Справа № 815/4379/17
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2017-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4379/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Самойлюк Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю Кей-Колект до Київського відділу Державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3 про зобовязання звільнити з-під арешту та зняття заборони на відчуження,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду надійшов адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю Кей-Колект до Київського відділу Державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому позивач, уточнивши позовні вимоги, просить зобовязати Київський відділ Державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області вчинити певні дії, а саме звільнити з під арештів та зняти заборону на відчуження квартири № 39, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, корпус 2, буд. № 75, які були накладені: постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21.12.2009 р., виданою Другим Київським відділом Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції; постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 24418219 від 20.01.2011 р., виданою Другим Київським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 29.05.2007 р. між ОСОБА_2 (позичальник) та АКІБ УкрСиббанк укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (кредитний договір). З метою забезпечення належного і в повному обсязі виконання позичальником грошового зобов'язання за вищезазначеним договором укладено іпотечний договір від 29.05.2007р., за умовами якого ОСОБА_2, ОСОБА_3 передають в іпотеку в якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором нерухоме майно: квартиру № 39, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, корпус 2, буд. № 75. Також зазначено, що 12.12.2011 р. АКІБ УкрСиббанк відступлено ТОВ Кей-Колект відповідно до договору факторингу № 1 свої права вимоги за зобов'язаннями позичальника за кредитним договором. Як зазначено позивачем в адміністративному позові, 09.06.2017 р. йому при зверненні до нотаріуса стало відомо, що на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором, накладено арешт постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21.12.2009р., виданою Другим Київським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції; постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 24418219 від 20.01.2011 р., виданою Другим Київським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції. На думку позивача, суть порушеного права полягає в тому, що іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, а позивач має бажання скористатись свої правом щодо задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, однак реалізацію вказаного права унеможливлює існування накладеного арешту на нерухоме майно, розташоване за адресою предмета іпотеки, а саме на квартиру № 39, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, корпус 2, буд. № 75. Позивач вважає, що він як обтяжувач з вищим пріоритетом, встановленим Законом України «Про іпотеку» та Законом України «Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень, має переважне та першочергове право на задоволення своїх вимог щодо одного й того ж нерухомого майна.

До судового засідання 07.12.2017 р. сторони та треті особи не зявились, явку представників не забезпечили, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином та завчасно. В прохальній частині адміністративного позову міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника товариства з обмеженою відповідальністю Кей-Колект у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, у звязку з відсутністю перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених ст.128 КАС України, відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справа розглянута в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (Банк) та ОСОБА_2 (Позичальник) укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 від 29.05.2007 р., згідно якого Банк зобовязується надати Позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті у розмірі 71000 доларів США зі строком погашення до 29.05.2017 р. (а.с. 11-21)

Для забезпечення виконання основного зобовязання між сторонами укладено іпотечний договір від 29.05.2007 р., згідно якого іпотекодателі (ОСОБА_2, ОСОБА_3 (майновий поручитель) передають в іпотеку іпотекодержателю (акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк») нерухоме майно житлове приміщення, а саме квартиру № 39, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, корпус 2, буд. № 75 (а.с. 22-25).

В подальшому, між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 1 від 12.12.2011 р. про відступлення права вимоги за зобовязаннями відповідно до Додатку до договору факторингу, зокрема, і права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29.05.2007 р. (а.с. 26-31).

12.12.2011р. ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ "УкрСиббанк" укладено договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у додатку до цього договору, в тому числі згідно з додатком № 1 за договором іпотеки (житлова нерухомість) № 0 від 29.05.2007 р., укладеним з ОСОБА_2 (а.с. 32-35).

Звертаючись до нотаріуса з метою проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно, із інформаційної довідки з Державного реєстру прав № 89212704 від 09.06.2017 р., позивач дізнався про накладення арешту на квартиру № 39, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, корпус 2, буд. № 75.

Зокрема, 21.12.2009 р. було зареєстровано обтяження - арешт квартири (реєстраційний номер обтяження 93676608), який накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21.12.2009р., виданої Другим Київським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (а.с. 36).

04.08.2011 р. було зареєстровано обтяження - арешт квартири (реєстраційний номер обтяження 11464863), який накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 24418219 від 20.01.2011 р., виданої Другим Київським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (а.с. 37).

Згідно листа Другого Київського відділу Державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 14.11.2017р. (вих. № 12294), відповідачем зазначено про неможливість надання на вимогу суду копій постанов: про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21.12.2009р., та ВП № 24418219 від 20.01.2011 р., виданих Другим Київським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції; а також документів, на підставі яких було винесено зазначені постанови, разом з матеріалами виконавчого провадження, оскільки останні знищено у встановленому законом порядку за закінченням строку зберігання.

Вважаючи, що накладення арешту на іпотечне майно порушує ТОВ «Кей-Колект» як іпотекодержателя позивач звернувся до суду з даним позовом.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні даного позову слід відмовити, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ст.1 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003р. № 898-IV (далі - Закон № 898-IV) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно з ч.1 ст.33 Закону № 898-IV, за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч.5 ст. 3 Закону № 898-IV).

За змістом ч. 6 ст. 3 Закону № 898-IV у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ч. 7 ст. 3 Закону № 898-IV пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України "Про виконавче провадження" №606-XIV від 21.04.1999р. (далі - Закон № 606-XIV) (чинний на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст.1 Закону № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п.5 ч. 3 ст. 11 Закону №606-XIV державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону № 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

Згідно з ч.1 ст. 54 Закону № 606-XIV звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю (ч.3 ст. 54 Закону № 606-XIV).

З вищенаведеного вбачається, що існує чіткий перелік підстав, коли на заставлене майно боржника може бути звернено стягнення особою, яка не є заставодержателем.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до ч.2 ст. 57 Закону № 606-XIV арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Як вбачається із розяснень Верховного Суду України, викладених у листі від 01.02.2015 року «Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна» чинним законодавством не передбачено заборони накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки.

Отже, норми законодавства України покладали на державного виконавця обов'язок щодо накладення арешту на майно боржника для забезпечення реального виконання рішення. Положення ст. 52 Закону № 606-XIV надавали державному виконавцю право накладати арешт на все майно боржника без виключень, в т.ч. і на те, що перебуває в іпотеці.

Більш того, під час розгляду справи судом встановлено, що станом на час винесення державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21.12.2009 р., від 20.01.2011 р. (ВП № 24418219) права позивача жодним чином порушені не були, оскільки між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» договір факторингу № 1 (яким відступлено право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29.05.2007 р.) було укладено 12.12.2011 р., тобто набагато пізніше, ніж державним виконавцем були прийняті вказані постанови.

Позивач порушення відповідачем його права повязує з тим, що він як обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне та першочергове право на задоволення своїх вимог щодо нерухомого майна.

Щодо доводів позивача про наявність переважного права на звернення стягнення на спірне майно та позбавлення ТОВ «Кей-Колект» можливості реалізувати своє право іпотекодержателя щодо звернення стягнення на це майно, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Згідно зі ст. 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.

У розумінні абзацу третього частини першої статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", який і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Згідно зі статтею 3 цього Закону загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав.

За змістом ч.7 ст.3 Закону № 898-IV пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки.

В даному випадку судом встановлено, що право вимоги позивача по договору про надання споживчого кредиту № 0 від 29.05.2007 р. та іпотечному договору від 29.05.2007 р. виникло на підставі договору факторингу № 1 від 12.12.2011 р., а зареєстровано обтяження предмета іпотеки арешт квартири (іпотекодержатель ТОВ «Кей-Колект») саме 12.08.2012р. (а.с. 37). Тобто переважне право ТОВ «Кей-Колект» на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки в даному випадку має виникати 12.08.2012р., відтак під час вчинення виконавчих дій щодо накладення арешту майна згідно постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21.12.2009 р., від 20.01.2011 р. (ВП № 24418219) державний виконавець не міг порушити переважного права ТОВ «Кей-Колект» на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки, оскільки на той момент таке його право ще не виникло.

За змістом ч.ч. 6, 7 ст. 3 Закону № 898-IV у разі, якщо належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше накладення арешту для забезпечення реального виконання рішення суду щодо задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд мав би приймати рішення про звільнення з-під арешту іпотечного майна. При цьому факт порушення основного зобовязання, забезпеченого іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя й не повязується з його існуванням, а отже, і порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки.

Враховуючи наведене вище, а також виходячи із суті іпотеки, визначення якої міститься в Законі України «Про іпотеку», позов про звільнення з-під арешту, накладеного державним виконавцем, не може бути задоволено в разі наявності випадків, визначених ч.3 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження». Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 09.07.2015 по справі № К/800/54238/14 та від 22.09.2015 по справі № К/800/20374/15.

Приймаючи до уваги, що постанови Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 21.12.2009 р. та від 20.01.2011 р. (ВП № 24418219), на підставі яких накладено арешт на вищевказану квартиру, винесено до виникнення у позивача відповідного права вимоги на предмет іпотеки, суд вважає посилання позивача на неповідомлення ТОВ «Кей-Колект», як іпотекодержателя, про накладення арешту безпідставними. При цьому, жодних доказів щодо порушення прав АКІБ «Укрсиббанк», як іпотекодержателя на час винесення вищевказаних постанов, та звернення останнього з вимогами щодо усунення таких порушень до суду не надано.

Крім того, позивачем не надано до суду доказів наявності чи відсутності у третіх осіб заборгованості за договором кредиту, її суми, чи сума цієї заборгованості є меншою або більшою, ніж вартість предмета іпотеки і чи дозволяє така сума задовольнити вимоги стягувача у виконавчому провадженні без шкоди потенційним інтересам ТОВ "Кей-Колект", та не навів жодних поважних причин їх ненадання.

Суд також зазначає, що порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону № 898-IV". Згідно із ч.1 ст.33 Закону № 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч.3 ст.33 Закону № 898-ІV).

Нормами ст.ст. 36, 37, 38 цього Закону також передбачено право сторін договору іпотеки визначати інші позасудові способи задоволення вимог іпотекодержателя.

Аналізуючи вищевказані положення Закону, Верховний Суд України у постанові від 4 лютого 2015 року (справа № 6-238цс14) вказав на те, що передбачений розділом V Закону України "Про іпотеку" та частиною восьмою статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 39, 41 Закону України "Про іпотеку"). У той самий час, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України "Про виконавче провадження", а не нормами спеціального Закону України "Про іпотеку".

Частиною 2 ст. 1 Закону України «Про заставу» передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобовязання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Крім того, право заставодержателя на звернення стягнення саме на заставлене майно регулюється статтею 20 Закону України «Про заставу».

Аналогічні положення містяться у ст. 572 Цивільного кодексу України, згідно якої в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, за наявності договору іпотеки, укладеного з метою забезпечення виконання кредитних зобовязань, іпотекодержатель, має право, у разі не виконання боржником своїх зобовязань, звернути стягнення на передане в іпотеку майно.

Здійснивши системний аналіз зазначених норм законодавства, суд зазначає про те, що стаття 60 Закону № 606-XIV є спеціальною нормою, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно особи. У разі виникнення зазначеної спірної ситуації належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно і зняття з нього арешту. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 26.10.2016 року по справі № 813/2439/14, яка в силу положень ч.1 ст.244-2 КАС України має враховуватись судами загальної юрисдикції.

Також, необхідно зазначити, що в даному випадку переважне право позивача на задоволення його вимог перед іншими стягувачами цього боржника за рахунок предмету іпотеки як кредитора за рахунок іпотечного майна (ст.3 Закону України «Про іпотеку»), може бути вирішено між позивачем та іншими стягувачами лише в порядку цивільного судочинства. Однак, на теперішній час, переважне право позивача на спірну квартиру в порядку цивільного судочинства не доведено, протилежного позивачем належними та допустимими доказами не підтверджувалось.

Окрім того, слід зауважити, що в даному випадку, суд досліджує лише факт дотримання відповідачем вимог ч.3 ст. 2 КАС України. Позивач же, в свою чергу, як свідчать матеріали справи, навіть не звертався до ВДВС із письмовою заявою щодо звільнення з під арешту цієї спірної квартири, а відповідач (тобто ВДВС) в цьому йому фактично ні письмово, ні усно, не відмовляв.

Водночас у відповідності до ст.ст. 11, 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що за приписами ч. 4 ст. 63 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на момент накладення арешту на квартиру) передбачено, що після надходження документального підтвердження належності боржнику на праві власності будинку чи іншого нерухомого майна державний виконавець накладає на них арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідних реєстрів в установленому законодавством порядку. Про накладення арешту на будинок чи інше нерухоме майно, заставлене третім особам, державний виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, обтяження предмета іпотеки зареєстровано 12.08.2012р. (іпотекодержатель ТОВ «Кей-Колект») (а.с. 37), а обтяження - арешт квартири № 39, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, корпус 2, буд. № 75, накладений постановами Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, зареєстровано 21.12.2009 р. та 04.08.2011р., тобто на момент коли вносився запис про реєстрацію обтяження квартири, обтяження предмета іпотеки із зазначенням іпотекодержателем ТОВ «Кей-Колект», ще не було зареєстровано, а внесено такий запис лише 12.12.2011р. за наслідками укладення договору факторингу № 1 від 12.12.2011 р. та договору відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011 р. Відтак, на момент реєстрації обтяження арешту квартири, зазначене майно ще не було заставлене ТОВ «Кей-Колект».

Більш того, за приписами вищевказаних норм, наявність зареєстрованої іпотеки на спірне майно не позбавляла права державного виконавця приймати постанови про накладення арешту на майно боржника в межах виконавчого провадження, а лише зобов'язувала державного виконавця повідомити про накладення арешту на нерухоме майно, заставлене третім особам.

При цьому, суд зауважує, що 05.10.2016 р. набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 р. № 1404-VIII(далі по тексту - Закон № 1404-VIII).

Статтею 51 Закону № 1404-VIII визначено порядок звернення стягнення на заставлене майно.

Так, відповідно до ч.1 ст.51 Закону № 1404-VIII для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: 1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; 3) наявна письмова згода заставодержателя.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі (ч.3 ст.51 Закону № 1404-VIII).

Реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом (ч.4 ст.51 Закону № 1404-VIII).

У відповідності до ч.5 ст.51 Закону 1404-VIII за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються відрахування, передбачені пунктами 1 і 2 частини першої статті 45 цього Закону, після чого кошти перераховуються заставодержателю та стягується виконавчий збір. Якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом.

Аналіз вищенаведених приписів чинного законодавства свідчить про те, що на час накладення арешту на квартиру № 39, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, корпус 2, буд. № 75, на підставі постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21.12.2009 р., ВП № 24418219 від 20.01.2011 р., виданих Другим Київським відділом Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, чинним законодавством не передбачалось заборони накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки. При цьому надати правову оцінку підставам прийняття вказаних постанов суд позбавлений можливості, враховуючи, що останні знищено за закінченням строку зберігання в установленому порядку.

Під час судового розгляду не знайшли підтвердження твердження позивача про порушення відповідачем вимог чинного законодавства (ч. 3 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження») в звязку з неповідомленням заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі. Так, по-перше, позивач в адміністративному позові помилково посилається на норми Закону України «Про виконавче провадження» від №1404-VIII від 02.06.2016р., незважаючи на те, що на момент накладення арешту на вищезазначене майно вказані правовідносини регулювались нормами Закону № 606-XIV; по друге, обтяження предмета іпотеки зареєстровано 12.08.2012р. (іпотекодержатель ТОВ «Кей-Колект»), тобто значно пізніше, ніж накладено арешт, відтак відповідач не повинен був на виконання ч. 4 ст. 63 Закону № 606-XIV повідомляти про накладення арешту ТОВ «Кей-Колект», враховуючи, що останнє на час накладення арешту не набуло права вимоги за договорами споживчого кредиту та іпотечним договором щодо такого майна. Крім того, переважне право позивача на спірну квартиру в порядку цивільного судочинства не доведено та належними доказами не підтверджено.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відтак, приймаючи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши докази наявні в матеріалах справи та приписи чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю Кей-Колект є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71, 86, 94, 128, 159-164, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову товариства з обмеженою відповідальністю Кей-Колект до Київського відділу Державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3 про зобовязання звільнити з-під арешту та зняття заборони на відчуження,- відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя: Г.П. Самойлюк