Справа № 263/16219/17
Суддя: Степанова С. В.
Дата ухвалення: 2017-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/263/878/2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ.

13 грудня 2017 року. Суддя Жовтневого районного суду м. Маріуполя Степанова С.В., вивчивши адміністративний позов ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради, про визнання бездіяльність протиправною та зобовязання надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом про визнання бездіяльність Маріупольської міської ради щодо розгляду клопотання позивача від 07.08.2017 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва, яка розташована за адресою: м. Маріуполь, вул. Маркелова протиправною та зобовязання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки.

Суд вважає, що у відкритті провадження по справі необхідно відмовити за наступними підставами.

Згідно ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України його завданням є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Адміністративний позов є зверненням до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах. Тільки адміністративний позов, поданий відповідно до правил адміністративного судочинства, може бути підставою для відкриття провадження в адміністративній справі.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

У звязку з наведеним необхідно виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, субєктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

При вирішенні питань, повязаних із компетенцією судів у спорах, що виникають із земельних відносин, слід ураховувати розяснення, викладені в пунктах 2 і 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами і доповненнями, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2), а також Рішення Конституційного Суду України від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів „а, „б, „в, „г статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому необхідно виходити з того, що згідно зі статтями 13 і 14 Конституції України, статтями 177, 181, 324 і главою 30 ЦК України, земля та земельні ділянки є обєктами цивільних прав, а держава і територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

Як зазначено в п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2012 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», земельні відносини, субєктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а обєктами землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного Кодексу України; далі ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК України, статтею 152 ЗК України, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них субєкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи не вирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК та інші), крім спорів, передбачених частиною першою статті 16 Закону України від 17 листопада 2009 року № 1559-VI «Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності», про цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства (статті 210, 211 ЗК), про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок (стаття 212 ЗК).

Статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що міська рада має право розпоряджатися землями територіальної громади. При цьому за змістом зазначеної статті міська рада має рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими вона вступає у відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Із наведеного випливає, що при здійсненні повноважень власника землі міська рада є не суб'єктом владних повноважень у тому значенні цього терміна, в якому його вжито у пункті 1 частини 1 статті 17 КАС, а рівноправним суб'єктом земельних відносин, дії якого спрямовані на реалізацію свого права розпоряджатися землею.

За таких обставин заявлені у справі позовні вимоги випливають із відносин, що мають приватноправовий характер, а тому орган місцевого самоврядування у цих відносинах виступає як суб'єкт права власності, а не як суб'єкт владних повноважень.

Таким чином, у даній конкретній справі відсутнє головне завдання адміністративного судочинства: захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, оскільки існує спір приватноправовий, а не публічно-правовий; спір виник із відносин, урегульованих нормами цивільного права, ці відносини повязані зі здійсненням сторонами цивільних прав на земельні ділянки на засадах рівності.

Тому вирішення питання про визнання бездіяльність Маріупольської міської ради щодо розгляду клопотання позивача від 07.08.2017 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва, яка розташована за адресою: м. Маріуполь, вул. Маркелова протиправною та зобовязання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Крім того, відповідно до ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 1950 року, яка є джерелом права, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Цанд проти Австрії» від 12 жовтня 1978 року, зазначено, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, а й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, установлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «всю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, установленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Таким чином, згідно п. 1 ч. 1 ст. 109 КАС України в даному випадку суд повинен відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі, тому що позивачем заявлено вимоги, які не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись рішенням Європейського суду з прав людини «Цанд проти Австрії» від 12 жовтня 1978 року, ст. ст. 109, 159, 160, 165 КАС України, -

УХВАЛИЛА:

У відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради, про визнання бездіяльність протиправною та зобовязання надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відмовити.

Розяснити позивачу, що така справа повинна розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного адміністративного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя протягом пяти днів з дня отримання її копії.

Суддя С.В. Степанова