Справа № 554/7118/17
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2017-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 р.Справа № 554/7118/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: П'янової Я.В.

Суддів: Чалого І.С. , Зеленського В.В.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О. Касян В. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на постанову Октябрського районного суду м. Полтава від 03.11.2017р. по справі № 554/7118/17

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області , Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області

третя особа: Полтавське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області

про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернувся до Октябрського районного суду м. Полтава з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (далі - відповідач 1), Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (далі - відповідач 2), третя особа: Полтавське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області, в якому просив визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про закінчення виконавчого провадження ВП №39582866 від 06.09.2017 року.

Постановою Октябрського районного суду м. Полтава від 03.11.2017 р. адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано протиправною та скасовано постанову відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про закінчення виконавчого провадження ВП №39582866 від 06.09.2017 року.

Не погодившись з прийнятою постановою, Полтавське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання 07.12.2017 року за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.08.2013 року Октябрським районним судом м. Полтави видано виконавчий лист №1622/3903/2012, яким зобов'язано УПФУ Октябрського району м. Полтави поновити з 01.11.2011 року по 31.03.2012 року нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії відповідно до постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 04.02.2010 року.

На підставі зазначеного виконавчого листа відділом примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області відкрито виконавче провадження ВП 39582866.

У зв'язку з невиконанням рішення суду, Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, відповідно до вимог статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», постановами від 14.03.2017 року та від 25.04.2017 року двічі накладено штраф на боржника в сумі 5100,00 грн. та 10200,00 грн. відповідно. Також, до Головного управління Національної поліції в Полтавській області 26.04.2017 року направлено повідомлення про вчинення посадовими особами юридичної особи-боржника кримінального правопорушення.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 26.05.2017 року по справі № 1622/3903/2012 відмовлено у задоволенні подання державного виконавця про зміну способу та порядку виконання рішення суду.

На підставі п. 11 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" 06.09.2017 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Дрібною Ю.А. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (а. с. 5).

Не погоджуючись з зазначеною постановою відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку закінчення виконавчого провадження є фактично відмовою у виконанні судового рішення, а тому оскаржувана постанова є передчасною, протиправною і такою, що підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, урегульовано нормами Закону України "Про виконавче провадження" .

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ч.1 ст.5 України "Про виконавче провадження").

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України "Про виконавче провадження" державною виконавчою службою підлягають виконанню такі виконавчі документи, як, зокрема, виконавчі листи, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Як вбачається з матеріалів справи, постанова про закінчення виконавчого провадження від 06.09.2017 року за виконавчим листом № 1622/3903/2012, виданим 28.08.2013 року Октябрським районним судом м. Полтави, винесена на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження".

Так, пункт 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає в якості однієї з підстав закриття виконавчого провадження: надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

В свою чергу, відповідно до ст.10 Закону України «Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Отже, перелік заходів примусового виконання рішень не є вичерпним.

Нездійснення боржником дій по виконанню рішення зобов'язального характеру не звільняє державного виконавця від покладеного на нього обов'язку вживати всіх передбачених законом заходів для примусового виконання такого рішення, при цьому, накладення штрафів та внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам є лише заходами відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа.

В свою чергу, в процесі виконання виконавчого листа №1622/3903/2012 від 28.08.2013 року державним виконавцем не було вчинено всіх залежних від нього дій та не надано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанцій належних і допустимих доказів неможливості його виконання.

Разом з тим, відповідно до постанови державного виконавця від 06.09.2017 року виконавче провадження було закінчено не у зв'язку з поверненням виконавчого документу до суду та неможливістю виконати рішення без участі боржника, як передбачено п.11 ч.1 ст.39 та ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у зв'язку із вжиттям державним виконавцем всіх заходів примусового виконання рішення суду.

Частина 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає наслідком закінчення виконавчого провадження те, що воно не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, оскаржувана постанова від 06.09.2017 року фактично позбавляє позивача права на його майно.

Колегія суддів вважає, що порушено право позивача на обов'язкове виконання судового рішення, гарантоване ст. 124 Конституції України, та на соціальний захист, гарантоване ст. 46 Конституції України.

В апеляційній скарзі Полтавське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області посилається на те, що Управлінням було поновлено з 01.11.2011 р. по 31.03.2012 р. нарахування пенсії ОСОБА_1 відповідно до постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 04.02.2010 р., про що було повідомлено відповідний орган ДВС з наданням копії розпорядження. Проте, виплата пенсій та інших платежів Управлінням здійснюються виключно у межах фінансових ресурсів, виділених Пенсійним фондом України.

Колегія суддів не приймає до уваги зазначені доводи, оскільки Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено підстав для закінчення виконавчого провадження з підстав відсутності фінансування.

За приписами ч.1 та 2 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі -Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 19 Конвенції для забезпечення дотримання державами-учасницями Конвенції взятих на себе зобов'язань за Конвенцією та протоколами до неї створюється Європейський суд з прав людини.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов'язків цивільного характеру. У справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов'язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 15 жовтня 2009 року по справі "Комнацький проти України" зазначив, що держава повинна забезпечити гарантії, передбачені Конвенцією, і що протиріччя між органами місцевої влади не повинні вплинути на права заявника, гарантовані Конвенцією (від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 "Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод").

Також, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 29.06.2004 року у справі "Півень проти України", державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням.

Таким чином, колегія суддів зауважує на те, що відсутність коштів у боржника чи у держави на виконання взятих на себе зобов'язань, не звільняє боржника від виконання рішення суду, та не є обставиною, яка ускладнює його виконання.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки в даному випадку постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження не відповідає вимогам п. 11 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження", так як фактичного виконання і в повному обсязі постанови суду не досягнуто, закінчення виконавчого провадження є фактично відмовою у виконанні судового рішення, а отже, оскаржувана постанова прийнята передчасно.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують з підстав, наведених вище.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції підтверджує, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області залишити без задоволення.

Постанову Октябрського районного суду м. Полтава від 03.11.2017р. по справі № 554/7118/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Пянова Я.В.
Судді Чалий І.С. Зеленський В.В.
Повний текст ухвали виготовлений 12.12.2017 р.