Справа № 640/10509/17
Суддя: Нев'ядомський Д. В.
Дата ухвалення: 2017-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2017

Київський районний суд м. Харкова

у складі: головуючого - судді Невядомського Д.В.,

при секретарі Коломойцеві М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові адміністративну справу за заявою ОСОБА_1 до Київського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова, про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з адміністративним позовом до Київського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова із вимогами про визнання їх дій та бездіяльності протиправними та зобовязання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову позивач вказує, що вона здобула право на отримання пенсії у звязку з досягненням нею пенсійного віку. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», позивач є внутрішньо переміщеною особою та з 24 листопада 2014 року перебувалана обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради та в Київському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Харкова.

Однак, з 01 березня 2016 року відповідач припинив виплачувати позивачу належну пенсію. Вказала, що законодавство України передбачає, що призначення, виплата, припинення пенсійних виплат, у тому числі і внутрішньо-переміщеним особам, має здійснюватися виключно на підставі норм Законів щодо пенсійного забезпечення на рівні з іншими громадянами України. Таких підстав для припинення виплати пенсій, як відсутність відмітки про реєстрацію місця проживання на довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, вищенаведеними законами не передбачено. У звязку з цим, ОСОБА_1 просиласуд про наступне:

- визнати дії та бездіяльність Київського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харковащодо припинення їй виплати пенсії з квітня 2016 року - протиправними;

-зобовязати ОСОБА_2 обєднане управління Пенсійного фонду України м. Харковапоновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 та сплатити їй заборгованість за період, починаючи з квітня 2016 року;

-звернути постанову до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць;

-зобовязати ОСОБА_2 обєднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова у встановлений судом строк подати до суду звіт про виконання судового рішення.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання дій та бездіяльність відповідача протиправними та зобовязання вчинити певні дії за період з 01 березня 2016 року до 01 січня 2017 року були залишені без розгляду.

В судове засідання позивач не зявилась, повідомлялась належним чином про місце і час розгляду справи, у своєму позові зазначила, що просить суд розгляд справи провести за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 обєднане управління Пенсійного фонду України м. Харковаподали заперечення проти позову, В судовому засіданні їх представник виклав підстави своєї незгоди із позовними вимогами ОСОБА_1

Дослідивши та оцінивши надані позивачем та відповідачемписьмові докази, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Так, судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_1, 14.08.1936р.н., 24.11.2014 року звернулась до управління із заявою щодо запиту пенсійної справи з управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова. 01.12.2014 року пенсійну справу позивача було взято на облік, позивачу виплачувалась пенсія за віком.

Відповідно до пояснень представника відповідача, які викладені у запереченнях проти позову, у звязку з неоднозначним тлумаченням законодавчих актів та враховуючи, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не містить відмітку про реєстрацію місця проживання з 01 березня 2016 року ОСОБА_1 було призупинено виплату пенсії.

Також судом встановлено, що 04.08.2017 на засіданні комісії УПтаСЗН Адміністрації Київського району Харківської міської ради з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам було прийнято рішення відмовити у соціальних виплатах внутрішньо переміщеній особі ОСОБА_1 (довідка внутрішньо переміщеної особи №, видана 24.11.2014), яка не мешкає за адресою: АДРЕСА_1.

В подальшому, як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням відповідача від 18.08.2017 року було вирішено особовий рахунок ОСОБА_1 закрити, виплату пенсії припинити.

Вирішуючи по суті вимоги позивача, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, нормами Законів України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. № 1382-IV (далі - Закон № 1382-IV), «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»від 20.10.2014 р. № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII), постановою КМУ «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 р. № 637 (далі - Постанова № 637), Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою КМУ від 01.10.2014 р. № 509 у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок № 509).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У ст. 2, 6 Закону № 1382-IV визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

У ст.ст. 1, 7, 12 Закону № 1706-VII закріплено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Разом з тим, статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для неї на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні її пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення тощо.

Відповідно до ст. 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

При цьому, статтею 49 Закону № 1058-IV визначено перелік підстав для припинення особі виплати пенсії, які можуть бути застосовані виключно за рішенням територіального органу ПФУ або суду.

Разом з тим, як встановлено судом та не спростовано відповідачем, жодного рішення про припинення позивачу виплати пенсії від 01 березня 2016 року з підстав, визначених законодавством, ОСОБА_2 обєднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Харкова не приймалося, а до заперечень відповідач долучив лише копію розпорядження від 18.08.2017 року.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що станом на момент припинення позивачу виплати її пенсії, та у період, за який суд розглядає позовні вимоги ( з січня 2017 року), довідка про взяття її на облік як ВПО від 24.11.2014 р. № НОМЕР_1, в якій встановлено фактичне місце проживання позивача, недійсною не визнавалася та не скасовувалася.

Встановлені у справі обставини дають підстави для висновку про те, що у відповідача не було законних підстав для припинення виплати пенсії позивачу, тобто його дії щодо припинення виплати пенсії та бездіяльність у невиплати позивачу пенсії є протиправними.

Також, суд звертає увагу, що згідно із висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 07.10.2009 в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

З метою утвердження єдності системи судів загальної юрисдикції, яка забезпечується, в тому числі, єдністю судової практики (ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), суд вважає за необхідне вказати, що аналогічний підхід до вирішення подібних спірних правовідносин у випадках прийняття рішень про невиплату соціальних виплат тимчасово переміщеним особам та скасування на цій підставі дій їх довідок було застосовано в постановах Донецького апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2017 року по справі № 428/6617/17, від 14 вересня 2017 року по справі № 229/2480/17 тощо.

Також, згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невідємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти його права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст. 1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

За приписами ст. 8 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобовязання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Суд зазначає, що закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних. З огляду на викладене, підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян на пенсійне забезпечення, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Такий висновок суду кореспондується із положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», де вказано, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, а також із положеннями ч. 2 ст. 5 цього ж Закону, де вказано, що виключно цим Законом визначаються коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

З огляду на таке, та враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, зокрема, зазначені вище рішення, суд приходить до висновку, що припинення відповідачем виплати позивачу раніше призначеної їй пенсії є безпідставним, а тому дії у її припинення та бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті позивачу пенсії є протиправними та підлягають захисту шляхом відновлення виплати позивачу пенсії та стягнення пенсійних виплат на її користь за період з січня 2017 року по день поновлення їй виплати пенсії.

Разом з тим, у позовній заяві вказано, що до березня 2016 року позивач отримувала пенсію шляхом зарахування коштів на рахунок, відкритий нею в уповноваженому банку ПАТ «Приватбанк».

Відповідно до ст. 47 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин, пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Суд звертає увагу на наявність рішення Конституційного суду України від 9 липня 1998 року N 12-рп/98, який надав офіційне тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України, за яким сфера застосування контрактної форми трудового договору визначається законодавством.

При цьому суд вважає доречним застосувати висновки по цьому рішенню, оскільки структура формулювання норми з застосуванням терміну законодавство у статті 21 Кодексу законів про працю України та у ст.47 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування є тотожною.

Так, Конституційний суд в своєму рішенні прийшов до висновку, що термін "законодавство", що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

Тобто, суд приходить до висновку що у ст. 47 Закону № 1058-IV терміном законодавство охоплюються, у тому числі, постанови Кабінету Міністрів.

Так, відповідно до другого абзацу, першого пункту Постанови Кабінету Міністрів від 5 листопада 2014, № 637 Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, (із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ № 365 від 08.06.2016, № 964 від 14.12.2016) призначені починаючи з 1 травня 2016 року внутрішньо переміщеним особам соціальні виплати, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообовязкового державного соціального страхування, виплачуються через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України.

За таких обставинах суд вважає, що порядок виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам через установи Ощадбанкувизначений відповідно до законодавства та в цьому випадку необхідно застосовувати практику ЄСПЛ, яка полягає в тому, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (див. рішення у справі Беєлер проти Італії (Beyeler v. Italy) [GC], заява № 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I).

Як було наведено вище, застосування порядку виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам через установи Ощадбанку відповідає принципу законності.

Щодо справедливого балансу, визначеному в рішеннях ЄСПЛ, суд зазначає, що у ситуації, яка склалася в окремих територіях Луганської та Донецької областях України, на які не розповсюджується влада України, застосування урядом заходів з метою ідентифікації осіб, які отримують пенсію не є свавільним та відповідає справедливому балансу між загальним інтересом суспільства та вимогами основоположних прав конкретних осіб.

При цьому суд звертає увагу, що встановлення певної установи банку, в даному випадку Ощадбанку, не порушує прав позивача на отримання пенсії.

А тому з урахуванням ч. 2 ст. 11 КАС України та з метою дієвого захисту вже порушеного права позивача, враховуючи вимоги постанови Кабінету Міністрів України, суд вважає за необхідне вказати у резолютивній частині постанови конкретну банківську установу через яку позивач буде отримувати пенсійні виплати, з огляду на те, що остання не позбавлена права до чи після вступу постанови в законну силу відкрити відповідний рахунок для отримання нею пенсії.

Крім того, частиною другою статті 257 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому пунктом 1 частини першої статті 256 КАС України передбачено, що постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних фондів - у межах суми стягнення за один місяць, виконуються негайно.

Таким чином, суд приходить до висновку про можливість звернення постанови до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць в розмірі щомісячно нарахованої пенсії.

Статтею 267 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобовязати субєкта владних повноважень, не на користь якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Тобто, зобовязання подання такого звіту є правом а не обовязком суду і в даному випадку суд не вбачає підстав для здійснення такого зобовязання.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12 липня 2017 року позивача було звільнено від сплати судового збору.

Крім того, відповідно до ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» (із змінами від 06.12.2016 р.), від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються Пенсійний фонд України та його органи, органи Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття та Фонду соціального страхування України.

Враховуючи вищезазначене, суд не стягує з відповідача судові витрати.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 8, 11, 17, 86, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Київського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова, про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобовязання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії та бездіяльність Київського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії з січня 2017 року.

Зобовязати ОСОБА_2 обєднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова з 01 січня 2017 року поновити ОСОБА_1 виплату пенсії та виплатити ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_2, виниклу заборгованість, починаючи з січня 2017 року на рахунок в уповноваженому банку ПАТ «Державний ощадний банк України».

Звернути постанову до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Київський районний суд м. Харкова в десятиденний строк з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Д.В. Невядомський