Справа № 821/3086/13-а
Суддя: Усенко Є.А.
Дата ухвалення: 2017-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" листопада 2017 р. м. Київ К/800/36534/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача:Усенко Є.А.,
суддів: Борисенко І.В., Веденяпіна О.А.,
розглянувши у письмовому провадженні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління Міндоходів у Херсонській області

на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2014

у справі № 821/3086/13-а Херсонського окружного адміністративного суду

за позовом Приватного підприємства (ПП) «Алта»

до Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління Міндоходів у Херсонській області (ДПІ)

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 12.09.2013 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2014 постанову суду першої інстанції скасовано, позов задоволено: визнані протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення ДПІ у м. Херсоні Головного управління Міндоходів у Херсонській області від 29.04.2013: № та № .

У касаційній скарзі ДПІ просить скасувати постанову апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Заперечуючи проти касаційної скарги, позивач просить залишити її без задоволення як безпідставну.

У зв'язку з неприбуттям у судове засідання, призначене на 08.11.2017 о 12 годині, представників сторін, повідомлених про дату, час та місце судового засідання, касаційний перегляд справи проведено в письмовому провадженні відповідно до пункту 2 частини першої ст. 222 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС).

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Фактичною підставою для збільшення у податковому обліку позивача сум грошових зобов`язань із податку на прибуток, ПДВ та застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) згідно з податковими повідомленнями-рішеннями, з приводу правомірності яких виник спір, стали висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки від 17.04.2013 № 2309/22.4/32928821. Згідно з цими висновками ПП «Алта» порушені норми підпункту 138.1.1 пункту 138.1, пункту 138.2 ст. 138, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України (ПК): завищено витрати на 999618,24 грн. за І півріччя 2012 року та податковий кредит на 199923,13 грн. за січень, лютий, березень, квітень, травень, червень 2012 року за безтоварними операціями з поставки від ТОВ «Онікс Компані ЛТД», ТОВ «Константо-Інкорпорейтед», ТОВ «Компанія «Мармур ЛТД», ТОВ «КФ «Горизонталь», у результаті чого занижено податок на прибуток за І півріччя 2012 року на 209920,00 грн. та ПДВ на загальну суму 199883,00 грн. у податковому обліку за період із січня по червень 2012 року.

За результатами перевірки ДПІ стосовно позивача прийняті податкові повідомлення-рішення від 29.04.2013: № - про збільшення грошового зобов'язання із податку на прибуток на 209920,00 грн. за основним платежем та на 52480,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); № - про збільшення грошового зобов'язання із ПДВ на 199883,00 грн. за основним платежем та на 49971,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

У судовому процесі встановлено, що з посиланням на поставку ПП «Алта» товарів від ТОВ «Онікс Компані ЛТД», ТОВ «Константо-Інкорпорейтед», ТОВ «Компанія «Мармур ЛТД», ТОВ «КФ «Горизонталь» від імені цих постачальників на адресу позивача виписано видаткові та податкові накладні, на підставі яких позивач задекларував суми витрат та податкового кредиту у податковому обліку з податку на прибуток та ПДВ за вищевказані податкові періоди.

Відповідно до пункту 138.1 ст. 138 ПК (у редакції, чинній на час виникнення відносин, з приводу прав і обов'язків у яких виник спір) витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (пункт 138.2 цієї статті).

До складу витрат не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.9 пункту 139.1 ст. 139 ПК)

Згідно з підпунктом «а» пункту 198.1 ст. 198 ПК право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі, в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.3 цієї статті встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку (в редакції до внесення змін Законом України від 04.07.2013 № 408-VІ).

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу) (підпункт 198.6 цієї статті).

За змістом наведених норм право платника податків на збільшення суми витрат та на включення сум ПДВ до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання цим платником податків товарів (послуг) або основних фондів (та/або будування, спорудження останніх), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям його господарської діяльності; підтвердження обліковими, розрахунковими документами, зокрема податковою накладною, виписаною постачальником - платником ПДВ, митною декларацією суми витрат на придбання товару (послуг) та ПДВ, нарахованого (сплаченого) в ціні придбання товару (послуг).

Задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що операції з поставки між позивачем і ТОВ «Онікс Компані ЛТД», ТОВ «Константо-Інкорпорейтед», ТОВ «Компанія «Мармур ЛТД», ТОВ «Комерційна фірма «Горизонталь» товарів мають реальний характер, задекларовані позивачем суми витрат та податкового кредиту підтверджуються належно оформленими документами податкового та бухгалтерського обліку; а ДПІ не доведено недостовірність цих документів. При цьому, оцінюючи доводи ДПІ про відсутність у цих постачальників адміністративно-господарських можливостей здійснення поставки, відсутність доказів транспортування, а також посилання ДПІ на письмові свідчення засновників ТОВ «Константо-Інкорпорейтед» та ТОВ «Комерційна фірма «Горизонталь» ОСОБА_4 і ОСОБА_5 щодо спростування реєстрації товариства з метою здійснення підприємницької діяльності, реєстрації товариства за винагороду, апеляційний суд вказав, що це не є беззаперечними свідченнями безтоварності господарських операцій.

Однак, із такими висновками апеляційного суду не можна погодитись.

Заперечуючи проти позову та обґрунтовуючи правомірність зменшення у податковому обліку ПП «Алта» задекларованих сум витрат та податкового кредиту за наслідками господарських операцій із ТОВ «Онікс Компані ЛТД», ТОВ «Константо-Інкорпорейтед», ТОВ «Компанія «Мармур ЛТД», ТОВ «Комерційна фірма «Горизонталь», ДПІ у судовому процесі вказує на відсутність у цих постачальників основних фондів та трудових ресурсів, необхідних для здійснення поставки; посилається на письмові пояснення ОСОБА_4 (засновник ТОВ «Константо-Інкорпорейтед») та ОСОБА_5 (засновник ТОВ «Комерційна фірма «Горизонталь»). У цих поясненнях ОСОБА_4 заперечив своє відношення до реєстрації товариства, а ОСОБА_5 вказав про реєстрацію товариства за винагороду.

Ці обставини разом із обставинами відсутності доказів транспортування товару; відсутності товарно-супровідних документів (довіреностей на отримання товару тощо) із врахуванням обставин недостатності трудових ресурсів та виробничих потужностей у вище зазначених юридичних осіб судом першої інстанції були обґрунтовано оцінені як свідчення відсутності реального характеру поставки позивачу товарів саме ТОВ «Онікс Компані ЛТД», ТОВ «Константо-Інкорпорейтед», ТОВ «Компанія «Мармур ЛТД», ТОВ «Комерційна фірма «Горизонталь». Ці обставини встановлені судом першої інстанції на підставі оцінки доказів у справі, яка відповідає вимогам ст. 86 КАС України.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 20.01.2016 у справі за позовом ПАТ «МТС Україна» до Міжрегіонального головного управління Міністерства доходів і зборів України - Центрального офісу з обслуговування великих платників про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин:

- неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності;

- відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв'язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій;

- здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку;

- відсутність первинних документів обліку.

Згідно зі статтею 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд апеляційної інстанції не дотримався правової позиції, викладеної в зазначених судових рішеннях Верховного Суду України, неправильно застосував вище наведені норми, внаслідок чого дійшов неправильного висновку щодо результату розгляду спору.

Відповідно до пункту 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за № 128/2568 (далі - Правила № 363), товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу.

Основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля (пункт 11.1 Правил № 363).

Як встановлено пунктом 11.7 цих Правил, перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається перевізнику.

За змістом цієї норми товарно-транспортні накладні повинні у всякому разі бути в наявності як у покупця так і у продавця, безвідносно до умов договору поставки про зобов'язану сторону щодо доставки товару. При цьому, однак, такі товарно-транспортні накладні повинні містити всю інформацію, яка б давала можливість здійснити облік транспорту, який здійснював перевезення, водія, який керував транспортом, товару, який перевозився, його якісних та кількісних характеристик (маса, кількість, найменування тощо).

З огляду на викладене у суду апеляційної інстанції не було підстав, встановлених ст. 202 КАС України, для скасування постанови суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління Міндоходів у Херсонській області задовольнити, скасувати постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2014, а постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 12.09.2013 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій сторонам і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: ПідписЄ.А. Усенко
Судді: ПідписІ.В. Борисенко
підписО.А. Веденяпін