Справа № 308/10156/17
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2017-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 рокуЛьвів№ 876/11249/17

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.

суддів: Гулида Р.М., Кузьмича С.М.

при секретарі судового засідання: Дутка І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу громадянина Республіки Ємен ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.10.2017 року у справі за позовом Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Республіки Ємен ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, про примусове видворення,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до громадянина Республіки Ємен ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, про примусове видворення.

Позивач позовні вимоги мотивував тим, що 11.10.2017 року громадянин Республіки Ємен ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, був виявлений та затриманий прикордонним нарядом від відділу прикордонної служби «Ужгород» на напрямку 284 прикордонного знаку в 3000 км. від лінії державного кордону, який у складі групи осіб мав намір незаконно перетнути кордон з України в Словаччину. Документи, що посвідчують особу у останнього відсутні. Обставини прибуття на територію України прикордонному загону не відомі, від надання пояснень відповідач відмовився. Вказує, що відповідач знаючи про можливість легально в'їхати до України чи в іншу Європейську країну, вирішив вибрати найбільш легкий та незаконний спосіб, своїми діями грубо та свідомо порушив законодавство України. Оскільки документів, які б надавали право відповідачеві офіційно перебувати в Україні немає, українською мовою відповідач не володіє, родичів на території України, які могли б надати йому допомогу у поверненні до країни походження, а також коштів достатніх для повернення до країни походження, або внесення застави немає, даний громадянин не в змозі самостійно залишити територію України. Відтак, у відповідача відсутні законні підстави для перебування на території України, позивач звернувся до суду з даним позовом. Просив позов задоволити.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.10.2017 року адміністративний позов задоволено. Примусово видворено громадянина Республіки Ємен ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі території України.

Постанову суду першої інстанції оскаржив громадянин Республіки Ємен ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою у задоволені адміністративного позову відмовити.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 41 КАС України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім, випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухваленим відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.10.2017 року громадянин Ємена ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, був виявлений та затриманий прикордонним нарядом від відділу прикордонної служби «Ужгород» на напрямку 284 прикордонного знаку в 3000 км. від лінії державного кордону, який у складі групи осіб мав намір незаконно перетнути кордон з України в Словаччину.

Документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування відповідача на території України у нього відсутні.

Зазначив, що на територію України потрапив незаконним шляхом з території РФ.

Судовою колегією апеляційного суду встановлено, що він не має роботи та джерела доходів, родинних зв'язків, а також достатнього фінансового забезпечення його проживання в Україні та для виїзду за межі України, а також документів, які б надавали йому таке право.

Відповідно до п. 14 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Згідно ч. 1 статті 23 розділу III Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» , нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 стаття 9 розділу II Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Частиною 1 ст.15, ст.22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що в'їзд в Україну та виїзд з України здійснюється: іноземців та осіб без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в'їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України; іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, мають право у встановленому порядку вільно залишити територію України, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 14 ч.1 ст.1 Закону "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до ч.2,3 ст.25 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства » іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов'язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв'язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Згідно ч.1 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» органи охорони державного кордону, стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання такого рішення.

Частиною 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Аналіз наведених правових норм дає підстави зрозуміти, що відповідач, який без законних підстав перебуває на території України, не має достатнього матеріального забезпечення та документів для того, щоб виїхати з України, він ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, а отже підлягає видворенню в силу вищенаведених вимог ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Судовою колегією апеляційного суду встановлено, що відповідач - громадянин Республіки Ємен ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, незаконно перебуває на території України, родичів на території України, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження, та достатніх коштів для повернення до країни походження не має, працевлаштуватись на території України не має змоги.

Оскільки гр. Республіки Ємен ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є іноземцем який в Україні перебуває незаконно, а саме: відсутність у нього документів, які б надавали право на перетин кордону для виїзду з території України; відсутність документів, на право перебування на території України; відсутність на території України родинних зв'язків; особливо, відсутність дозволу на працевлаштування, постійного місця проживання та законного джерела отримання коштів, то, зазначений перелік факторів суттєво впливає на дотримання іноземцем умов існування в суспільстві без порушення законодавства.

Згідно ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Статтею 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997 року, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в»їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в»їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон) визначено випадки коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені у ст. 26 Закону.

Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров»я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України.

Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відтак, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Обов'язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.

Як видно з матеріалів справи, вимоги наведеного закону в даному випадку дотримані, рішення про примусове повернення відповідача прийнято, також наявні обґрунтовані підставі вважати, що відповідач може ухилятися від виконання рішення про примусове повернення з території України, зокрема, це через відсутність коштів на придбання проїзного документа та відсутність на території України близьких або знайомих йому людей які б могли допомогти йому у придбанні такого, що унеможливило самостійно залишити територію України,

Підстави, які б стали перешкодою для видворення відповідача за межі території України (ст. 31 Закону) відсутні.

Згідно пункту 164 глави 5 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особи, які вимушені покинути країну походження через внутрішні та міжнародні конфлікти, зазвичай не кваліфікуються як біженці за Конвенцією 1951 року і Протоколом 1967 року. Пунктом 65 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що переслідування зазвичай відносяться до дій влади країни.

Апеляційний суд звертає увагу, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, пов'язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 вищевказаного Закону.

Завдана особі шкода має бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати нею свободи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як то визначено пунктом 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців), або з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU.

Згідно змісту Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців в країнах, де військова служба є обов'язковою, факт ухилення від цього обов'язку або непокора найчастіше вважається порушенням, яке карається законом. Покарання відрізняються в залежності від країни і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування. Побоювання переслідування або покарання за ухилення від призову самі по собі не є обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідування (пункт 167). Зрозуміло, що особа не є біженцем, якщо єдиною причиною ухилення від військової служби є його відраза до служби або страх приймати участь в бою (пункт 168). Особа, яка ухиляється від призову може розглядатися як біженець, якщо вона зможе довести, що за вчинене військове правопорушення вона піддалася би надмірному покаранню з причини її належності до конкретної раси, релігії, належності до певної соціальної групи або за політичні переконання (пункт 169).

Таким чином позивач не навів доказів, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Фактів, що відповідач був об'єктом переслідувань як на момент перебування на території країни походження, так і на момент його затримання , наявність прямих загроз такого переслідування через політичні погляди, також не встановлено. Відомості, які надав позивач, носять виключно загальний характер та не підтверджують наявність переслідувань відносно нього.

Відповідач зазначив, що не належить до жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації, що не дає підстав для виділення його до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди у Ємені.

Ситуація військового конфлікту у Ємені та масові порушення прав людини підтверджені міжнародною спільнотою, однак, при аналізі підстав отримання додаткового захисту слід аналізувати також можливість внутрішнього переміщення або отримання захисту в сусідніх країнах, причини довгострокового перебування іноземця в іншій країні, причини звернення за захистом, не маючи планів повернення на Батьківщину тощо.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв'язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування постанови суду першої інстанції.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 160 ч. 3, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Ємен ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.10.2017 року у справі №308/10156/17 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. З. Улицький
судді Р. М. Гулид
С. М. Кузьмич

Повний текст судового рішення виготовлено 11.12.2017 року