Справа № 348/1508/17
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2017-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 рокуЛьвів№ 876/10533/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Гулида Р.М., Улицького В.З.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області на постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 27 вересня 2017 року у справі № 348/1508/17 за адміністративним позовом Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області про скасування постанови державного виконавця про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 12 липня 2017 року ВП № 50921424,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про скасування постанови державного виконавця про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 12.07.2017 ВП № 50921424.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що постанова державного виконавця від 12.07.2017ВП № 50921424 про стягнення витрат на проведення виконавчих дій в розмірі 65, 80 грн винесена з порушенням норм закону та підлягає скасуванню, оскільки жодних дій, щодо примусового виконання рішення, передбачених законом державним виконавцем не було вчинено.

Постановою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 27.09.2017 в задоволені адміністративного позову відмовлено.

Вказану постанову в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконною, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що сплив строку, який наданий для добровільного виконання рішення згідно ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов`язує стягнення виконавчого збору з боржника. Крім цього вказує на те, що державний виконавець повинен здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядок, які встановлені виконавчим документом та Законом України «Про виконавче провадження».

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області перебуває виконавчий лист № 348/2238/15-а, виданий 18.04.2016 Надвірнянським районним судом Івано-Франківської області про стягнення з управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі 487 грн 20 коп. судового збору в користь ОСОБА_1

Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області від 21.04.2016 ВП № 50921424 відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа та встановлено добровільний термін для виконання рішення до 28.04. 2016.

12.07.2017 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області винесено постанову про стягнення з позивача, як боржника у виконавчому провадженні, витрати виконавчого провадження в розмірі 65, 80 грн.

Вважаючи таку постанову незаконною позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що дії державного виконавця відповідають вимогам чинного законодавства, а постанова про стягнення витрат на проведення виконавчих дій в сумі 65, 80 грн від 12.07.2017 ВП № 50921424 прийнята в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з'ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають рішення, у тому числі на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, у тому числі за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 0204.2012 затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень.

Згідно з п. 1, 2 розділу VI зазначеної інструкції фінансування виконавчого провадження здійснюється за рахунок коштів виконавчого провадження, визначених статтею 42 Закону.

Використання коштів виконавчого провадження органами державної виконавчої служби здійснюється відповідно до Порядку використання коштів виконавчого провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 554 від 29.04.2004.

Витрати виконавчого провадження стягуються з боржника на підставі постанови виконавця про їх стягнення, у якій зазначаються види та суми витрат виконавчого провадження. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої ст. 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону.

Державний виконавець зобов'язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення витрат виконавчого провадження, виділеною в окреме провадження, не пізніше наступного робочого дня після закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

Наказом Міністерства юстиції України №2830/5 від 29.09.2016 визначено види та розміри витрат виконавчого провадження.

Згідно з розділом І Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, що затверджені наказом Міністерства юстиції України №2830/5 від 29.09.2016 до витрат виконавчого провадження належать, зокрема, витрати на виготовлення документів виконавчого провадження (папір; копіювання, друк документів; канцтовари), пересилання документів виконавчого провадження (конверти; знаки поштової оплати (марки); послуги маркувальної машини; послуги поштового зв'язку), плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження.

Положеннями розділу ІІ Видів та розмірів витрат виконавчого провадження передбачено, що розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 1, 3, 6, 7, 10 розділу I, визначаються відповідно до вартості товарів і послуг, зазначеної у відповідних договорах.

Розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 2, 4 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються згідно з тарифами Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта».

Розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пункті 9 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються відповідно до встановленого Міністерством юстиції України розміру оплати.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджено матеріалами справи мотивувальна частина оскаржуваної постанови містить розрахунок здійснених відповідачем витрат із зазначенням обсягу та розміру усіх складових загальної суми витрат виконавчого провадження, який затверджено наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2830/5, що відповідають встановленим розмірам станом на дату їх обрахунку.

Колегія суддів зазначає, що боржником виконано судове рішення після відкриття державним виконавцем виконавчого провадження та після спливу строку на добровільне виконання, а саме боржник сплатив кошти за виконавчим документом 19.12.2016, а строк добровільного терміну для виконання рішення було встановлено до 28.04.2016.

З огляду на це відповідач діяв в межах повноважень та у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень, наказу Міністерства юстиції України № 2830/5 від 29.09.2016 «Про встановлення Видів та розмірів витрат виконавчого провадження» та правомірно виніс оскаржувану постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

Щодо покликання апелянта на те, що рішення суду було фактично виконано і боржник не повинен відшкодовувати витрати виконавчого провадження, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним, оскільки відповідно до вимог законодавства, якщо виконавче провадження відкрито, то витрати виконавчого провадження підлягають стягненню з боржника в незалежності на якій стадії примусового виконання боржником виконано було рішення суду.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а постанову суду - без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області залишити без задоволення, а постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 27 вересня 2017 року у справі № 348/1508/17 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді Р. М. Гулид
В. З. Улицький

Повний текст ухвали складено 11 грудня 2017 року