Справа № 825/1823/17
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2017-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2017 року Чернігів Справа № 825/1823/17

Чернігівський окружний адміністративний суду у складі:

головуючого судді Житняк Л.О.,

за участі секретаря Стасюк Т.В.,

позивачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Київської області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

09.11.2017 ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим адміністративним позовом до Прокуратури Київської області, в якому просить визнати протиправним і скасувати наказ прокурора Київської області від 11.12.2015 № 2253к про звільнення ОСОБА_1 із посади прокурора прокуратури Вишгородського району Київської області, поновити її на посаді прокурора Вишгородського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач позбавив її гарантованого Конституцією України права на працю, прийнявши наказ про її звільнення з порушеннями процедури та без урахування усіх істотних обставин, необхідних для прийняття такого рішення.

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, та просила їх задовольнити.

Представник Прокуратури Київської області в судове засідання двічі не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Причини неявки суду не повідомив.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення позивачки та з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Впродовж вересня-жовтня 2015 року позивачка ОСОБА_2 брала участь у відкритому конкурсі на зайняття посад керівників місцевих прокуратур та їх заступників, в результаті чого, нею було пройдено 2 етапи конкурсу та набрано 76 балів, з яких 66 балів із знання законодавчої бази та 10 балів із загальних здібностей.

Проте, 11.12.2015 Прокуратурою Київської області було видано наказ №2253к, згідно якого, наказано звільнити молодшого радника юстиції ОСОБА_2 з посади прокурора прокуратури Вишгородського району Київської області на період відпустки ОСОБА_3 для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 14.12.2015 у зв'язку з реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів прокуратури Київської області відповідно до вимог п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру" та п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України.

Одночасно вказано Відділу фінансування та бухгалтерського обліку провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні, враховуючи вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до ст.44 Кодексу законів про працю України.

Як підставу для прийняття вказаного наказу зазначено рейтинговий список Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, наказ Генерального прокурора України від 23.09.2015 №82ш та попередження про звільнення від 01.10.2015.

Вважаючи наказ від 11.12.2015 № 2253к таким, що грубо порушує охоронювані законом права, позивачка звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

При цьому, в судовому засіданні 30.11.2017 було розглянуто клопотання позивачки про поновлення процесуального строку звернення до суду, за результатами якого, причини пропуску процесуального строку звернення до суду у даній справі визнані поважними та позивачці поновлено процесуальний строк звернення до суду із адміністративним позовом про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку.

Так, в силу ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Досліджуючи правомірність дій відповідача при винесенні оскаржуваного наказу, суд враховує, що правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначаються Законом України від 14.10.2014 № 1697 "Про прокуратуру" (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п.9 ст.51 Закону України "Про прокуратуру" прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Згідно ст.60 Закону України "Про прокуратуру" прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо:

- прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п'ятнадцяти днів;

- в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення;

- прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Як було встановлено судом, впродовж вересня-жовтня 2015 року позивачка брала участь у відкритому конкурсі на зайняття посад керівників місцевих прокуратур та їх заступників, в результаті чого, нею було пройдено 2 етапи конкурсу та набрано 76 балів, з яких 66 балів із знання законодавчої бази та 10 балів із загальних здібностей. Доказів на спростування вказаної обставини суду не надано.

Відтак, добір кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури регулюється положеннями ст.28 Закону України "Про прокуратуру", згідно якої добір кандидатів на посаду прокурора здійснюється на конкурсних засадах із числа осіб, які відповідають вимогам, установленим ч.1 та ч.5 ст.27 цього Закону, за результатами кваліфікаційного іспиту, проведеного відповідно до вимог цього Закону. Кожен, хто відповідає встановленим вимогам до кандидата на посаду прокурора, має право звернутися до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів із заявою про участь у доборі кандидатів на посаду прокурора.

Добір кандидатів та їх призначення на посаду прокурора здійснюється в порядку, визначеному цим Законом, та включає: прийняття Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів рішення про проведення добору кандидатів на посаду прокурора, що розміщується на офіційному веб-сайті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та повинно містити виклад передбачених цим Законом вимог, яким має відповідати кандидат на посаду прокурора, а також перелік документів, що подаються до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, і кінцевий термін їх подання; подання особами, які виявили бажання стати прокурором, до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів відповідної заяви та документів, визначених цим Законом; здійснення Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів на основі поданих кандидатами на посаду прокурора документів перевірки відповідності осіб вимогам, установленим до кандидата на посаду прокурора; складання особами, які відповідають установленим вимогам до кандидата на посаду прокурора, кваліфікаційного іспиту; оприлюднення Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів на офіційному веб-сайті списку кандидатів, які успішно склали кваліфікаційний іспит; організацію Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів спеціальної перевірки кандидатів, які успішно склали кваліфікаційний іспит; визначення Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів рейтингу кандидатів на посаду прокурора серед осіб, які успішно склали кваліфікаційний іспит та щодо яких проведено спеціальну перевірку, а також зарахування їх до резерву на заміщення вакантних посад прокурорів; проходження кандидатом на посаду прокурора спеціальної підготовки в Національній академії прокуратури України; оголошення Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів у разі відкриття вакантних посад прокурорів конкурсу на зайняття таких посад серед кандидатів, які перебувають у резерві та пройшли спеціальну підготовку; проведення Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів конкурсу на зайняття вакантних посад прокурорів на основі рейтингу кандидатів; направлення Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів подання керівнику місцевої прокуратури щодо призначення кандидата на посаду прокурора; призначення особи на посаду прокурора; складення особою присяги прокурора (ст.29 Закону України "Про прокуратуру").

Згідно з вимогами ч.1 та ч.5 ст.31 Закону України "Про прокуратуру" кваліфікаційний іспит проводиться з метою перевірки рівня теоретичних знань у галузі права, європейських стандартів у галузі захисту прав людини, володіння державною мовою, аналітичних здібностей кандидатів та практичних навичок і складається з анонімного тестування та практичного завдання. Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів після отримання результатів кваліфікаційних іспитів визначає прохідний бал, який не може бути нижчим 60 відсотків максимально можливого бала.

З наведеного слідує, що питання, пов'язані з процедурою проходження кваліфікаційних іспитів віднесено до повноважень Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, як то і питання звільнення прокурорів з посад у разі ліквідації чи реорганізації органів прокуратури.

Водночас, суд зазначає, що вищезазначена Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів була створена лише в травні 2016 року, а тому не могла вирішувати питання про звільнення позивачки з органів прокуратури у зв'язку з їх реорганізацією. Інших доказів відповідачем не надано.

Як вбачається з оскаржуваного наказу, при звільненні позивачки, відповідачем як на підставу до звільнення вказано п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), згідно якої, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Разом з тим, відповідачем залишено поза увагою приписи ч.2 ст.40 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Крім того, згідно ст.49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст.48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, під час оголошення конкурсу на зайняття вакантних посад в реорганізованих органах прокуратури, позивачка мала б претендувати на те, що їй буде запропоновано іншу посаду в штаті Прокуратури Київської області при вивільненні працівників. При цьому, прокурором Київської області мав би також враховуватися стаж роботи позивачки в органах прокуратури та її рівень кваліфікації, позаяк, відповідачем, на думку суду, порушено переважне право позивачки на залишення на роботі та не запропоновано жодної посади, внаслідок чого, остання була змушено проходити конкурс.

Слід зазначити, що ані п.1 ч.1 ст.40 КЗпП ані ст.51 Закону України "Про прокуратуру", на підставі яких звільнено позивачку, не врегульовує питання проходження тестування (конкурсу, оцінювання), а в Законі взагалі відсутні категорії, визначення, механізм та терміни оцінювання успішного чи не успішного тестування. Позаяк, рішення про звільнення позивача та висновок про неуспішне проходження нею тестування є суб'єктивним, а рейтинговий список Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, як підстава для звільнення, носить декларативний характер.

До наведеного висновку суд дійшов, оскільки рейтинговий список, що вказаний у якості підстави до звільнення позивачки, не був опублікований для публічного доступу, що унеможливлює ідентифікацію наявної в ньому інформації та взагалі ставиться під сумнів існування такого списку на момент звільнення позивачки, оскільки вона ознайомлена з ним не була. Доказів на спростування зазначеного Прокуратурою Київської області не надано.

З пояснень позивачки вбачається, що на даний момент в Києво-Святошинській місцевій прокуратурі працюють прокурори, які в рейтинговому списку знаходились значно нижче, крім того, у місцевій прокуратурі працює та сама кількість працівників, а штат було збільшено в рази. Наведене дає підстави дійти висновку, що скорочення штату як такого, не відбувалось, а тому підстави для звільнення позивачки, взагалі об'єктивно відсутні. Доказів на спростування зазначеного Прокуратурою Київської області не надано.

Враховуючи все наведене в сукупності, керуючись ч.1 та ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно презумпції винуватості субєкта владних повноважень, суд приходить до висновку, що відповідачем прийнято рішення про звільнення позивачки необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, поза принципами пропорційності, зокрема без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, внаслідок чого, позивачку незаконно позбавлено гарантованого Конституцією України права на працю.

Так, принцип обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень має на увазі, що рішення повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п.36, від 01.07.2003, вказує, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. У Рішенні від 10.02.2010 по справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. У Рішенні від 27.09.2010 по справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" зазначено, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Таким чином, позовні вимоги про визнання протиправним і скасування наказу прокурора Київської області від 11.12.2015 № 2253к про звільнення ОСОБА_1 із посади прокурора прокуратури Вишгородського району Київської області належить задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст.235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За таких обставин, враховуючи протиправність звільнення позивачки із органів прокуратури, суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимог в частині поновлення її на тій посаді та у тому органі, в якому вона була протиправно звільнена, а саме: посаді прокурора прокуратури Вишгородського району Київської області з 15.12.2015.

Щодо вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, суд зазначає, що таку вимогу належить задовольнити частково, виходячи з наступного.

Так, згідно із приписами ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід'ємним правом позивача, захист якого гарантований ч.1 ст.1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, а невиплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу порушує право позивача на законне сподівання мати можливість користуватися своєю власністю, своєчасно і в повному обсязі і в порядку, визначеному законом, отримати належні йому кошти із бюджету при відсутності з його боку порушення закону.

У свою чергу, розмір середнього заробітку працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, де абз.3 п.2 визначено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Так, згідно розрахунку позивачки, за останні 2 календарні місяці роботи, середньомісячна заробітна плата становила 10 904,77 грн. Відповідно, середньоденна заробітна плата складала 474 грн. Кількість робочих днів у період вимушеного прогулу (але не більше одного року) складає 253 дні. Відповідно, середній заробіток ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу за період з 15.12.2015 по 15.12.2016 становить 119 922,00 грн.

Враховуючи все вищевикладене, відповідно до положень ч.3 ст.2, ч.1 ст.11 та ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

У свою чергу, п.2, п.3 ч.1 ст.256 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Отже, постанову суду в частині поновлення позивача на посаді та виплати суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць, слід звернути до негайного виконання.

Керуючись ст.ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Київської області від 11.12.2015 № 2253к про звільнення ОСОБА_1 із посади прокурора прокуратури Вишгородського району Київської області.

Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора прокуратури Вишгородського району Київської області з 15.12.2015.

Стягнути з Прокуратури Київської області (вул. Лесі Українки, 27/2, м.Київ, 01601) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 17100) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.12.2015 по 15.12.2016 у розмірі 119 922,00 грн (сто девятнадцять тисяч девятсот двадцять дві гривні).

В іншій частині позову - відмовити.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора прокуратури Вишгородського району Київської області та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми за один місяць у розмірі 10 904,77 грн (десять тисяч дев'ятсот чотири гривні 77 коп.) допустити до негайного виконання.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Л.О. Житняк