Справа № 2-а-0270/1000/11
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2011-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2-а-0270/1000/11
Головуючий у 1-й інстанції: Поліщук І.М.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2011 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Смілянця Е. С.

суддів: Сторчака В. Ю. , Сапальової Т.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 08.06.2011 року у справі за адміністративним позовом Вінницької міжрайонної державної податкової інспекції до ізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2011 року до Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Вінницької міжрайонної державної податкової інспекції до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення податкового боргу.

Позовні вимоги заявник мотивував тим, що ФОП ОСОБА_2 є платником орендної плати за земельні ділянки держаної та комунальної власності та станом на 18.02.2011 року за останнім рахується борг по орендній платі за земельні ділянки державної та комунальної власності за липень грудень 2010 року в сумі 2578,88 грн.

Вінницький окружний адміністративний суд постановою від 08.06.2011 року вказаний позов задовольнив повністю.

Не погоджуючись із вказаною постановою суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у звязку з чим, апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу в задоволенні позову.

Зокрема апелянт наголошував на тому, що земельні ділянки, за використання яких просить стягнути орендну плату податковий орган, фактично ним не використовувались, а відтак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Крім того, в обґрунтування апеляційних вимог скаржник також посилався на неврахування судом першої інстанції його заперечень щодо безпідставності поновлення провадження у даній справі, що на його думку, також свідчить про протиправність оскаржуваної постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 08.06.2011 року.

У звязку з неприбуттям жодної з осіб, які беруть участь у справі в судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 198 Кодексу адміністративного судочинства (далі-КАС) України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.

Як досліджено з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 зареєстрована Тиврівською РДА 23.11.2007р. як фізична особа-підприємець, що засвідчується Свідоцтвом про державну реєстрацію Серії В03 №125325 (а.с.6) та з 26.11.2007р. перебуває на обліку як платник податків в Вінницькій МДПІ, що вбачається з довідки про взяття на облік платника податків №279 від 28.11.2007р.

Рішенням 12 сесії 5 скликання Гніванської міської ради Тиврівського району Вінницької області від 24.10.2007 року № 351 скаржнику надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в м.Гнівань по вул. Побузькій біля електропідстанції орієнтовною площею 0,0800 га під надання її в оренду для комерційного використання.

07.04.2010 року ФОП ОСОБА_2 подано до Вінницької МДПІ податкову декларацію орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності №3795, в якій визначено загальну суму орендної плати за 2010 рік в розмірі 5154,24 грн., тобто по 429,52 грн. за кожний місяць.

Станом на 18.02.2011 року відповідач має податковий борг по орендній платі за земельні ділянки державної та комунальної власності в розмірі 2578,88 грн.

Як зясовано судом апеляційної інстанції, даний борг виник внаслідок несплати ФОП ОСОБА_3 орендної плати за липень грудень 2010 року, самостійно визначеної нею у податковій декларації орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

В подальшому, Вінницькою МДПІ виставлено апелянту першу та другу податкові вимоги за № 1/138 від 14.04.2010р., за № 2/257 від 14.05.2010р. відповідно, які отримані скаржником та залишені ним без виконання.

Суд першої інстанції, при ухваленні оскаржуваної постанови виходив з обґрунтованості позовних вимог податкового органу, а відтак наявності підстав для задоволення адміністративного позову відповідно до чинного законодавства та у межах заявлених вимог.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України "Про плату за землю", платники земельного податку, а також орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності (крім громадян) самостійно обчислюють суму земельного податку та орендної плати щороку за станом на 1 січня і до 1 лютого поточного року подають відповідному органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою центральним податковим органом, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій.

Частинами 1, 2 ст. 17 вказаного Закону встановлено, що податкове зобов'язання по земельному податку, а також по орендній платі за землі державної та комунальної власності, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за базовий податковий (звітний) період, який дорівнює календарному місяцю, щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Податкове зобов'язання по земельному податку, а також по орендній платі за землі державної та комунальної власності, визначене у новій звітній податковій декларації, у тому числі і за нововідведені земельні ділянки, сплачується власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за базовий податковий (звітний) період, який дорівнює календарному місяцю, щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Відповідно до пп. 4.1.1. п. 4.1 ст. 4 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" (далі - Закон №2181), чинного на момент виникнення спірних правовідносин, платник податків самостійно обчислює суму податкового зобов'язання, яку зазначає у податковій декларації, крім випадків, передбачених підпунктом "г" підпункту 4.2.2 пункту 4.2, а також пунктом 4.3 цієї статті.

Згідно з п. 5.1 вказаного Закону, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, податкове зобов'язання, самостійно визначене платником податків у податковій декларації, вважається узгодженим з дня подання такої податкової декларації.

Відповідно до п. 5.3.1. Закону №2181, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом десяти календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 цього Закону для подання податкової декларації. У разі коли відповідно до закону контролюючий орган самостійно визначає податкове зобов'язання платника податків за причинами, не пов'язаними із порушенням податкового законодавства, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму податкового зобов'язання у строки, визначені у законі з відповідного податку, а за їх відсутності - протягом тридцяти календарних днів від дня отримання податкового повідомлення про таке нарахування. У разі визначення податкового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах "а" - "в" підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4, платник податків зобов'язаний погасити нараховану суму податкового зобов'язання протягом десяти календарних днів від дня отримання податкового повідомлення, крім випадків коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру апеляційного узгодження.

Згідно з п. 5.4.1. Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, узгоджена сума податкового зобов'язання, не сплачена платником податків у строки, визначені цією статтею, визнається сумою податкового боргу платника податків.

Як зясовано колегією суддів та знайшло своє відображення у матеріалах справи, податкова заборгованість сторонами узгоджена відповідно до вимог Закону.

Крім того, наявність у апелянта ФОП ОСОБА_2 вказаної заборгованості підтверджується витягом з облікової картки платника податку за платежем "орендна плата з фізичних осіб" від 31.12.2010 року (а.с.15-18); податковою декларацією орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності від 07.04.2010 року (а.с. 9), податковими повідомленнями-рішення №/0 від 28.05.2010 року та № /0 від 29.09.2010 року.

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги посилання апелянта на відсутність обов`язку сплати зазначеного податку, оскільки законодавець не ставить в залежність від використання земельної ділянки обов`язку сплати земельного податку та орендної плати. Виникнення зазначеного обов`язку передує оформлення правовстановлюючого документа (в даному випадку - договору оренди) та самостійне визначення платником зобов`язання з орендної плати.

Згідно з пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, сума грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання є податковим боргом.

Відповідно до п.20.1.18 Податкового кодексу України, органи державної податкової служби мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, обслуговуючих такого платника, на суму податкового боргу або його частини.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими посилання апелянта щодо безпідставності поновлення провадження у даній справі, що на його думку, є доказом протиправності оскаржуваної постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 08.06.2011 року.

Зокрема, обґрунтовуючи наведені доводи апелянт стверджує, що адміністративний спір між ним та Гніванською міською радою Тиврівського району та який між іншим слугував підставою для зупинення провадження у даній справі, на даний час є нерозглянутим, а відтак суд першої інстанції дійшов хибного висновку про поновлення провадження та в подальшому ухвалення оскаржуваної постанови.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 06.04.2011 року позовна заява ФОП ОСОБА_2 до Гніванської міської ради Тиврівського району Вінницької області про скасування рішення №607 від 04.12.2008 року, повернута заявнику.

Відтак, враховуючи приписи ч.5 ст.156 КАС України, суд першої інстанції правомірно поновив провадження у справі та в подальшому ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті заявлених позовних вимог.

Колегія суддів також звертає увагу апелянта на те, що відповідно до ч.1 ст.195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, відтак посилання ФОП ОСОБА_2 на відсутність правових підстав для поновлення провадження у даній справі, не є предметом апеляційного розгляду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про необхідність стягнення податкової заборгованості з апелянта - ФОП ОСОБА_2

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не викликають сумнівів щодо правильності висновків суду першої інстанції та застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 08.06.2011 року без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно ст 212 КАС України.

Головуючий < Список > ОСОБА_1

Судді < Список > ОСОБА_4

< Список > ОСОБА_5