Справа № 820/1765/17
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2017-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2017 р. № 820/1765/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді - Заічко О.В.,

при секретареві судового засідання - Мараєвій О.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, третя особа Управління внутрішньої безпеки в Харківській області Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про скасування наказу, поновлення на посаді ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить суд: скасувати наказ відповідача від 27.01.2017 № 19 о/с, яким звільнено позивача - державного службовця 7 рангу з посади головного спеціаліста відділу оперативного забезпечення Управління внутрішньої безпеки в Харківській області Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України з 28.01.2017; поновити позивача на роботі в органах Національної поліції України в Харківській області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказ про його звільнення є незаконним та порушує його права, свободи та інтереси, що потребує судового захисту, оскільки відповідачем було порушено порядок звільнення працівника за скороченням штатів в контексті незапропонування йому іншої посади та наявності низки інших порушень.

У судове засідання позивач не прибув, надав клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, надав заперечення на позов в яких зазначив, що позивачем було пропущено строк звернення до суду, а спірний наказ прийнято в межах та у спосіб, передбачений чинним законодавством.

Представник третьої особи у судове засідання не прибув, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи.

Суд, на підставі ч.6 ст. 128 КАС України, вважає можливим розглянути вказану справу в порядку письмового провадження.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст. 41 КАС України.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступне.

Так, щодо строків звернення до суду з зазначеним позовом,

Приписами ч. 3 статті 99 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Судом встановлено, що предметом позову в даній справі є оскарження наказу відповідача від 27.01.2017 № 19 о/с про звільнення позивача з посади з 28.01.2017 р.

З розписки за підписом ОСОБА_1, належним чином завірена копія якої міститься у справі встановлено, що вказаний наказ ним було отримано 08.02.2017 р.

Враховуючи те, що вказані вимоги пов'язані зі звільненням з публічної служби, позивач мав би звернутися до суду з позовом в межах встановленого місячного строку, з моменту коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Таким чином, судом встановлено, що позивач дізнався про обставини, з якими пов'язував порушення своїх прав 08.02.2017 р. та у спірних правовідносинах право на звернення до адміністративного суду, в силу приписів ч. 3 ст. 99 КАС України, мав реалізувати до 09.03.2017 р.

Між тим, з даним адміністративним позовом позивач звернувся 27.04.2017 р., згідно штампу вхідної кореспонденції на адміністративному позові, тобто за межами встановленого законом строку.

Позивачем було подано пояснення з доказами, дослідивши які, суд приходить до висновку, що строк звернення до суду, унормований ч. 3 ст. 99 КАС України, позивачем пропущено з поважних причин з огляду на наступне.

Так, позивачем було укладено 10.02.2017 року договір про надання правової допомоги з адвокатом Бєзяєвим А.А., яким не було подано від імені позивача відповідний позов до суду, тобто не виконано належним чином умови договору, у зв'язку з чим, позивач 18.04.2017 р. відмовився від його послуг та за результатами пошуку фахівця в галузі права уклав відповідний договір з ПП "Правовий Центр Довіра" 20.04.2017 р. та 27.04.2017 р. було подано зазначений позов.

Тобто, позивач пропустив місячний строк звернення до суду з незалежних від нього обставин.

Розглядаючи вказану справу по суті судом встановлено наступне.

Наказом Департаменту ВБ Національної поліції України від 08.04.2016 року № 50 о/с «По особовому складу» позивача, як такого, що успішно пройшов стажування, призначено на посаду головного спеціаліста відділу оперативного забезпечення Управління внутрішньої безпеки в Харківській області Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України ( а.с.48).

Наказом Національної поліції від 24.11.2016 року №1214 «Про організаційно - штатні зміни в ДВБ Національної поліції України», реорганізовано відділ оперативного забезпечення Управління внутрішньої безпеки в Харківській області Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України шляхом скорочення всіх посад ( а.с.50-51).

Наказом Національної поліції від 27.12.2016 року №1376, зокрема, скорочено посаду категорії державного службовця головного спеціаліста відділу оперативного забезпечення Управління внутрішньої безпеки в Харківській області Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України та введено аналогічну посаду категорії «середній склад поліції». (а.с.52).

Позивачем 28.11.2016 р. підписано попередження про наступне вивільнення відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України у зв'язку з організаційно - штатними змінами згідно з наказом Національної поліції від 24.11.2016 року №1214 «Про організаційно - штатні зміни в ДВБ Національної поліції України» ( а.с.167).

Наказом відповідача від 28.11.2016 р. № 194 о/с позивачеві було надано відпустку 28.11.2016 року по 11.01.2017 р. ( а.с.49).

27.01.2017 року ДВБ НП України видано наказ №19 о/с, яким за пп.4 п.1 ст.83 та пп.1 п.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» звільнено ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу оперативного забезпечення Управління внутрішньої безпеки в Харківській області Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України ( а.с.53).

Підставою для звільнення Позивача був наказ Національної поліції від 24.11.2016 року №1214 «Про зміни у штатах департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України».

Позивач був ознайомлений з наказом про його звільнення 08.02.2017 р. ( а.с.58).

З даним наказом про звільнення позивач не погодився та звернувся до суду з позовною заявою, оскільки вважав, що такий видано з численними порушеннями норм законодавства.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступними приписами норм чинного законодавства та зазначає, що у даному випадку, поряд з нормами спеціального законодавства, повинні застосовуватись також загальні норми.

Так, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 05.03.2012 у справі №21-42а12.

Згідно до ч. 2 ст. 161 КАС України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Крім того, листом Вищого адміністративного суду України від 26.05.2010 року № 753/11/13-10 "Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби" зазначено, що під час вирішення спорів зазначеної категорії пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Державна служба припиняється, в силу п.4 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу», за ініціативою суб'єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Підставою для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі ( п.1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу»).

Згідно ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» процедура вивільнення державних службовців на підставі п. 1 ч.1 цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку відбуття змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За наявності даних обставин розірвання трудового договору проводиться з обов'язковим додержанням передбаченого статтею 49-2 КЗпП України порядку вивільнення працівників, відповідно до якого вони попереджаються про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці. Одночасно роботодавець пропонує працівникові роботу на тому ж підприємстві, в тій самій установі, організації за відповідною професією чи спеціальністю, а за відсутності роботи - іншу. При вивільненні працівника враховується його переважне право й перевага перед іншими у залишенні на роботі.

При цьому, звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України може мати місце, згідно до роз'яснень пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9, якщо дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, додержання власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, за наявності доказів щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника без його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до вимог ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Беручи до уваги встановлені судом обставини та зазначені нормативні положення, суд дійшов висновку, що в рамках спірних правовідносин відповідачем було порушено процедуру звільнення позивача що виразилось у наступному.

По-перше, позивачем 28.11.2016 р. підписано попередження про наступне вивільнення відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України у зв'язку з організаційно - штатними змінами згідно з наказом Національної поліції від 24.11.2016 року №1214 «Про організаційно - штатні зміни в ДВБ Національної поліції України», проте, у попередженні не вказано, якою посадовою особою відповідача та коли саме зазначене попередження було оголошене.

По-друге, в ході розгляду справи встановлено, що відповідачем не було запропоновано позивачеві іншої посади державного службовця та виявлення наявності в останнього переважного права на залишення на роботі, доказів протилежного суду не надано.

Посилання відповідача на відсутність вакантних посад державних службовців, які могли б бути запропоновані позивачеві, про що суду надано відповідну довідку ВКЗ ( а.с.168), суд відхиляє, оскільки відповідачем не зазначено та не надано жодних первинних документів, на підставі яких вказана довідка була складена, отже, остання не відповідає критерію належності та допустимості доказів.

Твердження відповідача ( викладені в запереченнях) щодо правомірності звільнення позивача, у тому числі, через неподання ним жодних звернень про призначення на посаду суд відхиляє, оскільки такі могли б бути ним надані виключно в разі запропонування роботодавцем іншої посади.

По-третє, як вже зазначалось вище, підставою прийняття спірного наказу став наказ Національної поліції від 24.11.2016 року №1214 «Про організаційно - штатні зміни в ДВБ Національної поліції України», яким скорочено всі посади, водночас, чітке визначення про скорочення саме посади категорії державного службовця ( в даному випадку, головного спеціаліста відділу оперативного забезпечення Управління внутрішньої безпеки в Харківській області Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, яку обіймав позивач) та введення аналогічної посади категорії «середній склад поліції» містить інший наказ - наказ Національної поліції від 27.12.2016 року №1376, який не вказано в якості підстави звільнення ОСОБА_1, хоча останнього звільнено саме в порядку Закону України "Про Державну службу".

Крім того, за факту скорочення посад в УВБ в Харківській області та введення посад з іншими найменуваннями відділів у складі поліції, відповідачем такі посади в нових відділах позивачеві також не пропонувались та не з'ясовувалась відповідність ОСОБА_1 останнім у розрізі пропозиції проходження відповідної атестації, доказів протилежного суду не надано, хоча, в аналогічних правовідносинах, які розглядались в межах справи № 820/6846/16 за позовом ОСОБА_3 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про скасування наказу та поновлення на посаді постанова у якій, згідно відомостей автоматизованої системи "Діловодство спеціалізованого суду" набрала законної сили, судом було встановлено, що ОСОБА_3, як державному службовцю, посада якого скорочувалась, було запропоновано аналогічну посаду у складі поліції.

Крім того, відповідачем не надано доказів ознайомлення позивача з наказами №1214 та №1376.

Таким чином, відповідачем надано, а позивачем підписано 28.11.2016 р. попередження про вивільнення на підставі наказу від 24.11.2016 року №1214 щодо його посади головного спеціаліста відділу оперативного забезпечення Управління внутрішньої безпеки в Харківській області Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, яка фактично скорочувалась пізніше, а саме: 27.12.2016 року , на підставі іншого наказу - від 27.12.2016 року №1376.

Тобто, попередження 28.11.2016 р. оголошувалось відносно подій ( саме скорочення посади державного службовця головного спеціаліста відділу оперативного забезпечення Управління внутрішньої безпеки в Харківській області Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України), щодо яких ще не було прийнято конкретного рішення, вказане рішення - наказ №1376 датований 27.12.2016 року.

По - четверте, щодо строків звільнення позивача.

Як вже зазначалось вище, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці ( ст. 49-2 КЗпП України), попередження про вивільнення позивачем було підписане 28.11.2017 р., а звільнено його з посади відбулось 27.01.2017 року, тобто з недодержанням відповідного строку.

Та, взагалі, у спірних правовідносинах у зв'язку з розходженням фактично ухвалених рішень - наказів Національної поліції про зміни у штатах, як підстави, та звільнення позивача - як наслідок, на переконання суду, відповідний двомісячний строк відповідачем не могло бути додержано у жодному випадку.

По - п'яте, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, з розписки, копія якої досліджувалась судом, вбачається, що позивач, якого було звільнено з посади наказом від 27.01.2017 р., отримав копію вказаного наказу та трудову книжку лише 08.02.2017 р., тобто після спливу більш як тижневого строку, що є порушенням ст. 47. Кодексу законів про працю України.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що наказ Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 27.01.2017 року № 19 о/с, яким звільнено ОСОБА_1 - державного службовця 7 рангу з посади головного спеціаліста відділу оперативного забезпечення Управління внутрішньої безпеки в Харківській області Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України з 28.01.2017 року прийнятий з численними порушеннями чинного законодавства, а тому, останній підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на посаді.

Також, суд акцентує увагу, що в силу положень ч.2 ст.11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Слід зазначити, що позивачем заявлено позовну вимогу про поновлення на посаді без зазначення часу, з якої саме дати він просить про вказане, а тому, у даному аспекті суд, скасовуючи наказ про звільнення позивача, виходить за межі позовних вимог та поновлює позивача саме з тієї дати, коли його було звільнено, тобто, з 28.01.2017 року.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Крім того, постанову суду в частині поновлення позивача на посаді головного спеціаліста відділу оперативного забезпечення Управління внутрішньої безпеки в Харківській області Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України з 28.01.2017 року слід звернути до негайного виконання відповідно до пункту 3 частини першої статті 256 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 160-163, 167, 186, 254, 256 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, третя особа Управління внутрішньої безпеки в Харківській області Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про скасування наказу, поновлення на посаді - задовольнити.

Скасувати наказ Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 27.01.2017 року № 19 о/с, яким звільнено ОСОБА_1 - державного службовця 7 рангу з посади головного спеціаліста відділу оперативного забезпечення Управління внутрішньої безпеки в Харківській області Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України з 28.01.2017 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу оперативного забезпечення Управління внутрішньої безпеки в Харківській області Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України з 28.01.2017 року.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу оперативного забезпечення Управління внутрішньої безпеки в Харківській області Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України з 28.01.2017 року.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Заічко О.В.