Справа № 826/438/16
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2017-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 грудня 2017 року № 826/438/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Катющенка В.П., суддів: Кармазіна О.А., Скочок Т.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до про Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 16.09.2015 № 1122-то "Про звільнення ОСОБА_1.";

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 16.09.2015 № 148-к "Про оголошення наказу" про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади заступника начальника Головного управління Держгеокадастру у Київській області;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Держгеокадастру у Київській області з 16.09.2015 та внести відповідні зміни до його трудової книжки;

- стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Київській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме з 16.06.2015 по дату винесення судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що його призначення на посаду заступника начальника Головного управління Держгеокадастру у Київській області відбулось за умови незаконного вимагання від нього, під адміністративним тиском написання заяви про звільнення за угодою сторін без зазначення дати такого звільнення. У подальшому така заява була використана відповідачами без відома позивача, що стало наслідком прийняття оскаржуваних наказів. На переконання позивача, обов'язковою умовою звільнення працівника за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів по працю України - є домовленість сторін, у тому числі і про дату звільнення. Зазначив, що не висловлював наміру звільнення та не погоджував умов такого звільнення з роботодавцем, що підтверджується відсутністю як дати підписання заяви, що слугувала підставою для прийняття оскаржуваних наказів, так і дати звільнення з займаної посади. За таких підстав вважає, що спірні накази є протиправними та підлягають скасуванню.

Ухвалою суду від 23.10.2017 прийнято до свого провадження адміністративну справу № 826/438/16, визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду ОСОБА_1 та призначено справу до судового розгляду колегією у складі трьох суддів у судове засідання на 22 листопада 2017 року.

У судовому засіданні 22 листопада 2017 року позивач підтримав позовні вимоги та просив суд позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях. Наголошував на тому, що у 2015 році у більшості державних установах при прийнятті осіб на роботу вимагали одночасне подання заяв про звільнення без зазначення дати. Зазначив, що вказані обставини набули широкого розголосу у засобах масової інформації.

Представник відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Київській області у судовому засіданні 22 листопада 2017 року заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити у задоволенні позову. Пояснила, що звільнення позивача відбулось з чітким дотриманням вимог трудового законодавства.

Представник відповідача - Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у судовому засіданні 22 листопада 2017 року заперечував проти позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях. Пояснив, що позивачем була власноручно написана заява про звільнення, за результатами розгляду якої Держгеокадастром було прийнято відповідний наказ. Зазначив, що чинним законодавством не встановлено форми угоди сторін про припинення трудового договору, а тому така згода може бути виражена як в усній, так і в письмовій формі. Вважає, що у даному випадку взаємні дії позивача і відповідача слід вважати погодженням дати звільнення днем написання заяви, позаяк іншої дати сторони не визначали.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи наведене, в судовому засіданні 22 листопада 2017 суд ухвалив про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення позивача та представників відповідачів, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Наказом Держгеокадастру від 03.06.2015 № 115-то призначено ОСОБА_1 на посаду заступника начальника Головного управління Держгеокадастру у Київській області, як такого, що пройшов стажування на посаді, в порядку переведення з Київської міської державної адміністрації (а.с. 140).

Відповідно до наказу Держгеокадастру від 16.09.2015 № 1122-то звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного управління Держгеокадастру у Київській області за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (а.с. 146).

Зі змісту вказаного наказу вбачається, що останній прийнято на підставі заяви ОСОБА_1

Наказ Держгеокадастру від 16.09.2015 № 1122-то був оголошений наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 16.09.2015 № 148-к (а.с. 145).

Вважаючи протиправним своє звільнення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Спеціальним законодавчим актом у сфері проходження публічної служби є Закон України від 16 грудня 1993 року N 3723-XII "Про державну службу" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу та визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

За змістом частини першої статті 30 Закону України "Про державну службу", крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі: порушення умов реалізації права на державну службу (стаття 4 цього Закону); недотримання пов'язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтями 16 і 16 1 цього Закону; досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби (стаття 23 цього Закону); 4) відставки державних службовців, які займають посади першої або другої категорії (стаття 31 цього Закону); виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню державного службовця на державній службі (стаття 12 цього Закону); відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 цього Закону.

Отже, при звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими Кодексом законів про працю України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені цим Кодексом, якщо інше прямо не визначено спеціальним законом.

Відповідно до статті 5-1 Кодексу законів про працю України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму ВСУ від 01.04.1994 N 4, від 26.10.1995 N 18, від 25.05.1998 N 15) роз'яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є:

1) підстава припинення трудового договору;

2) строк, з якого договір припиняється.

У даному випадку визначення дати звільнення за згодою сторін є обов'язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. У свою чергу, відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

Дослідивши наявну в матеріалах справи заяву ОСОБА_1 про звільнення його з займаної посади за угодою сторін, вбачається, що вказана заява не містить ні дати її написання, ні вказівки на дату звільнення позивача, ні волевиявлення (пропозиції) останнього на визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати. Вказана заява також не містить резолюції посадової особи уповноваженого органу (ас.. 67).

Встановлені обставини свідчать про відсутність повної згоди сторін на звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

Суд не приймає до уваги доводи Держгеокадастру про те, що датою звільнення слід вважати дату реєстрації заяви, оскільки наведені твердження відповідача самі по собі свідчать про відсутність конкретної угоди між працівником та роботодавцем з цього питання, оскільки визначення дати звільнення трактувалося роботодавцем самостійно на власний розсуд, що суперечить розумінню звільнення за угодою сторін згідно чинного законодавства.

Також слід зазначити, що відповідачами не надано будь-яких обґрунтувань стосовно того, яким чином заява ОСОБА_1 надійшла 16.09.2015 до Держгеокадастру, в той час як позивач наполягав, що він взагалі не подавав такої заяви 16.09.2015.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України та пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", саме суб'єкт призначення, який є роботодавцем, повинен довести, що звільнення працівника відбулося без порушення законодавства про працю.

У постанові від 26.10.2016 у справі №6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за угодою сторін, суди повинні з'ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою та чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

З матеріалів справи та пояснень представників відповідачів неможливо встановити дату та спосіб досягнення між позивачем та суб'єктом призначення взаємної домовленості про звільнення в певний строк.

У свою чергу, позивач стверджує, що з його сторони було відсутнє дійсне волевиявлення на припинення трудових відносин з Держгеокадастром та звільнення з посади заступника начальника Головного управління Держгеокадастру у Київській області.

Встановлені обставини, на думку суду, свідчать про відсутність між позивачем та роботодавцем - Держгеокадастром взаємної домовленості щодо звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України та відсутність у відповідача правових підстав для звільнення позивача за угодою сторін.

Враховуючи наведене вище у сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 16.09.2015 № 1122-то "Про звільнення ОСОБА_1.".

Оскільки суд дійшов висновку про протиправність наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 16.09.2015 № 1122-то "Про звільнення ОСОБА_1.", наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 16.09.2015 № 148-к, яким було оголошено наказ від 16.09.2015 № 1122-то, також підлягає скасуванню.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді заступника начальника Головного управління Держгеокадастру у Київській області з 17 вересня 2015 року.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання відповідача внести відповідні зміни до трудової книжки ОСОБА_1, з огляду на наступне.

Пунктом 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року N 58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, встановлено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Відповідно до пункту 2.4 зазначеної Інструкції, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Крім того, пунктом 2.10 вказаної Інструкції встановлено порядок визнання недійсними записів про звільнення і переведення, відповідно до якого у графі 4 трудової книжки в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення.

Враховуючи, що внесення змін до трудової книжки позивача можливо лише після видачі Держгеокадастром наказу про поновлення позивача на роботі, суд вважає, що в цій частині позовні вимоги є передчасними та задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В даному випадку заява про поновлення на роботі, що підтверджується матеріалами справи, розглядається більше одного року не з вини працівника, а тому виплата середнього заробітку підлягає за весь час вимушеного прогулу.

Так, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону "Про оплату праці" за правилами, передбаченим Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).

З пункту 5 Порядку вбачається, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку).

Згідно довідки Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 20.11.2017 № 32-10-0.5-17357/2-17, у липні 2015 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плата в сумі 3704,39 грн, у серпні 2015 року - 3550,05 грн.

Обраховуючи розмір середньоденної заробітної плати, суд виходив з наступного розрахунку: 7254,44 грн (заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні)/33 (фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні) = 219,83 грн.

Весь час вимушеного прогулу з 17.09.2015 по 11.12.2017 становить 560 робочих днів.

Таким чином, за весь час вимушеного прогулу на користь позивача підлягає стягненню з відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Київській області 123104,80 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу (560х219,83 грн=123104,80 грн).

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Згідно частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Керуючись статтями 69-71, 86, 94, 158-163, 167, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 16.09.2015 № 1122-то "Про звільнення ОСОБА_1.".

Скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 16.09.2015 № 148-к "Про оголошення наказу".

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Держгеокадастру у Київській області з 17 вересня 2015 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ід. номер НОМЕР_1) з Головного управління Держгеокадастру у Київській області (ід. код 39817550) 123104,80 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Держгеокадастру у Київській області з 17 вересня 2015 року та стягнення на його користь з Головного управління Держгеокадастру у Київській області середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.П. Катющенко

Судді О.А. Кармазін

Т.О. Скочок