Справа № 310/7937/17
Суддя: Прінь І. П.
Дата ухвалення: 2017-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 310/7937/17
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 грудня 2017 року м. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Прінь І.П.,

за участі секретаря Бевз О.А.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бердянську справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними, зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

10.11.2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що з 2013 року є пенсіонеркою. Влітку 2014 року позивач отримала статус внутрішньо переміщеної особи, у зв'язку з чим звернулася до Бердянського обєднаного управління ПФУ з заявою про взяття її на облік та виплату пенсії. З 01.08.2014 року відповідач взяв її на пенсійний облік. 28.08.2014 року вона зареєструвала своє постійне місце проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1. 26.04.2017 року вона відмовилася від довідки внутрішньо переміщеної особи і того ж дня звернулася до відповідача із заявою про продовження виплати її пенсії на загальних підставах, як громадянину України, без реєстрації ВПО. Відповідач виплачував їй пенсію до 01.08.2017 року на її особовий рахунок, відкритий в ПАТ КБ «ПриватБанк». Потім виплата пенсії була припинена. При цьому жодного рішення про припинення виплати пенсії відповідно до ч.1 ст. 49 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» вона не отримувала. В листі від 25.09.2017 року відповідач розяснив їй, що для відновлення виплати пенсії їй необхідно надати довідку про взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи або рішення про відмову у наданні статусу внутрішньо переміщеної особи. Позивач вважає, що дії відповідача щодо припинення виплати пенсії протиправними, оскільки відповідач грубо порушив охоронювані Конституцією та законами України її права на отримання пенсії, тим самим позбавив її єдиного джерела для існування. Статтею 49 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» визначено підстави для припинення виплати пенсії. Проте жодної з вказаної у цій статті підстав для припинення виплати йому пенсії на сьогодні не існує. Посилаючись на практику Європейського Суду щодо застосування статті 1 Протоколу 1 до Конвенції зазначає, що пенсія є джерелом існування, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції). Дії відповідача щодо припинення виплати пенсії, яка була призначена їй державою раніше, є втручанням в її право мирного користування майном. Позивач просить визнати протиправними дії відповідача щодо припинення з 01 серпня 2017 року виплати їй пенсії; зобовязати відповідача поновити виплату пенсії з 01 серпня 2017 року, з урахуванням заборгованості, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок, відкритий в ПАТ КБ «Приватбанк»; допустити негайне виконання рішення суду в межах суми стягнення за один місяць; зобовязати відповідача подати в місячний строк звіт про виконання постанови суду відповідно до ст. 267 КАС України; стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Представник відповідача ОСОБА_1 проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування заперечень вказує на те, що позивач дійсно з 05.08.2014 року перебуває на обліку в Бердянському обєднаному управлінні ПФУ в Запорізькій області за матеріалами електронної пенсійної справи, як внутрішньо переміщена особа, згідно зі ст.1 Закону "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII). 26.04.2017 року позивач надала до управління ПФУ довідку УПСЗН від 26.04.2017 року №772 щодо відмов у видачі довідки про взяття її на обліку як внутрішньо переміщеної особи. Підставою видачі такої довідки була постійна реєстрація місця проживання позивача з 28.08.2014 року в м. Бердянську. За існуючим на той час розясненнями Пенсійного Фонду України ОСОБА_2 продовживали виплачувати пенсію на підставі електронної пенсійної справи на її особлвий рахунок, відкритий в ПАТ КБ «ПриватБанк». Згодом позиція ПФУ змінилася. У серпні 2017 року з УПСЗН виконкому Бердянської міської ради до управління ПФУ надійшов лист №11864 від 22.08.2017р., в якому зазначалося, що позивач на обліку в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб не перебуває. У звязку з цим з 01.08.2017 року виплата пенсії ОСОБА_2 була зупинена до зясування. Поновлення виплати пенсії проводиться відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» на підставі особистого звернення пенсіонера з заявою про поновлення виплати пенсії до орган, що призначає пенсію, з паспортом і довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Оскільки позивач відмовилася від довідки внутрішньо переміщеної особи, то виплата їй пенсії за матеріалами електронної пенсійної справи на цей час не можлива. Позивач має знову стати на облік, як внутрішньо переміщена особа. Вважає, що управління ПФУ не є належним відповідачем у цій справі, оскільки його дії щодо невиплати пенсії позивачу є наслідком прийняття відповідного рішення управлінням праці та соціального захисту населення виконкому Бердянської міської ради. Саме це управління, на думку відповідача, має бути відповідачем у цій справі. В своїх запереченнях також посилається на правову позицію Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 12.04.2017р. у справі №6-51 цс17, згідно якої державою на законодавчому рівні гарантовано та врегульовано питання надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду потерпілих на виробництві, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО. Також зазначає, що законодавством не урегульовано питання про виплату пенсії особам, які не мають статусу внутрішньо переміщеної особи, на підставі електронної пенсійної справи. А тому вважає вимоги позивача безпідставними, просить відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи і надані суду докази у їх сукупності, суд встановив такі обставини та відповідні ним правовідносини.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів, тобто особа має довести наявність прав, свобод чи інтересів, які порушені відповідачем.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Статтею 4 Закону № 1058 встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до частини 3 статті 4 Закону № 1058, яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, перебувала на обліку в Бердянському обєднаному управління Пенсійного фонду України з 05.08.2014 року, як внутрішньо переміщена особа, виплата їй пенсії здійснювалася на підставі матеріалів електронної пенсійної справи.

28.08.2014 року ОСОБА_2 була знята з реєстрації місця проживання в м. Луганську і зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується відповідними відмітками в паспорті позивача (а.с.10-11).

26.04.2017 року позивач відмовилася від статусу внутрішньо переміщеної особи, оскільки має постійне зареєстроване місце проживання в м. Бердянську, про що 26.04.2017 року УПСЗН виконкому Бердянської міської ради їй була видана довідка №772.

27.04.2017 року позивач подала до Бердянського обєднаного управління ПФУ заяву про поновлення виплати їй пенсії на загальних підставах з 01.04.2017р. у звязку з відмовою від статусу внутрішньо переміщеної особи згідно довідки №772 від 24.04.2017 року і заяву про перерахування їй пенсії на поточний рахунок №6214, відкритий в ПАТ КБ Приватбанк.

З 01.04.2017 року по 01.08.2017 року пенсійні виплати здійснювалися позивачу на її поточний рахунок в ПАТ КБ Приватбанк.

Однак з 01.08.2017 року виплата пенсії була припинена на підставі листа УПСЗН про відсутність реєстрації позивача як внутрішньо переміщеної особи в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб (а.с.31-32).

Відповідно до абз.2 п.9 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207 (далі - Правила), відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України.

Реєстрація місця проживання/перебування або зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в день подання особою або її представником документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена одночасно із зняттям з попереднього місця проживання (абз .2 п.4 Правил).

Відповідно до відміток місця проживання в паспорті позивача встановлено, що ОСОБА_2 знято з реєстрації попереднього місця проживання в м.Луганську 29.08.2014року і цією ж датою Бердянським відділом УДМС України в Запорізькій області зареєстровано місце проживання позивача за адресою: м. Бердянськ, вул.. Толстого,13 (а.с.11)

Суд зазначає, що вищезазначений запис про реєстрацію внесений уповноваженим органом у встановленому законом порядку.

Згідно ч. 2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невідємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання.

Суд зауважує, що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч.1 ст. 49 Закону № 1058-ІV є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Між тим, відповідач не надав суду рішення про припинення виплати пенсії і не вказав, яка з обставин, визначених наведеною вище нормою Закону стала підставою для припинення позивачу виплати пенсії. Також відповідачем не зазначено й будь-якої іншої норми Закону, яка б визначала таку підставу припинення виплати пенсії.

Також суд вважає неприйнятним доводи відповідача щодо застосування до спірних правовідносин Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII та постанов Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 року, №136 від 18.02.2016 року, № 509 від 01.10.2014 року, № 637 від 05.11.2014 року, оскільки позивач не є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем.

З матеріалів пенсійної справи позивача вбачається, що відповідач з часу подачі ОСОБА_2 заяви про відновлення виплати пенсії у звязку з відмовою від статусу внутрішньо переміщеної особи, здійснювало виплату їй пенсії з 01.04.2017р. по 01.08.2017р. на підставі електронної пенсійної справи.

За таких підстав, суд вважає неприйнятними доводи відповідача про те, що виплата пенсії у разі зміни місця проживання пенсіонера може здійснюватися тільки на підставі паперової пенсійної справи, а пенсійна справа позивача залишилася на непідконтрольній території України. Неврегулювання на законодавчому рівні питання відновлення втраченої пенсійної справи не може бути підставою для відмови або припиненні виплати пенсії, оскільки це суперечить ч.1 ст. 49 Закону № 1058-ІV .

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії навіть коли на законодавчому рівні не врегульовані питання відновлення втраченої пенсійної справи.

Відповідно до ст.1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

За висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 07.10.2009 в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За приписами ст. 8 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах "Пічкур проти України", " як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

За таких підстав, суд приходить до висновку про протиправність дій Бердянського обєднаного управління ПФУ щодо припинення виплати позивачу пенсії з 01.08.2017 року.

Позовні вимоги про зобовязання поновити виплату пенсії з 01.08.2017 року на поточний рахунок позивача в ПАТ КБ «Приватбанк» також підлягають задоволенню, оскільки є похідними від задоволених позовних вимог.

Пунктом 1 частини 1 статті 256 КАС України передбачено, що постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних фондів - у межах суми стягнення за один місяць, виконуються негайно.

Вирішуючи питання встановлення судового контролю, суд зазначає, що положеннями статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, а саме: суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, проти якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Проте, у даному випадку суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень, адже у суду не має достатніх підстав вважати, що відповідач буде перешкоджати його виконанню після набрання ним законної сили.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що встановлення судом строку для виконання судового рішення та зобов'язання подати звіт є правом, а не обов'язком суду та не може бути обрано позивачем одним із способів захисту порушеного права.

Таким чином, не підлягають задоволенню вимоги позивача про зобов'язання у місячний строк з дня набрання законної сили судового рішення у даній справі подати звіт про виконання судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 162, 163, 167, 254, 256 КАС України, ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» , суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо невиплати з 01 серпні 2017 року пенсії ОСОБА_2.

Зобовязати Бердянське обєднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області () поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) з 01 серпня 2017 року шляхом перерахування коштів на поточний рахунок №6214, відкритий в ПАТ КБ «Приватбанк» (МФО 313399, ).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 256 КАС України постанова суду підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Бердянський міськрайонний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня отримання повного тексту постанови.

Повний текст постанови сторони можуть отримати не раніше 14 грудня 2017 року.

Суддя ОСОБА_3