Справа № 2-а-8751/11/0212
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2011-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2-а-8751/11/0212
Головуючий у 1-й інстанції: Кашпрук Г.М.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2011 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Смілянця Е. С.

суддів: Сторчака В. Ю. , Сапальової Т.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на постанову Ленінського районного суду м.Вінниці від 04.08.2011 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними, зобов"язання нарахувати та виплатити надбавку до пенсії, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до Ленінського районного суду м.Вінниці з позовом до Головного управління Пенсійного фонду у Вінницькій області щодо визнання протиправними дій та проведення перерахунку підвищення пенсії як учаснику бойових дій і виплати донарахованої суми за минулий час.

Позовні вимоги заявник мотивував тим, що відповідачем всупереч приписів чинного законодавства, а саме Конституції України, Законів України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»порушується право позивача на соціальний захист.

Ленінський районний суд м.Вінниці постановою від 04.08.2011 року вказаний позов задовольнив повністю.

Не погоджуючись із вказаною постановою суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у звязку з чим, апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу в задоволенні позову.

У звязку з неприбуттям жодної з осіб, які беруть участь у справі в судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, виходячи з наступного.

Як досліджено з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням, виданим 05.08.2001 року, копія якого міститься в матеріалах справи.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_2 звільнений з військової служби у запас та з 02.12.2010 року згідно з Законом України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» позивачу призначено пенсію.

Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови та задовольняючи позов, виходив з правомірності та обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_2 та як наслідок протиправності дій Пенсійного органу, у звязку з чим зобовязав останнього провести позивачу, як учаснику бойових дій, з врахуванням підвищення до пенсії у розмірі 150% мінімальної пенсії за віком у відповідності до ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з 05.01.2011 року.

Проте до зазначених висновків суду першої інстанції, колегія суддів ставиться критично, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Водночас Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

Відповідно до п. «г» ст. 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ»в редакції від 25.03.1996, передбачалося, що учасникам бойових дій пенсії за вислугу років підвищується на 150 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Аналогічний припис містила ч.3 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»в редакції від 23.11.1995, де було передбачено, що учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання, що виплачується замість пенсії підвищуються в розмірі 150 процентів мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ»у редакції Закону України від 04.04.2006 № 3591-IV (чинній на момент вирішення спору) передбачалося, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д" статті 12 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пенсії за вислугу років підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом.

Відповідно до ч.4 ст.12 «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»в редакції до 01.07.06 передбачалося, що учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються в розмірі 150 процентів мінімальної пенсії за віком.

Водночас колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції на те, що з 1 липня 2006 року до частини четвертої статті 12 були внесені зміни, передбачені пунктом 2 Закону України від 05.10.2005 р. N 2939-IV, згідно із Законом України від 05.10.2005 р. N 2939-IV та викладено її в такій редакції: "Учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність".

Ця норма є діючою на даний час та Конституційним судом України її зміна неконституційною не визнавалася.

В силу ч.2 ст.5 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

В свою чергу, оскільки до апелянта Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з заявою про перерахунок підвищення пенсії позивач звернувся на час, коли норма статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту діяла в іншій редакції, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Колегія суддів відзначає, що порушення прав та інтересів позивача, які на його думку мали місце в оскаржуваному періоді, на даний час законодавчо необґрунтовані. Регулювання спірних правовідносин здійснювалося за іншими нормативними актами та (або) за іншими редакціями нормативних актів і на час звернення до суду порушення з боку пенсійного фонду щодо невиплати надбавок до пенсії позивачеві відсутні. Тобто, зазначені позивачем порушення не існують на теперішній час, що зумовлює і відсутність порушеного права, яке б підлягало судовому захисту.

Призначення або перерахунок певного виду пенсії здійснюється виключно за волевиявленням особи, яка має право на відповідний вид пенсії у формі подання заяви до уповноваженого органу, в межах компетенції якого вирішуються зазначені питання.

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

З огляду на наведені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем повною мірою реалізовувалося його право на отримання певного виду пенсії або певного підвищення до пенсії. Тобто, в оскаржуваний період позивач мав статус учасника бойових дій, отримував відповідні виплати згідно діючого на той час законодавства, а тому колегія суддів вважає необґрунтованими вимоги позивача, щодо необхідності перерахунку та виплати надбавки до пенсії заявленої в позовних вимогах.

Крім того, на час звернення із такою заявою у Головного управління Пенсійного фонду у Вінницькій області не було законодавчо обґрунтованих підстав для її задоволення, адже фактично на даний час права позивача не порушуються, а закон зворотної дії у часі не має.

Згідно зі статтею 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції ухвалена з порушенням норм матеріального права, доводи апеляційної скарги повністю спростовують висновки суду першої інстанції, а тому вбачаються підстави для скасування постанови та ухвалення нового рішення.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 198, пункту 4 частини 1 статті 202 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області задовольнити повністю.

Постанову Ленінського районного суду м.Вінниці від 04.08.2011 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними, зобов"язання нарахувати та виплатити надбавку до пенсії, скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою відмовити ОСОБА_2 у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно ст 212 КАС України.

Головуючий < Список > ОСОБА_1

Судді < Список > ОСОБА_3

< Список > ОСОБА_4