Справа № 826/13556/17
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2017-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 грудня 2017 року № 826/13556/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Катющенка В.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
до третя особа: про Територіального управління Державної судової адміністрації в Київській області Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області зобов'язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просять суд зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області з 01.01.2017 здійснити нарахування та виплатити позивачам (з урахуванням раніше виплачених сум) суддівську винагороду за період з 01.01.2017 по 31.08.2017 включно з розрахунку 10 мінімальних заробітних плат, розмір якої з 01.01.2017 становить 3200,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що з 01.01.2017 їм, як суддям, що не пройшли кваліфікаційне оцінювання, суддівська винагорода повинна обраховуватись за правилами, встановленими статтею 133 Закону України від 07.07.2010 №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", відповідно посадовий оклад повинен визначатися виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, яка станом на 01.01.2017 становить 3200,00 грн. Звернувшись до відповідача з заявою про здійснення перерахунку суддівської винагороди, позивачі отримали відмову. На переконання позивачів, посилання відповідача на норми Закону України від 06.12.2016 № 1774 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" є помилковим, оскільки розмір суддівської винагороди та її складові регулюються виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів", до якого будь-яких змін внесено не було. З огляду на викладене, позивачі вважають, що належним способом захисту порушеного права є зобов'язання відповідача здійснити нарахування та виплатити позивачам суддівську винагороду за період з 01.01.2017 по 31.08.2017 з урахуванням розміру заробітної плати, встановленої станом на 01.01.2017. Також, у позовній заяві позивачі просили суд допустити постанову суду до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць та зобов'язати відповідача у п'ятиденний строк подати суду звіт про виконання судового рішення.

У судове засідання 16 листопада 2017 року позивачі не прибули, у позовній заяві просять суд розглянути справу без їх участі.

Представник відповідача у судовому засіданні 16 листопада 2017 року заперечувала проти позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях. Пояснила, що відповідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", який набув чинності 01.01.2017, мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі 1600,00 грн. Зазначила, що Територіальним управлінням Державної судової адміністрації у Київській області нараховується позивачам суддівська винагорода у відповідності до вимог чинного законодавства, а саме за критерієм, визначеним пунктом 23 Розділу XII "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 № 1402-VІІІ "Про судоустрій і статус суддів" та у відповідності до чинного Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України".

Представник третьої особи у судове засідання 16 листопада 2017 року не прибув, на адресу суду направив клопотання про розгляд справи без його участі. Також до суду направив письмові заперечення проти позову, за змістом яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене, в судовому засіданні 16.11.2017 суд ухвалив про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Указом Президента України від 15.04.2008 № 362/2008 ОСОБА_1 призначений на посаду судді Обухівського районного суду Київської області строком на п'ять років (а.с. 13). Наказом Обухівського районного суду міста Києва від 02.06.2008 № 27-к зараховано ОСОБА_1 на посаду судді Обухівського районного суду Київської області (а.с. 14). Відповідно до постанови Верховної Ради України від 23.05.2013 № 305-VII ОСОБА_1 обрано на посаду судді Обухівського районного суду Київської області безстроково (а.с. 15).

Указом Президента України від 07.10.2005 № 1429/2005 ОСОБА_2 призначений на посаду судді Обухівського районного суду Київської області строком на п'ять років (а.с. 17-18). Наказом Обухівського районного суду міста Києва від 02.11.2005 № 76 зараховано ОСОБА_2 на посаду судді Обухівського районного суду Київської області (а.с. 19). Відповідно до постанови Верховної Ради України від 21.10.2010 № 2637-VI ОСОБА_2 обрано на посаду судді Обухівського районного суду Київської області безстроково (а.с. 20-21).

Указом Президента України від 03.02.2010 № 99/2010 ОСОБА_3 призначений на посаду судді Обухівського районного суду Київської області строком на п'ять років (а.с. 23). Наказом Обухівського районного суду міста Києва від 01.03.2010 № 12-к зараховано ОСОБА_3 на посаду судді Обухівського районного суду Київської області (а.с. 24).

Указом Президента України від 02.08.2006 № 663/2006 ОСОБА_4 призначена на посаду судді Обухівського районного суду Київської області строком на п'ять років (а.с. 25-26). Наказом Обухівського районного суду міста Києва від 11.08.2006 № 73 зараховано ОСОБА_4 на посаду судді Обухівського районного суду Київської області (а.с. 27). Відповідно до постанови Верховної Ради України від 22.09.2011 № 3783-VI ОСОБА_4 обрано на посаду судді Обухівського районного суду Київської області безстроково (а.с. 28).

Указом Президента України від 02.06.2007 № 485/2007 ОСОБА_5 призначена на посаду судді Обухівського районного суду Київської області строком на п'ять років (а.с. 30-31). Наказом Обухівського районного суду міста Києва від 21.06.2007 № 39-к зараховано ОСОБА_5 на посаду судді Обухівського районного суду Київської області (а.с. 32). Відповідно до постанови Верховної Ради України від 24.05.2012 № 4855-VI ОСОБА_5 обрано на посаду судді Обухівського районного суду Київської області безстроково (а.с. 33).

З довідок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області від 03.07.2017 вбачається, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 здійснюється нарахування суддівської винагороди з розрахунку розміру посадового окладу 16000,00 грн (а.с. 40-44).

У червні 2017 року позивачі звернулись до відповідача з заявами, у яких просили здійснити їм перерахунок та виплатити суддівську винагороду з розрахунку 10 мінімальних заробітних плат, розмір якої станом на 01.01.2017 становить 3200,00 грн (а.с. 45-54).

Розглянувши заяви позивачів, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області листами від 14.07.2017 № 02-13/946, № 02-13/945, № 02-13/947, № 02-13/944, № 02-13/949 повідомила, що пунктом 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 06.12.2016 № 1774-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів" установлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі 1600,00 грн. Отже, з 1 січня 2017 року розмір посадового окладу судді місцевого суду до проходження кваліфікаційного оцінювання становить 16000,00 грн, а після проходження кваліфікаційного оцінювання розмір базового посадового окладу судді місцевого суду буде дорівнювати 24000,00 грн. До листів відповідачем також були додані роз'яснення Державної судової адміністрації України від 13.01.2017 № 11-256/17 "Про оплату праці" (а.с. 55-64).

Не погодившись з відмовою відповідача у здійсненні перерахунку та виплаті суддівської винагороди, позивачі звернулись до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 135 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VІІІ "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон № 1402-VІІІ) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною третьою указаної статті Закону № 1402-VІІІ базовий розмір посадового окладу судді визначається виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Одночасно пунктом 23 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402-VІІІ встановлено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., NN 41 - 45, ст. 529; 2015 р., NN 18 - 20, ст. 132 із наступними змінами).

З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що для суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, розмір суддівської винагороди слід визначати за положеннями Закону України від 07.07.2010 № 2453-VІ "Про судоустрій та статус суддів" (далі Закон № 2453-VІ).

Позивачі у позовній заяві зазначили, що на час розгляду даної справи останні не проходили кваліфікаційного оцінювання на предмет підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді чи відповідності займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п'ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України від 02.06.2016 №1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", що передбачено підпунктом 4 пункту 16-1 Перехідних положень Конституції України, пункту 22 Розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів". Дана обставина не спростована відповідачем по справі.

Частиною третьою статті 133 Закону № 2453-VІ передбачено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Згідно зі статтею 7 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VIII "Про Державний бюджет України на 2017 рік" з 1 січня 2017 року прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 1600 грн.

Статтею 8 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VIII "Про Державний бюджет України на 2017 рік" визначено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3200 гривень.

Разом з тим, пунктом 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 06.12.2016 N 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

На час розгляду даної справи положення Закону № 1774-VІІ не визнані неконституційними.

Крім того, Закон № 1774-VІІ прийнятий пізніше у часі за норми статті 133 Закону № 2453-VІ, тому при подоланні колізій положень нормативно-правового (их) акту (ів) рівної юридичної сили слід надавати перевагу тому, що прийнятий пізніше, тобто, - Закону № 1774-VІІ.

Про необхідність пріоритетного застосування положень Закону № 1774-VІІ додатково свідчить також і пряма вказівка законодавця, висловлена ним у пункті 9 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, а саме: до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Щодо доводів позивачів, що застосування відповідачем положень Закону № 1774-VІІ призводить до звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У Рішенні від 28 квітня 2009 року № 9-рп/2009 Конституційний Суд України, вказуючи на недопустимість звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, що об'єктивно призведе до погіршення становища особи в суспільстві через їх обмеження, зробив концептуальне застереження органам державної влади про те, що невиконання державою своїх зобов'язань призводить до порушення принципів правової держави, ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави (абзац п'ятий пункту 5 мотивувальної частини).

Суд звертає звертає увагу, що у зв'язку з прийняттям Закону № 1774-VІІ не відбулось зменшення розміру суддівської винагороди, яку фактично отримували позивачі до його ухвалення.

Так, з 1 грудня 2016 року розмір мінімальної заробітної плати становив 1600 гривень (абзац 2 статті 8 Закону України від 25.12.2015 № 928-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2016 рік"), а з 01.01.2017 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1600 гривень (абзац 4 статті 7 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2017 рік").

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що з прийняттям Закону № 1774-VІІ не відбулось звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод позивачів.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 10.03.2011 у справі "Сук проти України" зазначено, що держава може ввести, призупинити або припинити виплату доплат, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Суд також зазначає, що згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

З системного аналізу наведених рішень вбачається, що практика Європейського суду з прав людини полягає в тому, що, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Враховуючи наведені обставини та здійснений аналіз норм чинного законодавства, суд дійшов висновку, що Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суддівської винагороди діяло на підставі, в межах і спосіб передбачені Конституцією України та законами України, оскільки з січня 2017 року суддям місцевих загальних судів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання відповідно до штатних розписів встановлено посадові оклади у розмірі 16000,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 69-71, 94, 128, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.П. Катющенко