаш" безпідставно включено до складу податкового кредиту за червень 2010 року податок на додану вартість у розмірі 366205 грн., оскільки TOB "Торгівельна компанія "Совтекст плюс" як контрагент апелянта за договором купівлі-продажу №205 від 01.06.2010 року жодного разу не звітувало від час своєї державної реєстрації 16.03.2011 року, крім того місцезнаходження останнього не встановлено.

Проте до зазначених висновків суду першої інстанції, колегія суддів ставиться критично, з огляду на наступне.

Так, колегія суддів ставиться критично до позиції суду першої інстанції про нікчемність укладених між скаржником та контрагентом - TOB "Торгівельна компанія "Совтекст плюс" правочинів за ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, враховуючи наступне.

По-перше, відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Для встановлення факту вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, зокрема, з метою ухилення від сплати податків, необхідно, по-перше, встановити необґрунтованість отриманої платником податків податкової вигоди, наприклад, внаслідок її виникнення не у зв'язку із здійсненням реальної підприємницької або іншої економічної діяльності.

По-друге, визначенню правочину як такого, що порушує публічний порядок, повинен передувати вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили.

Зважаючи на те, що публічний порядок держави порушується у разі недотримання нормативних актів, у яких він закріплений, а ухилення від сплати податків, є злочином, відповідальність за який встановлена Кримінальним кодексом України, за обставин, які склалися, визначенню правочину як такого, що порушує публічний порядок, повинен передувати вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили.

Всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 КАС України податковим органом таких доказів суду не надано.

Крім того, як зясовано судом апеляційної інстанції, згідно з договором купівлі-продажу № 205/50/1 від 01 червня 2010 року між ТОВ «Торговельна компанія «Совтекст плюс» як продавцем та ТОВ «Завод «АТОНМАШ» як покупцем укладено договір купівлі-продажу металопродукції.

Відповідно ЦБД ПДС ДПА України TOB "Торгівельна компанія "Совтекст плюс" зареєстроване Державною адміністрацією у м. Києві, Печерського району 16.03.2010 року. Дата основної реєстрації в ДПІ - 18.03.2010 року. Засновником TOB "Торгівельна компанія "Совтекст плюс" є директор TOB 'Торгівельна компанія "Совтекст плюс" ОСОБА_6 (ід.к.).

У відповіді на запит Красилівської МДПІ щодо підтвердження взаємовідносин між TOB "Завод Атонмаш" та TOB "Торгівельна компанія "Совтекст плюс" від 30.08.2010 року №9311/7/23-126 зазначено, що неможливо встановити місцезнаходження TOB "Торгівельна компанія "Совтекст плюс". Згідно бази АІС "РПП" стан платника 23 - місце знаходження не встановлено. Станом на 02.09.2010 року підприємство не звітувало жодного разу від часу реєстрації.

Як зясовано з пояснень представника Красилівської МДПІ, зазначені обставини покладені в основу правової позиції податкового органу, крім того на них також базуються висновки суду першої інстанції про фіктивність господарських операцій здійснених TOB "Завод Атонмаш".

Разом з тим, суд апеляційної інстанції наголошує, що вирішуючи питання про наявність у позивача та / або його контрагента умислу на укладення правочину з метою, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, необхідно враховувати, що самі лише факти незнаходження контрагента позивача за його юридичною та / або фактичною адресою на момент обстеження її представниками податкових органів не є достатньою підставою для висновку про наявність у діях скаржника та / або його контрагента мети, що суперечить інтересам держави та суспільства під час укладення відповідних правочинів.

Крім того, виходячи з вимог ч. 2 ст. 18 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, у разі, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними. Законодавством не передбачено обов'язку позивача перевіряти достовірність даних, які вказуються контрагентами у їх первинних документах, а також контролювати показники податкової звітності по податках та обов'язкових платежах.

Як досліджено з матеріалів справи, придбаний апелянтом метал у TOB "Торгівельна компанія "Совтекст плюс" призначався для виробництва теплотехніки.

Суд апеляційної інстанції критично ставиться до висновків податкового органу викладених в Акті про відсутність реального характеру господарських операцій апелянта - TOB "Завод "Атонмаш" з його контрагентом - TOB "Торгівельна компанія "Совтекст плюс", оскільки останні спростовуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а саме матеріалами цеху-одержувача за липень 2010 року, лімітно-заборною картою за червень 2010 року, які не взяті до уваги судом першої інстанції та які повністю відповідають товару, що був поставлений TOB "Торгівельна компанія "Совтекст плюс".

Судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови не надано також належної оцінки товаро-транспортним накладним по яких поставлявся товар, акту нестачі товару від 23.06.2010 року складеного TOB "Завод "Атонмаш", а також зверненню директора TOB "Торгівельна компанія "Совтекст плюс" ОСОБА_6 від 01.07.2011 року.

Крім того, зміст оскаржуваної постанови суду першої інстанції не містить мотивів неврахування останнім копії додатку №5 до декларації з ПДВ із розшифровкою, подану ТОВ "Торгівельна компанія "Совтекст плюс" за місцем свого обліку до Печерської ДПІ м.Києва, що містить відмітку податкової інспекції про отримання, та доказам сплати апелянтом ПДВ у вартості металу, що повністю перераховано позивачем на користь ТОВ "Торгівельна компанія "Совтекст плюс".

Поза увагою при ухваленні оскаржуваної постанови залишились податкові та видаткові накладні, які повністю відповідають вимогам Закону України Про бухгалтерський облік та звітність в Україні та пункту 2.4. затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку»

Відтак, колегія суддів зауважує, що наведені документи, які повинні були предметом аналізу під час проведення відповідних перевірок цілком і повністю відповідають ч.2 ст.9 Закону, містять вичерпну інформацію про зміст і обсяг господарських операцій та одиницю їх виміру (послуга).

Суд апеляційної інстанції також вважає, що вимоги податкового органу щодо відображення в первинних документах будь-якої іншої додаткової інформації нічим необґрунтовані, а висновки про невіднесення таких документів до первинних безпідставні.

Оскільки первинні документи, що підтверджують надання послуги повністю відповідають вимогам ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облікта пункту 2.4. затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, суд приходить до висновку про відсутність підстави для застосування п.п. 5.3.9 Закону України Про оподаткування прибутку підприємств, згідно якого до складу валових витрат не належать витрати не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обовязковість ведення яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Всупереч висновкам суду першої інстанції, колегія суддів також зауважує, що згідно з ч.2 ст.61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Законодавство не передбачає відповідальності платника податку за порушення податкового та іншого законодавства допущенні його контрагентом, які тягнуть відповідальність та негативні наслідки саме для нього, як платника податків.

На підставі вищенаведеного колегія суддів дійшла висновку, що правочини апелянта з контрагентом мали реальний характер, здійснення господарських операцій за ними підтверджується належним чином складеними первинними документами, що відповідають вимогам законодавства, податковим органом належними і допустимими доказами не доведено недійсності вищевказаних правочинів, так само як і будь-яких інших підстав, за якими позивач не мав законних підстав включати витрати, понесені у звязку з оплатою послуг контрагентів до складу валових.

Відповідно до п. 1.3. статті 1 Закону України Про податок на додану вартість від 03.04.1997р. №168/97-ВР платник податку особа, яка згідно з цим Законом зобовязана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особа, яка ввозить (пересилає) товари на митну територію України.

Згідно з п.п. 7.2.3 п. 7.2 статті 7 Закону України Про податок на додану вартість податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надаються покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п.10.1 статті 10 Закону України Про податок на додану вартість особами, відповідальними за нарахування, утримання та сплату (перерахування) податку до бюджету, є: а) платники податку, визначені у статті 2 цього Закону.

Як передбачено п. п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 "Про податок на додану вартість", Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Окрім того, при вирішенні справи суд бере до уваги, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит відповідно до підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України Про податок на додану вартість вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку і оплати товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Виходячи зі змісту положень п.п.7.2.3 пп.7.2 ст.7 Закону України Про податок на додану вартість, податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Аналіз наведених норм дає підстави зробити висновок, що у Законі України Про податок на додану вартість передбачено єдину підставу для формування податкового кредиту, а саме наявність у платника податку покупця належним чином оформленої податкової накладної або митної декларації.

Відповідно до змісту 7.2.4 п. 7.2 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону.

Згідно з п. 9.8 статті 9 Закону України "Про податок на додану вартість" реєстрація платника податку на додану вартість діє до дати її анулювання.

Відповідно до п. 2 Порядку заповнення податкової накладної затвердженого Наказом ДПА України від 30.05.1997р. №165 (із змінами та доповненнями), податкову накладну складає особа, яка зареєстрована як платник податку в податковому органі і якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість.

Факти надання контрагентом послуг позивачу за правочинами підтверджується належним чином оформленими первинними документами позивача, які були надані відповідачу під час проведення перевірки. Зауваження до форми і змісту накладних у Актах перевірок відсутні. Відповідачем в актах перевірок не заперечується, що на момент видачі податкових накладних контрагенти були включені в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та були зареєстрованими платниками податку на додану вартість, тому на законних підставах видали податкові накладні.

Помилковість висновків суду першої інстанції про завищення апелянтом валових витрат та необґрунтоване віднесення вищевказаних операцій з контрагентами до нікчемних правочинів обумовлюють неправомірність висновків податкового органу про завищення TOB "Завод "Атонмаш" сум податкового кредиту за правочинами з контрагентом - TOB "Торгівельна компанія "Совтекст плюс" та заниження позивачем податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету.

Отже, сума податку на додану вартість, віднесена позивачем до податкового кредиту, що підтверджується податковими накладними, оформленими відповідно до вимог ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" та Порядку заповнення податкової накладної. Відповідна сума ПДВ позивачем сплачена в вартості наданих послуг.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість на підставі виписаних контрагентами податкових накладних, а також віднесення до валових витрат, які здійсненні у звязку з наданням послуг контрагентами, за висновком суду апеляційної інстанції, є правомірним та повністю відповідає вимогам чинного законодавства.

На підставі викладеного, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, не правильно застосував норми матеріального права, у зв'язку із чим, ухвалив рішення, яке підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

На підставі викладеного, сума присудження з бюджету на користь позивача судового збору підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Атонмаш" задовольнити повністю.

Постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 29.06.2011 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Атонмаш" до Красилівської міжрайонної державної податкової інспекції Хмельницької області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю "Атонмаш" шляхом визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № /3 від 04.04.2011 року.

Стягнути з Державного бюджету України на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Атонмаш" судові витрати у розмірі 5 грн. 10 коп.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно ст 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі "14" листопада 2011 р. .

Головуючий < Список > ОСОБА_1

Судді < Список > ОСОБА_7

< Список > ОСОБА_8