Справа № 127/19267/17
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2017-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/19267/17

Головуючий у 1-й інстанції: Гриневич В.С.

Суддя-доповідач: Сторчак В. Ю.

06 грудня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Ватаманюка Р.В. Мельник-Томенко Ж. М. ,

за участю секретаря судового засідання: Аніщенко А.О.,

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Кундеуса Станіслава Ігоровича

представника відповідача: Лірника Івана Івановича

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Вінницької міської ради, Виконавчого комітету Вінницької міської ради, Департаменту комунального господарства та благоустрою Вінницької міської ради про визнання протиправними і скасування рішень суб'єктів владних повноважень та зобов'язання відповідачів прийняти рішення і вчинити певні дії по усуненню порушень прав і свобод людини і громадянина та інтересів позивача,

В С Т А Н О В И В :

В вересні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Вінницької міської ради, Виконавчого комітету Вінницької міської ради, Департаменту комунального господарства та благоустрою Вінницької міської ради про визнання протиправними і скасування рішень суб'єктів владних повноважень та зобов'язання відповідачів прийняти рішення і вчинити певні дії по усуненню порушень прав і свобод людини і громадянина та інтересів позивача.

Ухвалою Вінницького міського суду від 27 жовтня 2017 року відмовлено у відкритті провадження у справі щодо частини позовних вимог, відповідно до пункту 1 частини першої статті 109 КАС України, в іншій частині адміністративний позов залишено без руху, з підстав невідповідності пункту 4 частини першої статті 106 КАС України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції від 27 жовтня 2017 року та прийняти нове рішення, яким направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі та просив її задовольнити.

Представники відповідача заперечували щодо задоволення апеляційної скарги та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи із наступного.

Відмовляючи в відкритті провадження у справі в частині позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування рішення відповідачів, суб'єктів владних повноважень, тобто рішення 11 сесії 7 скликання Вінницької міської ради №422 від 30 вересня 2016 року «Про затвердження проектів землеустрою, передачу земельних ділянок в постійне користування, оренду, поновлення терміну дії договорів оренди»-в частині визначеній додатком № 2 до цього рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що даний спір, не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції та надаючи правову оцінку обставинам справи в межах апеляційної скарги, вказує на слідуюче.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з частиною другою статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

При цьому, при визначенні юрисдикції справи необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб'єктного складу сторін, предмету спірних правовідносин.

Статтею 17 КАС України до компетенції адміністративних судів віднесено спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

З огляду на положення статей 3, 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цього суб'єкта, відповідно прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Таким чином, до адміністративних відносяться ті справи, що виникають зі спорів в публічно-правових відносинах, що стосується тих відносин, в яких один із його учасників- суб'єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Між тим, визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. В цьому випадку спір носитиме приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Як видно з матеріалів справи, відповідачами по справі є суб'єкти владних повноважень органу місцевого самоврядування.

Разом з тим, з пункту 3 додатку 2 до оспорюваного позивачем рішення 11 сесії 7 скликання Вінницької міської ради №422 від 30 вересня 2016 року «Про затвердження проектів землеустрою, передачу земельних ділянок в постійне користування, оренду, поновлення терміну дії договорів оренди» вбачається, що Вінницькою міською радою вирішено передати Департаменту комунального господарства та благоустрою Вінницької міської ради в постійне користування земельну ділянку площею 36,4731 га, кадастровий номер НОМЕР_1, для будівництва та обслуговування будівель закладів комунального обслуговування, за адресою: АДРЕСА_1, за рахунок земель комунальної власності.

Отже в даному випадку спір між сторонами виник не у зв'язку із реалізацією відповідачами владних управлінських функцій, оскільки стосується виключно права користування земельною ділянкою Департаментом комунального господарства та благоустрою Вінницької міської ради.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

За правилами частини першої статті 116 Земельного Кодексу України (далі ЗК України) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За статтею 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності (ч.1 ст.83 ЗК України).

Статтею 80 ЗК України установлено, що самостійними суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування,-на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади,-на землі державної власності.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказав, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

З урахуванням такого висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення ст. 11 ЦК України, статей 116, 122 ЗК України, в зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

Відповідно до Постанови Верховного суду України від 16 грудня 2015 року №6-2510ц15, колегія суддів Судової палати дійшла висновку, що рішення субєкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та предявлятися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою предявлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення субєкта владних повноважень

Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави вважати, що рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним-розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2510ц15).

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вищевказані правовідносини, які виникли між сторонами, ґрунтуються на вимогах цивільного законодавства, тому даний спір є цивільно-правовим та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а відтак, судом першої інстанції було правильно застосовано норми процесуального права та прийнято вірне рішення про відмову в провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 109 КАС України.

Стосовно позовної вимоги щодо зобов'язання відповідачів суб'єктів владних повноважень прийняти рішення і вчинити певні дії по усуненню порушень прав та свобод людини і громадянина, а також інтересів позивачів від будь-який протиправних дій в подальшому по влаштуванню кладовища по АДРЕСА_1 то суд першої інстанції дійшов висновку про залишення позову в цій частині без руху.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції вірним, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 104 КАС України, позов пред'являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції.

Статтею 106 КАС України визначено вимоги до позовної заяви, зокрема згідно пункту 4 частини першої цієї статті у позовній заяві зазначаються: зміст позовних вимог згідно з частинами четвертою і п'ятою статті 105 цього Кодексу і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів,-зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_5 в якості відповідачів зазначено Вінницьку міську раду, Виконавчий комітет Вінницької міської ради та Департамент комунального господарства та благоустрою Вінницької міської ради, а позовні вимоги сформульовано про зобов'язання відповідачів субєктів владних повноважень прийняти рішення і вчинити певні дії по усуненню порушень прав та свобод людини і громадянина, а також інтересів позивачів від будь-який протиправних дій в подальшому по влаштуванню кладовища по АДРЕСА_1.

При цьому, в адміністративному позові, не зазначено, які саме конкретні рішення необхідно прийняти та які саме дії необхідно вчинити відповідачам, якими, на думку позивача, буде відновлено його порушені права.

Також, як видно з вступної частини позовної заяви, позивачем в даній справі є тільки ОСОБА_5, поряд з цим її прохальна частина містить вимогу про усунення порушень прав та свобод та інтересів позивачів, тобто декількох осіб. Про яких саме осіб йдеться та чи має місце в даному випадку порушення їх прав, з матеріалів позову встановити неможливо.

Окрім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, кожен із відповідачів є окремим суб'єктом владних повноважень, і відповідно кожен із них наділений різною компетенцією в сфері правовідносин, що виникають з приводу володіння, користування та розпорядження земельними ділянками з земель комунальної власності, однак в позові не розмежовано вимоги щодо кожного з відповідачів, що суперечить вимогам пункту 4 частини першої статті 106 КАС України.

Частиною першою статті 108 КАС України передбачено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтею 106 Цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення і встановлюється строк, достатній для усунення недоліків.

Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про наявність підстав про залишення позову в цій частині без руху.

Згідно статті 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 199 КАС України, - за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що висновки суду обґрунтовані та відповідають чинному законодавству, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 200 КАС України, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 жовтня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 11 грудня 2017 року.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Ватаманюк Р.В. Мельник-Томенко Ж. М.