Справа № 569/9949/17
Суддя: Смолій Л.Д.
Дата ухвалення: 2017-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 569/9949/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2017 року Рівненський міський суд Рівненської області

в складі головуючого судді Смолій Л.Д.

при секретарі Хлуд І.П.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Рівне адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненської області про визнання дій протиправними та зобов'язання провести поновлення виплати раніше призначеної пенсії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до Головного Управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання провести поновлення раніше призначеної пенсії. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 28 вересня 2016 року подав до відповідача заяву щодо виплати пенсії за шість місяців у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання в Ізраїль з продовженням нарахування пенсії з 01 квітня 2017 року. Вказує, що з 01 квітня 2017 року відповідач припинив виплату позивачу пенсію у зв'язку з його виїздом за межі України. Вважає дії відповідача щодо невиплати пенсії неправомірними та просить зобов'язати відповідача поновити виплату пенсії з 01 квітня 2017 року.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, в поданій до суду заяві просить справу розглянути без його присутності за участі представника ОСОБА_1

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_3 підтримала повністю, з підстав викладених в позовній заяві, просила їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив.

За таких обставин суд вважає, що можливо розглянути справу за відсутності представника субєкта владних повноважень.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач 28 вересня 2016 року звернувся до Головного Управління Пенсійного фонду України в Рівненській області з заявою про виплату пенсії за шість місяців у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання в Ізраїль з продовженням нарахування пенсії з 01 квітня 2017 року.

Сума пенсії за період з 01 жовтня 2016 року по 31 березня 2017 року була отримана позивачем 28 вересня 2016 року.

З 01 квітня 2017 року виплата пенсії позивачу відповідачем припинена з підстав передбачених п.2 ч.1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 51 вказаного Закону передбачалось, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалося.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"реєстрація міста проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року по справі № 1-25рп/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування"від 09.07.2003 року № 1058-IV.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

З огляду на зазначене, положення пункту 2 частини 1 статті 49 та другого речення статті 51 Закону втратили чинність з 07.10.2009 року, тобто від дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009.

Таким чином, позивач, як громадянин України, який проживає в Ізраїлі має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

З огляду на викладене суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування",ст.ст.11,17,18,71,72 98, 158- 163,186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненської області про визнання дій протиправними та зобов'язання провести поновлення виплати раніше призначеної пенсії - задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненської області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_2.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненської області поновити ОСОБА_2 виплату раніше призначеної пенсії починаючи з 01 квітня 2017 року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України Рівненської області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 640 грн. 00 коп. у відшкодування судових витрат.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку сторонами, а також іншими особами у зв'язку з тим, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки.

Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з моменту проголошення постанови до Житомирського апеляцiйного адміністративного суду через Рiвненський мiський суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя -