Справа № 813/4266/17
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2017-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2017 року №813/4266/17

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сподарик Н.І.,

за участю секретаря судового засідання Ванчак М.Л.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

23 листопада 2017 року на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області від 05.10.2017 року №16474/10/13-07-13-12-20.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішення про виключення з реєстру платника єдиного податку є протиправним, оскільки сума задекларованого єдиного податку за 2016 рік була сплачена позивачем в повному обсязі, що підтверджується квитанцією, кошти були перераховані на помилковий рахунок і не взято до уваги контролюючим органом при прийнятті рішення. Також не дотримано процедури прийняття оскаржуваного рішення, оскільки останнє прийняте за відсутності проведеної перевірки платника податку.

Ухвалами Львівського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представником відповідача в засіданні суду 05.12.2017 року подано письмове заперечення на адміністративний позов, в якому обґрунтовується законність оскаржуваного рішення. Значиться про наявність заборгованості у платника податків станом на 01.10.2017 року, тобто на момент прийняття рішення.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях й просив суд позов задовольнити повністю. Позивач зазначив, що оскаржуване рішення прийняте всупереч вимогам Податкового кодексу України - без проведення перевірки платника. Висновок про наявність заборгованості у позивача контролюючим органом зроблено на підставі аналізу даних інтегрованої картки платника. Однак, камеральна перевірка контролюючим органом проведена лише 20.10.2017 року, яка оформлена актом №011096/13-01-13-12/НОМЕР_1 після прийняття рішення про виключення з реєстру платника єдиного податку. Щодо наявності заборгованості, позивач стверджує, що сплата коштів на неправильний рахунок не може вважатися підставою для висновку про несплату позивачем податкового зобовязання. У підтвердження вказаної позиції посилається на рішення Верховного Суду України.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, надав пояснення, аналогічні викладеним у письмових запереченнях та просив суд у задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Стверджує, що помилкова сплата коштів на інший бюджетний рахунок не вважається сплатою податку.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець та є платником єдиного податку з 1 січня 1999 року, відповідно до Свідоцтва про сплату єдиного податку субєктом малого підприємництва фізичною особою (а.с.14).

Сума задекларованого єдиного податку за спірний період була сплачена позивачем, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією квитанції від 16.01.2017 року (а.с.10).

Проте, позивачем при внесенні відповідних сум була допущена помилка у визначенні платежу, а саме зазначено: « 101; НОМЕР_1; Податок на доходи фізичних осіб».

05.10.2017 року Головним управлінням ДФС у Львівській області винесено рішення №16474/10/13-07-13-12-20 про виключення з реєстру платника єдиного податку, у звязку із наявністю у позивача податкового боргу на кожне число місяця протягом двох послідовних кварталів.

Згідно посилань відповідача, сплату єдиного податку фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснював на рахунки казначейства, в результаті чого в інтегрованій картці платника виникла заборгованість.

11.10.2017 року позивач звернувся із заявою на імя начальника Личаківської обєднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Львівській області про перерахування помилково сплачених на рахунок 0007 грошових коштів у розмірі 640,00 грн. по податку на доходи фізичних осіб на рахунок 0007, призначеного для єдиного податку.

25.10.2017 року позивачем на імя заступника начальника ГУ ДФС у Львівській області подано заяву в порядку врегулювання конфлікту навколо рішення від 05.10.2017 року про виключення з реєстру платника єдиного податку.

Листом ГУ ДФС у Львівській області від 01.11.2017 року про розгляд звернення проінформовано позивача, що рішення про виключення з реєстру платника єдиного податку прийнято на підставі даних ІС «Податковий блок», які підтверджували про наявність заборгованості по єдиному податку протягом двох послідовних кварталів в сумі 390,77 грн. Значиться також, що 23.10.2017 року проведено перезарахування коштів в сумі 640 грн. з податку на доходи фізичних осіб в інтегровану картку платника єдиного податку з фізичних осіб. Станом на 23.10.2017 року у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 числиться переплата по єдиному податку з фізичних осіб в сумі 249,23 грн.

Не погоджуючись з прийнятим Головним управлінням ДФС у Львівській області рішенням від 05.10.2017 року №16474/10/13-07-13-12-20 про виключення з реєстру платника єдиного податку, позивач оскаржив його в судовому порядку.

Оцінюючи встановлені обставини та доводи сторін, суд керується наступними положеннями чинного законодавства.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу пункту 3.1. статті 3 Податкового кодексу України податкове законодавство України складається, зокрема, з Конституції України; цього Кодексу; нормативно-правових актів прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи.

Згідно п.299.10 ст.299 Податкового кодексу України, реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу.

Відповідно до п.299.11 ст.299 Податкового кодексу України, у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої-третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої-третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення.

Як встановлено судом, рішення прийнято на підставі того, що позивач має податковий борг на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів, що підтверджується інтегрованою карткою платника податку.

Несплата позивачем узгодженої суми грошового зобовязання з єдиного податку протягом двох послідовних кварталів встановлена контролюючим органом на підставі аналізу даних ІС «Податковий блок» в інтегрованій картці платника.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, жодної перевірки ФОП ОСОБА_1 контролюючим органом до винесення оскаржуваного рішення всупереч вимогам п.299.11 ст.299 Податкового кодексу України не проводилося та акту про порушення вимог чинного законодавства, на підставі якого прийнято рішення про виключення з реєстру платника єдиного податку станом на 05.10.201р. не складалося.

Лише 20.10.2017 року відповідачем проведено камеральну перевірку своєчасності сплати ФОП ОСОБА_1 податкових зобовязань до бюджету. За результатами проведення якої складено акт №011096/13-01-13-12/НОМЕР_1 від 20.10.2017 року.

Отже, при прийнятті рішення відповідачем жодна перевірка не проводилася до моменту анулювання рішення.

Як зясовано судом із долучених до матеріалів справи доказів, позивач сплатив кошти, проте помилково на інший казначейський рахунок, що підтверджується квитанцією про сплату.

При виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Державна казначейська служба України, діяльність якої спрямовується і координується через Міністра фінансів України, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України (ч.1 ст.43 Бюджетного Кодексу України).

Податки і збори та інші доходи державного бюджету зараховуються безпосередньо на єдиний казначейський рахунок і не можуть акумулюватися на рахунках органів, що контролюють справляння надходжень бюджету (за винятком установ України, які функціонують за кордоном) (ч.4 ст.45 Бюджетного кодексу України).

А згідно із ч.5 ст.45 Бюджетного кодексу України, податки і збори (обовязкові платежі) та інші доходи державного бюджету визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.

Крім цього, п.22.4 ст.22 Закону України від 5 квітня 2001 року №2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що при використанні розрахункового документа ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання.

Відповідно до п.38.1 ст.38 Податкового кодексу України, виконанням податкового обовязку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобовязань у встановлений податковим законодавством строк.

У даному випадку, на підставі встановлених обставин справи, невірне зазначення платником призначення платежу не призвело до ненадходження відповідної суми податку до бюджету у визначений законом строк.

Враховуючи правову позицію Верховного Суду України викладену у постанові від 16.06.2015 року №21-377а15 та обставини цієї справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне, оскільки суми податкового зобовязання зараховуються на єдиний казначейський рахунок, то помилкове визначення призначення платежу платником податків у квитанції під час сплати суми податкового зобовязання не є достатньою правовою підставою для висновку про несплату необхідної суми грошового зобовязання у визначений нормами Податкового кодексу України строк та як наслідок винесення рішення про анулювання свідоцтва платника єдиного податку.

Враховуючи те, що у процесі судового розгляду встановлено сплату позивачем єдиного податку та відповідно відсутність податкового боргу, відтак рішення відповідача про виключення з реєстру платника єдиного податку, у звязку з наявністю податкового боргу, є протиправним та підлягає скасуванню.

Частиною 1 ст.69 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Статтею 70 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, аналізуючи докази, долучені до матеріалів справи та положення чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 є підставними та обґрунтованими, а тому адміністративний позов підлягає задоволенню. Перерахування ФОП ОСОБА_1 на неналежний рахунок суми коштів не вплинуло на виконання ним обовязку платника зі сплати податку, доказів протилежного відповідачем суду не подано. Також не подано доказів проведення перевірки фізичної особи-підприємця щодо наявності заборгованості по сплаті податку до прийняття оскаржуваного рішення. Матеріалами справи підтверджено, що ГУ ДФС у Львівській області 23.10.2017 року проведено перезарахування коштів в сумі 640,00 грн. з податку на доходи фізичних осіб в інтегровану картку платника єдиного податку з фізичних осіб. Станом на 23.10.2017 року у ФОП ОСОБА_1 числилась переплата по єдиному податку з фізичних осіб в сумі 249,23 грн.

Відповідачем, як субєктом владних повноважень, який заперечував проти адміністративного позову, не виконано обовязок щодо доведення правомірності оскаржуваного рішення та не надано доказів в обґрунтування такої правомірності.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.1 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст.7-14, 69-71, 86, 87, 94, 159, 160-163, 167, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Львівській області від 05.10.2017 року №16474/10/13-07-13-12-20.

Присудити на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп., за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Львівській області.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сподарик Н.І.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 12 грудня 2017 року.