Справа № 808/3463/17
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2017-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року (о 14 год. 00 хв.) Справа № 808/3463/17 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Батрак І.В.,

за участю секретаря Новіковій Д.А.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3

до Головного управління ДФС у Запорізькій області

про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3, позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі ГУ ДФС у Запорізькій області, відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати в повному обсязі податкове повідомлення-рішення №6690-13 від 19.06.2017 в сумі 20 804,27 грн. за формою «Ф» за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки».

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до пп. 14.1.137-1 Податкового кодексу України уповноважена особа контролюючого органу посадова (службова) особа контролюючого органу, уповноважена керівником такого органу на виконання певних його функцій в порядку, передбаченому цим Кодексом, тобто фактично з 2017 року дійсно введено таке поняття як уповноважена особа, проте Кодекс не містить порядку уповноваження, субєкт владних повноважень повинен діяти в порядок і спосіб, визначений Законом, й самостійно встановлювати порядок уповноваження особи в контролюючого органу немає ні підстав, ні повноважень. Вказує, що оскаржуване, податкове повідомлення-рішення, отримане позивачем, підписано особою, правове становище якої чітко не вбачається. Крім того, посилається на приписи абз. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України та зауважує, що за документами, які неодноразово надавались до податкового органу, на майно, яке перебуває у власності позивача, розповсюджується дія вказаного положення, однак при прийнятті рішення вказане відповідачем залишено поза увагою. Ураховуючи викладене, просить скасувати в повному обсязі податкове повідомлення-рішення №6690-13 від 19.06.2017 в сумі 20 804,27 грн.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та надав пояснення, аналогічні викладеним у адміністративному позові. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив із підстав, наведених у наданих суду письмових запереченнях, зокрема, зазначає, що Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VIII від 28.12.2014 не змінює вид податку, а реформує всю систему податків в Україні, а саме скорочує кількість податків та зборів шляхом поєднання декількох податків в один. Вказує, що відповідно до ст. 265 Податкового кодексу України до складу податку на майно входить: 1) податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; 2) транспортний податок; 3) плата за землю, тобто законодавець запроваджує новий податок, який в свою чергу підлягає сплаті з 01 січня 2015 року. На думку представника відповідача, доводи, наведені позивачем, не звільняють останнього від обовязку сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, порядок оподаткування яким регулюється статтею 266 Розділу XII Податкового кодексу України. Вважає необґрунтованими посилання позивача у адміністративному позові на абз. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України та вказує, що на підставі аналізу вказаної норми Кодексу контролюючий орган приходить до висновків, що норма статті встановлює дві умови для встановлення пільги з податку на нерухоме майно, а саме: Обєкт оподаткування повинен бути класифікований як «Будівлі промислові та склади» (код 125) відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом №2/507 від 17.08.2000 Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації, Субєкт, що володіє вищезазначеним обєктом оподаткуванням повинен бути ідентифікований та мати статус промислового підприємства, тобто для того щоб ОСОБА_3 користуватись пільгою потрібно бути сільськогосподарським товаровиробником або промисловим підприємством в порядку, передбаченому законодавством. Щодо правового статусу уповноваженої особи, яка підписала оскаржуване рішення пояснює, що згідно з наказом ГУ ДФС у Запорізькій області №1554 від 19.06.2017 про надання повноважень ОСОБА_4 на підставі п. 20.4 ст. 20 на винесення податкових повідомлень-рішень відповідно до ст. 266, 267, 286 Податкового кодексу України. Ураховуючи вищевикладене, вважає, що оскаржуване рішення винесено відповідно до норм діючого законодавства, а тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

На підставі ст. 160 КАС України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови та оголошено про час виготовлення постанови у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши надані документи, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлені наступні обставини.

09.09.2008 між ОСОБА_5 (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу частини комплексу будівель, за умовами якого продавець зобовязується передати у власність покупця, а покупець зобовязується прийняти належні продавцю на праві власності 33/100 частини комплексу будівель, а саме будівлі Б-2, нежитловою площею 987,4 кв. м., загальною площею 1152,0 кв. м., що знаходиться за адресою: Запорізька область, місто Мелітополь, вулиця Фрунзе, буд. 57/7, і сплатити за них визначену за домовленістю сторін грошову суму. Договір від 09.09.2008 посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів.

Відповідно до рішення виконкому Мелітопольської міської ради від 31.07.2001 №89/4 зазначеній вище будівлі, що належить позивачу, присвоєно адресу: м. Мелітополь, вул. Фрунзе, 57/8.

У подальшому позивач звернувся до міської ради із заявою про оформлення права власності на нежитлову будівлю.

Так, відповідно до рішення Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області від 09.10.2008 №214/1 вирішено оформити право власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: вул. Фрунзе, буд. 57/8 у м. Мелітополі, за позивачем.

Таким чином, ОСОБА_3 є власником обєкту нерухомості, а саме нежитлової будівлі, загальною площею 1 168,1 кв. м., яка розташована за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Фрунзе, буд. 57/8, підстава виникнення свідоцтво про право власності від 07.11.2008, видане Виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради Запорізької області, що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта. Вказана обставина не заперечується представниками сторін по справі.

19 червня 2017 року згідно з пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України та відповідно до пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України ГУ ДФС у Запорізькій області складено податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №6690-13, яким позивачу визначено суму податкового зобовязання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік у сумі 20 804,27 грн.

Позивач оскаржував вказане податкове повідомлення-рішення у адміністративному порядку, проте у відповідності до рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 27.10.2017 №14202/Б/99-99-11-02-01-14 оскаржуване рішення ГУ ДФС у Запорізькій області від 19.06.2017 №6690-13 залишене без змін, а скарга ОСОБА_3 без задоволення.

Вважаючи прийняте відповідачем рішення протиправним позивач звернувся до суду із даним позовом про його скасування.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 67 Конституції України, кожен зобовязаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України № 2755-VI від 02.12.2010 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі Податковий кодекс України).

Відповідно до пункту 6.1 статті 6 Податкового кодексу України податком є обов'язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Пунктом 16.1 статті 16 Податкового кодексу України передбачено, що платник податків зобовязаний, зокрема, сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України № 71-VIII від 28.12.2014"Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким шляхом викладення в новій редакції статті 266 Податкового кодексу України, було введено новий вид податку для громадян України. Яким передбачено сплату податку на нерухоме майно, відмінне віл земельної ділянки.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об'єктами оподаткування у відповідності до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є обєкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (підпункти 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України).

У свою чергу, за приписами підпункту «є» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не є обєктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. При цьому, законодавець не визначає жодних обмежень щодо використання чи невикористання таких обєктів.

Згідно з підпунктом 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України у нежитловій нерухомості виділяють, окрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач є власником нежитлової будівлі, розташованої за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Фрунзе, буд. 57/8 загальною площею 1 168,1 кв. м., що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради від 07.11.2008, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Мелітопольського міжміського бюро технічної інвентаризації» від 07.11.2008. Згідно з Витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, затвердженої рішеннями Мелітопольської міської ради Запорізької області від 27.12.2010 №9 Довідка №11.1759 вказана вище земельна ділянка призначена для розміщення виробничої бази та офісу. Отже, оскільки будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств не є обєктом оподаткування у розумінні з підпункту «є» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, а належна позивачу нежитлова будівля, у свою чергу, за своїми характеристиками та цільовим використанням відповідає категорії будівель промисловості, суд вважає, що у відповідача були відсутні законні підстави для визначення позивачу суми податкового зобовязання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» у розмірі 20 804,27 грн. Належних та переконливих доказів зворотного представником відповідача не надано.

Разом з тим, відповідно до принципів, встановлених пунктом 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, податкове законодавство України ґрунтується, зокрема, на принципі стабільності - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року

Пунктом 4.3 статті 4 Податкового кодексу України передбачено, що податкові періоди та строки сплати податків та зборів установлюються, виходячи з необхідності забезпечення своєчасного надходження коштів до бюджетів, з урахуванням зручності виконання платником податкового обов'язку та зменшення витрат на адміністрування податків та зборів.

При цьому, згідно із пунктом 4.4 статті 4 Податкового кодексу України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами та радами об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Відповідно до статті 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обов'язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Приписи підпункту 10.1.1 пункту 10.1 та пункту 10.2 статті 10 Податкового кодексу України відносять до місцевих податків податок на майно в частині податку на нерухоме майно, який у обовязковому порядку повинен бути встановлений місцевою радою.

Пунктом 7 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» №909-VIII від 24.12.2015 рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом переглянути прийняті на 2016 рік рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів, визначених статтею 10 Податкового кодексу України.

Згідно із пунктом 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору. Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів. Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Приписи пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України визначають, що офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Таким чином, податкові зобовязання з місцевого податку можуть визначатися податковим органом лише в разі, якщо міська рада своїм рішенням встановила цей місцевий податок.

Згідно з класифікацією доходів бюджету, встановленою статтею 9 Бюджетного кодексу України, доходи бюджету класифікуються, зокрема, за такими розділами, як податкові надходження. Податковими надходженнями визнаються встановлені законами України про оподаткування загальнодержавні податки і збори (обов'язкові платежі) та місцеві податки і збори (обов'язкові платежі).

Відповідно до статті 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року. Неприйняття Верховною Радою України закону про Державний бюджет України до 1 січня відповідного року не є підставою для встановлення іншого бюджетного періоду.

Частиною третьою статті 27 Бюджетного кодексу України встановлено, що закони України або їх окремі положення, які впливають на показники бюджету (зменшують надходження бюджету та/або збільшують витрати бюджету) і приймаються: не пізніше 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку планового бюджетного періоду; після 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Як було зазначено раніше, Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень в 2016 році», згідно з якими рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом переглянути прийняті на 2016 рік рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів, тобто після 15 липня поточного року.

Відповідно до рішення 66 сесії Мелітопольської міської ради Запорізької області VI скликання від 29.05.2015 №2/6 затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для обєктів житлової та нежитлової нерухомості на території м. Мелітополя Запорізької області.

Проте, Рішенням 4 сесії Мелітопольської міської ради Запорізької області VII скликання №2/6 від 29.01.2016 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для обєктів житлової та нежитлової нерухомості на території м. Мелітополя, на 2016 рік та втрату чинності рішення 66 сесії Мелітопольської міської ради Запорізької області VI скликання від 29.05.2015 №2/6 «Про затвердження Положень про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для обєктів житлової та нежитлової нерухомості» міська рада вирішила встановити на території міста Мелітополя податок на нерухоме майно на 2016 рік.

Відтак, враховуючи, що бюджетний період для всіх бюджетів становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року, бюджетним періодом, в якому починає застосовуватися податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначених відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 № 909-VIII Рішенням Мелітопольської міської ради Запорізької області №2/6 від 29.01.2016, є 2017 рік.

Отже, оскільки податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, був запроваджений у м. Мелітополі пізніше як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з огляду на неможливість зміни елемента податку пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки.

Враховуючи значний об'єм законодавчої бази, яка регулює питання встановлення розміру, порядку адміністрування та сплати вказаного податку, зважаючи на суперечність, непослідовність та неузгодженість зазначених вище норм нормативно-правових актів, суд дійшов висновку про наявність неоднозначного (множинного) трактування прав та обов'язків платників податків.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах "Серков проти України" (заява №39766/05), "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права, та якими було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати прибуткового податку.

Із урахуванням викладених вище обставин у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач безпідставно нарахував позивачу суму податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які власниками обєктів нежитлової нерухомості у розмірі 20 804,27 грн., відтак оскаржуване податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню.

Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку

Згідно з частиною першою статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як встановлено частинами першою, другою статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд, відповідно до статті 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведена правомірність прийнятого рішення, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до приписів частини першої статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 94, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати в повному обсязі податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Запорізькій області № 6690-13 від 19.06.2017 в сумі 20 804,27 грн. за формою «Ф» за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки».

Присудити на користь ОСОБА_3 суму судового збору у розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Запорізькій області.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили у строк та порядок визначений ст.ст.167, 186, 254 КАС України.

Постанова суду першої інстанції оскаржується у строк та порядок встановлений ст.ст.167, 186 КАС України.

Суддя І.В. Батрак