Справа № 826/1636/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

11 грудня 2017 року м. Київ№ 826/1636/16
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Бориса Михайловича, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», про визнання протиправним та скасування рішення.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Бориса Михайловича та просить суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно від 01 серпня 2015 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру загальною площею 34,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що після смерті батька звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, зокрема квартири у місті Дніпродзержинську, та дізнавшись про те, що за життя померлий уклав з ПАТ «УкрСиббанк» договір споживчого кредиту та договір іпотеки, предметом якого стала зазначена квартира, у квітні 2011 року повідомив банк про смерть батька.

У січні 2016 року представник ТОВ «Кей-Колект» повідомив позивача , що відповідно до укладеного між ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ «УкрСиббанк» договору факторингу та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, товариство набуло права іпотекодержателя та є власником нерухомості, що належала батькові позивача.

За допомогою інтернет-сервісу позивач отримав витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та дізнався, що 01 серпня 2015 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Суперфін Б.М. прийняв рішення щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно та здійснив дії по проведенню державної реєстрації права власності на нерухоме майно - квартиру загальною площею 34,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», про що вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідний запис за № 10643572.

Вважаючи, що реєстрація права власності проведена з порушенням норм чинного законодавства, за відсутності правових підстав для прийняття такого рішення, позивач просить суд визнати його протиправним та скасувати.

Відповідач - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Суперфін Борис Михайлович в судове засідання не з'явився, письмових заперечень щодо позовних вимог не подавав.

Представник третьої особи проти позову заперечував, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 вересня 2016 року провадження у справі закрито.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року скасовано ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 16 березня 2017 року (протокольною) відповідно до частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд перейшов у письмове провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21 вересня 1999 року, виданого Фондом комунальної власності м. Дніпродзержинська, ОСОБА_3 набув право власності на квартиру АДРЕСА_3.

03 грудня 2007 року ОСОБА_3 уклав договір споживчого кредиту № 0 з ПАТ «УкрСиббанк» на суму 160 000, 00 грн. до 14 грудня 2014 року, та договір іпотеки № 0/1 від 03 грудня 2007 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_3 (копії договорів наявні в матеріалах справи).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер (свідоцтво про смерть НОМЕР_1 від 17.11.2010 р.).

Згідно з довідкою Першої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори № 110/02-14 від 25 січня 2015 року із заявою про прийняття спадщини до Першої Дніпродзержинської нотаріальної контори звернувся ОСОБА_1 (син померлого), позивач у справі. На день подачі позову свідоцтво про право на спадщину не видавалося.

У квітні 2011 року позивач повідомив ПАТ «УкрСиббанк» про смерть батька, направивши нотаріально завірену копію свідоцтва про смерть ОСОБА_3

22 січня 2016 року позивач з телефонної розмови з представником ТОВ «Кей-Колект» дізнався, що відповідно до умов договору факторингу та договору про відступлення права вимоги, товариство набуло права іпотекодержателя за договором іпотеки № 0/1 від 03 грудня 2007 року та є власником нерухомості, що належала померлому батькові і була обтяжена іпотекою.

Звернувшись до інтернет-ресурсу, позивач отримав інформацію, що рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно прийняв 01 серпня 2015 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Суперфін Б.М., який здійснив дії щодо проведення державної реєстрації квартири на нового власника та вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідний запис про право власності № 10643572.

Посилаючись на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання могло відбутися лише шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який у дійсності не укладався, а також на те, що товариство не повідомляло про перехід до нього прав кредитора та іпотекодержателя, позивач звертається до суду з даним позовом та зазначає, що у приватного нотаріуса Суперфіна Б.М. були відсутні правові підстави для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а крім того ним належним чином не перевірено подані для реєстрації документи, внаслідок чого здійснено протиправні дії та прийнято незаконне рішення, яке підлягає скасуванню.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи, вислухавши пояснення присутніх у судовому засіданні осіб, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому та об'єктивному досліджені доказів, дійшов до наступного.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захист у порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Враховуючи те, що у даній справі спірні правовідносини пов'язані з невиконанням, на думку позивача, умов цивільно-правової угоди, суд приходить до висновку, що спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, адміністративний суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v.Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові № 21-41а16 від 14 червня 2016 року.

Відповідно до підпункту 1 частини першої статті 157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства та згідно частини другої цієї ж статті суд роз'яснює позивачу, що даний спір відноситься до юрисдикції цивільного суду.

Керуючись ст. ст. 157, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

Провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Бориса Михайловича, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», про визнання протиправним та скасування рішення - закрити

Ухвала суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В.І. Келеберда