Справа № 814/2676/16
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2017-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/2676/16

Категорія: 8.2.3 Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- ОСОБА_1

при секретарі - Філімович І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції в Інгульському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 липня 2017 року у справі за позовом Державної податкової інспекції в Інгульському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області до ОСОБА_2 стягнення податкового боргу в сумі 102 451,63 грн.

ВСТАНОВИВ :

В грудні 2017 року Державна податкова інспекція у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області звернулась до адміністративного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення податкового боргу в сумі 102 451,63 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач має податковий борг, проте всупереч вимогам чинного законодавства він є не погашеним.

Відповідач надав заперечення на позов, просив відмовити у задоволенні позову, оскільки ним подано уточнюючу декларацію, згідно якої позивач не має зобовязань перед бюджетом.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 липня 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

На вказану постанову Державна податкова інспекція в Інгульському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області подала апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати оскаржувану постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 липня 2017 року та ухвалити нове рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з вимогами ч.2 ст.2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач є платником податків, тому за приписами підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановленим цим кодексом.

21.02.2008 року між ОСОБА_2 та Акціонерним Товариством «УкрСибБанк» укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до п.п.1.1. якого Банк зобовязується надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використати і повернути Банку кредит - грошові кошти в іноземній валюті в сумі 37 000 доларів США 00 центів та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтичних платежів в порядку і на умовах визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 186 850 грн. за курсом Національного банку України на день укладення даного договору.

Вихідним листом АТ «УкрСибБанк» № 31-5-52/276 від 28.08.2015 року відповідача повідомлено, що станом на 28.02.2015 року він має заборгованість за Договором № 0 36 274,52 долари США.

АТ «УкрСибБанк» прийнято рішення про анулювання кредитної заборгованості, яка станом на 28.08.2015 року становила 23 774,52 долари США, що еквівалентно 506 802,99 грн.

Позивачем виплачено різницю кредитної заборгованості за Договором № 0 в розмірі 12 500 доларів США.

31.03.2016 року позивач подав податкову декларацію за 2015 рік, в якій зазначив анульовану суму заборгованості за Договором № 0 від 21.02.2008 року як додаткове благо, в якій визначив суму податку на доходи фізичних осіб у розмірі 100 461,12 грн., та військовий збір у сумі 7 576,51 грн.

19.06.2017 року ОСОБА_2 подав до ДПІ у Інгульському районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області уточнюючу декларацію про майновий стан і доходи за 2015 рік, згідно якої у нього відсутні зобовязання зі сплати податку з доходів фізичних осіб та військового збору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки 19.06.2017 року відповідачем було подано до ДПІ у Інгульському районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області уточнюючу декларацію про майновий стан і доходи за 2015 рік, відповідно до якої у нього відсутні зобовязання зі сплати податку з доходів фізичних осіб та військового збору, то підстави для стягнення податкового боргу відсутні, оскільки податковий борг відсутній.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає та враховує наступне.

Спірні правовідносини регулюються нормами Конституції України, Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з статтею 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Статтею 16 ПК України передбачено обов'язки платника податків, одним із обов'язків є обов'язок сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до п.п.164.2.17 ст.164 ПК України дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді:

д) основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не повязаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобовязаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобовязаний виконати всі обовязки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом;

На підставі п.п.49.18.4 п.49.18 ст.49 ПК України податкові декларації за базовий звітний період подаються платниками податку на доходи фізичних осіб до 1 травня року, що настають за звітним періодом.

Відповідно до п.54.1 ст.54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством платник податків самостійно обчислює суму податкового або грошового зобовязання, яку зазначає у податковій декларації, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобовязання вважається узгодженою.

Згідно п.57.1 ст. 57 ПК України платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 56.11 ст. 56 ПК України передбачено, що не підлягає оскарженню податкове зобов'язання, самостійно визначене платником податків.

Відповідно до п.59.1 ст. 59 ПК України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Згідно пп.14.1.175 п.14.1 ст. 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Згідно пп.14.1.153 п.14.1 ст. 14 ПК України податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Судова колегія встановила, що згодом відповідач дізнався, що анульований борг не є додатковим благом на підставі Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо кредитних зобовязань» № 321-VIII від 09.04.15 передбачені певні особливості для громадян, яким банки анулюють заборгованість за валютними кредитними, непогашеним станом на 01.01.14.

У звязку з наведеним 19.06.2017 року він подав до ДПІ у Інгульському районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області уточнюючу декларацію про майновий стан і доходи за 2015 рік, згідно якої у нього відсутні зобовязання зі сплати податку з доходів фізичних осіб та військового збору.

Тому судова колегія вважає, що позивач належним чином та у встановлений законом строк скористався своїм правом на подання уточнюючої декларації у якої відсутні податкові зобовязання.

Як вбачається з матеріалів справи, не враховуючи уточнюючу декларацію, у зв'язку з несплатою нібито узгоджених сум грошового зобовязання, позивач на підставі п.59.1 ст. 59 ПК України направив на адресу відповідача податкову вимогу від 16.08.2016 року № 5468-17, яка отримана уповноваженою особою відповідача 30.08.2017 року, що підтверджується корінцем податкової вимоги.

Зазначеним Законом підрозділ 1 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України доповнено пунктом 8: «Не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобовязання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не повязаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 1 січня 2014 року.

Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 1 січня 2015 року».

Відповідно до п. 50.1. ст. 50 Податкового кодексу України, у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

З огляду на приведені норми та встановлені обставини, колегія суддів погоджується і висновками відповідача та суду першої інстанції про те, що підстави для стягнення податкового боргу відсутні, оскільки податковий борг відсутній.

Відповідно до вимог статті 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, апеляційний суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), викладену в п. 50 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України», в якому ЄСПЛ, зокрема зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду не доказав та не обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 196; 198; 200; 205; 206; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в Інгульському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області - залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 липня 2017 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів.

Повний текст судового рішення виготовлений 12.12.2017 року.

Головуючий: О.В.Джабурія

Суддя: Н.В.Вербицька

Суддя: А.В.Крусян