Справа № 452/1849/17
Суддя: Макарик Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2017-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 рокуЛьвів№ 876/11252/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Макарика В.Я.

суддів Большакової О.О., Глушка І.В.

за участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Самбірського обєднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області на постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2017 року у справі №452/1849/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Самбірського обєднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області про визнання протиправними рішення та дій посадових і службових осіб,-

В С Т А Н О В И В:

20 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Самбірського обєднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області в якому просила визнати рішення та дії посадових і службових осіб Самбірського ОУПФУ Львівської області щодо відмови у відновленні нарахування та виплати призначеної пенсії у 2015 році по втраті годувальника згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» - протиправними. Зобовязати Самбірське ОУПФУ Львівської області відновити нарахування та виплату пенсії по втраті годувальника згідно вимог ст. 3, 20, 29, 30, 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та виплатити різницю недорахованої суми пенсії з урахуванням виплачених сум з листопада 2016 року. Стягнути з Самбірського ОУПФУ Львівської області суму морального збитку у розмірі 50 000 гривень. Постанову суду звернути до негайного виконання.

Постановою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії Самбірського обєднаного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у відновленні нарахування та виплати призначеної 06.02.2015 ОСОБА_1 пенсії по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Зобовязано Самбірське обєднане управління Пенсійного фонду України у Львівській області відновити з 20 січня 2017 року та провести нарахування і виплату пенсії по втраті годувальника, призначеної ОСОБА_1 6 лютого 2015 року відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з урахуванням виплаченої пенсії на підставі Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Залишено без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 про відновлення та проведення виплати пенсії по втраті годувальника з 1 листопада 2016 року до 20 січня 2017 року.

Стягнуто із Самбірського обєднаного управління Пенсійного фонду України у Львівській області у користь ОСОБА_1 10000(десять тисяч) грн. за заподіяння моральної шкоди.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів зі спеціально визначеного для цього рахунку Державного казначейства України для відшкодування шкоди, завданої органами державної влади чи їх службовими особами, 10000(десять тисяч) грн. за заподіяння моральної шкоди.

У решті частини позову про відшкодування моральної шкоди у розмірі 40000 грн. відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

Стягнуто із Самбірського обєднаного управління Пенсійного фонду України у Львівській області судовий збір в дохід держави в розмірі 640,00 грн.

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, Самбірське обєднане управління Пенсійного фонду України Львівської області оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю, з підстав, викладених у своїй апеляційній скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подану апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 10 Закону № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, повязаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986 - 1987 роках незалежно від кількості робочих днів.

Згідно з приміткою до цієї статті до військовослужбовців належать, зокрема, військовозобовязані, призвані на військові збори.

Із довідки № 762 від 5 жовтня 1998 року, виданої Самбірським ОМВК, видно, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, дійсно призивався на учбові збори Самбірським ОМВК і приймав участь в ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС з 11 травня 1986 року по 6 липня 1986 року ( а. с. 15).

Із військового квитка серії НУ № 4413098 видно, що ОСОБА_2 з 11 травня 1986 по 6 липня 1986 року приймав участь у роботах по ліквідації Чорнобильської аварії та 16 липня 1991 року йому вручене посвідчення А-643272 учасника ліквідації аварії на ЧАЕС (а. с. 14).

Із довідки обласної ЛТЕК, виданої ОСОБА_2, та посвідчення, вбачається, що 2 жовтня 1998 року на підставі акта № 1729 йому встановлено третю групу інвалідності безтерміново у звязку із захворюванням, повязаним з виконанням обовязків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та 7 грудня 1998 року Самбірським міським управлінням соціального захисту населення йому видано посвідчення про те, що він є інвалідом третьої групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни (а. с. 10, 17).

Із експертного висновку Львівської регіональної міжвідомчої експертної комісії від 19 червня 2008 року відомо, що захворювання, яке привело до смерті ОСОБА_2, повязане з виконанням обовязку військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с. 18).

Із свідоцтв про одруження, про смерть та довідки, виданої КП Самбірської міської ради «ЖЕК», видно, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 та разом проживала з ним до його смерті 06.03.2008 (а.с. 12, 13, 19).

Із розпорядження 201153 від 6 лютого 2015 року відомо, що ОСОБА_1 було призначено пенсію по втраті годувальника ОСОБА_2, котрий був військовослужбовцем інвалідом внаслідок аварії на ЧАЕС (а. с. 20).

У період участі ОСОБА_2 в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС був чинним Закон СРСР від 12 липня 1967 р. № 1950-VII «Про загальний військовий обовязок», відповідно до якого військовослужбовці і призвані на військові збори військовозобовязані користуються всією повнотою соціально-економічних, політичних та особистих прав і свобод і несуть усі обовязки громадян СРСР, передбачені Конституцією СРСР.

Відповідно до ч. 9 ст. 1 Закону України від 25 березня 1992 р. № 2232-XII «Про військовий обовязок і військову службу» щодо військового обовязку громадяни України поділяються, зокрема, на такі категорії: військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобовязані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.

За правилами ч. 1 ст. 16 Закону України від 6 грудня 1991 р. № 1934-XII «Про Збройні Сили України» держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обовязки служби у військовому резерві, та військовозобовязаних,призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також членів сімей військовослужбовців, резервістів та військовозобовязаних, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час виконання службових обовязків.

Підпунктом 3) пункту 1 ст. 3 Закону України від 20 грудня 1991 р. № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що дія цього Закону поширюється, зокрема на військовозобовязаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Відповідно до пункту 1) ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів війни належать також інваліди з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обовязків військової служби, повязаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Статтею 19 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлено, що групи і причини інвалідності, а також час її настання встановлюються медико-соціальними експертними комісіями, які діють на підставі положення про них, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

За правилами статті 20 цього Закону залежно від причини інвалідності особи з інвалідністю з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, поділяються на такі категорії, зокрема: особи з інвалідністю внаслідок війни, а також інші особи, зазначені у статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно з п. в) ч. 4 ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»непрацездатними членами сімї вважаються, зокрема, батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб, військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби або померли після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов'язків військової служби (службових обов'язків), захворювання, повязаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов'язку, безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", або якщо вони є особами з інвалідністю.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, військовослужбовцям пенсії по інвалідності, а членам їх сімей пенсії у звязку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи за їх бажанням можуть призначатися на умовах і в порядку, визначених законодавством України для осіб, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, що їх вони дістали при виконанні обовязків військової служби (службових обовязків) або відповідно до статті 54 цього Закону.

Суд апеляційної інстанції дослідивши матеріали справи, вважає, що ОСОБА_2 мав право на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» і його дружині ОСОБА_1 06.02.2015 правомірно була призначена пенсія у звязку з втратою годувальника на підставі зазначеного Закону.

Із акта № 4 від 12.04.2017 та відповіді відповідача від 02.12.2016 № к/62 відомо, що 01.11.2016 виплату вказаної пенсії ОСОБА_3 припинено і з цієї дати вона отримує пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (а.с. 22, 54-55).

Врахувавши вище наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії відповідача щодо відмови у відновленні нарахування та виплати призначеної 06.02.2015 позивачу пенсії по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» є протиправними.

Що стосується стягнення в користь позивача моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За змістом частини першої статті 70 та частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, обов'язок доказування завданої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на позивача.

Як стверджує позивач, моральну шкоду їй було заподіяно незаконним припиненням виплати пенсії по втраті годувальника згідно Закону України №2262-ХІІ, однак нею не надано суду жодних доказів в підтвердження факту заподіяння їй моральної шкоди (у вигляді розладів здоров'я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо) та причинного зв'язку між діями відповідача і заподіяною шкодою.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що судом першої інстанції адміністративний позов розглянуто в порядку скороченого провадження.

Однак, відповідно до ст. 183-2 КАС України, скорочене провадження застосовується в адміністративних справах щодо: оскарження бездіяльності субєкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію; оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг; припинення за зверненням суб'єкта владних повноважень юридичних осіб чи підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців у випадках, передбачених законом, чи відміни державної реєстрації припинення юридичних осіб або підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців; стягнення грошових сум, які ґрунтуються на рішеннях суб'єкта владних повноважень, щодо яких завершився встановлений цим Кодексом строк оскарження;застосування у випадках, передбачених законом, заходів реагування щодо державного нагляду (контролю), дозвільної системи у сфері господарської діяльності, якщо вони можуть бути застосовані виключно за судовим рішенням;оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень щодо вїзду (виїзду) на тимчасово окуповану територію.

Суд може розглядати в порядку скороченого провадження адміністративні справи щодо вимог, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 183-2 КАС, якщо такі вимоги не стосуються прав, свобод, інтересів та обов'язків третіх осіб.

Однією із позовних вимог ОСОБА_1 є стягнення морального збитку у розмірі - 50000 гривень, яка заявлена в даному позові з позовними вимогами щодо відновлення нарахування та виплати призначеної позивачу пенсії по втраті годувальника згідно із Законом України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі-Закон № 2262-ХІІ).

Суд апеляційної інстанції проаналізувавши норми статті 183-2 КАС України, дійшов висновку, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а саме вказаний перелік ст. 183-2 КАС України є вичерпним та не передбачає розгляду адміністративного позову щодо стягнення моральної шкоди у скороченому провадженні.

За наведених обставин, суд вважає, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Самбірського обєднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області задовольнити частково.

Постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2017 року в частині стягнення із Самбірського обєднаного управління Пенсійного фонду України у Львівській області у користь ОСОБА_1 10000(десять тисяч) грн. за заподіяння моральної шкоди та стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів зі спеціально визначеного для цього рахунку Державного казначейства України для відшкодування шкоди, завданої органами державної влади чи їх службовими особами, 10000(десять тисяч) грн. за заподіяння моральної шкоди - скасувати та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні в цій частині позовних вимог.

В решті постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2017 року у справі №452/1849/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання постанови в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: В.Я. Макарик

Судді: О.О. Большакова

ОСОБА_4

Повний текст постанови складений 12 грудня 2017 року.