Справа № 825/1617/17
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2017-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/1617/17 Головуючий у 1-й інстанції: Соломко І.І. Суддя-доповідач: Файдюк В.В.
У Х В А Л А

Іменем України

12 грудня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом Дочірнього підприємства фірма "Автопостач-маркет" Публічного акціонерного товариства "Чернігівська товарно-сировинна компанія" до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2017 року адміністративний позов Дочірнього підприємства фірма "Автопостач-маркет" Публічного акціонерного товариства "Чернігівська товарно-сировинна компанія" до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення - задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Чернігівській області від 08 серпня 2017 року № .

Присуджено за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Чернігівській області () на користь Дочірнього підприємства фірма "Автопостач-маркет" Публічного акціонерного товариства "Чернігівська товарно-сировинна компанія" (9) судові витрати в загальному розмірі 7046 (сім тисяч сорок шість) грн. 27 коп.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ГУ ДФС у Чернігівській області в період з 19 червня 2017 року по 10 липня 2017 року у ДП фірма "Автопостач-маркет" ПАТ "Чернігівська товарно-сировинна компанія" проведена перевірка з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2014 року по 31 березня 2017 року.

За результатами перевірки складено акт № 381/14/24555719 від 17 липня 2017 року, в якому зазначено, що підприємство передало ТОВ "Делфін Індастрі Україна" на переробку гліцерин в кількості 139 970,74 грн. у т.ч. у листопаді 2016 року - 54 309,25 кг, у грудні 2016 року - 84 517,88 кг та у березні 2017 року - 1 143,61 кг для давальницької переробки, проте, перевіркою не підтверджено його використання при виробництві тосолу-25 та вищезазначені обсяги гліцерину на підприємство не повертались.

Таким чином, ДП "Фірма "Автопостач-Маркет" ПАТ "Чернігівголовпостач" порушено п. 188.1. ст. 188, п. 189.1. ст. 189, п. 198.5. ст. 198, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в період, що перевірявся, всього у сумі 375 801 грн.

На підставі вказаного акту перевірки відповідачем прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 08 серпня 2017 року № про визнання податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 469 751 грн., у тому числі 375 801 грн. за основним платежем та 93 950 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Не погоджуючись з винесеним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

З матеріалів справи вбачається, що в періоді, який перевірявся податковим органом, позивач мав господарські правовідносини з ТОВ "Делфін Індастрі Україна".

Як було встановлено судом першої інстанції, 03 червня 2016 року між позивачем (далі - Замовник) та ТОВ "Делфін Індастрі Україна" (далі - Виконавець) укладений договір № 5 про виготовлення продукції з давальницької сировини (далі - Договір).

Відповідно до п.1.1 Договору, Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобов'язання виготовлення з наданої Замовником давальницької сировини для розливу автомасел, виготовлення охолоджувальних рідин та полімерної тари, з подальшою передачею Замовникові готової продукції, а Замовник зобов'язується прийняти виготовлену продукцію та оплатити вартість виконаних робіт.

Згідно умов Договору, якість готової продукції повинна відповідати технічним умовам та підтверджуватись паспортом (сертифікатом) якості Виконавця (п.3.3 Договору).

На виконання умов Договору Замовник передав Виконавцю сировину, а Виконавець переробив сировину та передав Замовнику готову продукцію, що підтверджується звітами про перероблену сировину та продукцію. Замовник оплатив Виконавцю виконані роботи по переробці сировини.

Податковий орган в ході перевірки встановив, що ДП «Фірма «Автопостач-Маркет» ПАТ «Чернігівголовпостач» передало для переробки гліцерин ТОВ «Делфін Індастрі Україна», як давальницьку сировину, у обсягах, що не відповідають кількості отриманого тосолу-25, як продукту давальницької переробки. А саме, платник у бухгалтерському обліку відобразив списання гліцерину у листопаді, грудні 2016, березні 2017 року на 26-96% більше від базової норми, яка застосовується у липні-жовтні 2016 року, січні-лютому 2017 року.

При цьому, незважаючи на збільшення вмісту гліцерину у деяких випадках майже вдвічі, це ніяким чином не вплинуло на задекларовану виробником якість кінцевого продукту (товар незалежно від вмісту гліцерину продається під тими ж самими назвами та позначається тими ж самими етикетками і т.д.).

Так, відповідно до умов Договору, Замовник на підставі видаткової накладної (у переробку) № 34 від 10 листопада 2016 року передав Виконавцю сировину - гліцерин 98%, в кількості 20489,549 кг, а Виконавець переробив сировину, що підтверджується Звітом про перероблену сировину № 34 від 10 листопада 2016 року та виготовив з неї продукцію - тосол-25 (7273), в кількості 38841,28 кг, яка була передана Замовнику, про свідчить Звіт про продукцію, що вироблена з сировини замовника № 34 від 10 листопада 2016 року.

Також, Виконавець разом з продукцією (тосол - 25), надав 10 листопада 2016 року Технологічну карту на 7273 Тосол разливной - 25 (глицерин), в якій було вказано, що для виготовлення 1000 кг готової продукції (тосолу) було витрачено 578,798 кг гліцерину, що відповідало ТУ.

18 листопада 2016 року Замовник на підставі видаткової накладної (у переробку) № 37 передав Виконавцю сировину - гліцерин 98%, в кількості 2452,794 кг, а Виконавець переробив сировину, про що свідчить Звіт про перероблену сировину № 37 від 18 листопада 2016 року та виготовив з неї продукцію - тосол-25 (7273), в кількості 5215,360 кг, яка була передана Замовнику, що підтверджується Звітом про продукцію № 37 від 18 листопада 2016 року.

Виконавець разом з продукцією (тосол - 25), надав 18 листопада 2016 року Технологічну карту на 7273 Тосол разливной - 25 (глицерин), в якій було вказано, що для виготовлення 1000 кг готової продукції (тосолу) було витрачено 512,929 кг гліцерину, що відповідало ТУ.

25 листопада 2016 року Замовник на підставі видаткової накладної (у переробку) № 40 передав Виконавцю сировину - гліцерин 98%, в кількості 100375,275 кг, а Виконавець переробив сировину, про що сторонами підписаний Звіт про перероблену сировину № 40 від 25 листопада 2016 року та виготовив з неї продукцію - тосол-25 (7273), в кількості 120272,133 кг, яка була передана Замовнику, що підтверджується Звітом про продукцію № 40 від 25 листопада 2016 року.

Виконавець разом з продукцією (тосол - 25), надав 25 листопада 2016 року Технологічну карту на 7273 Тосол разливной - 25 (глицерин). в якій було вказано, що для виготовлення 1000 кг готової продукції (тосолу) було витрачено 797,656 кг гліцерину, що відповідало ТУ.

01 грудня 2016 року Замовник на підставі видаткової накладної (у переробку) № 43 передав Виконавцю сировину - гліцерин 98%, в кількості 14003,442 кг, а Виконавець переробив сировину, про що сторонами підписаний Звіт про перероблену сировину № 43 від 01 грудня 2016 року та виготовив з неї продукцію - тосол-25 (7273), в кількості 22079,280 кг, яка була передана Замовнику, що підтверджується Звітом про продукцію № 43 від 01 грудня 2016 року.

Для виготовлення 1000 кг готової продукції (тосолу) Виконавцем було втрачено 512,929 кг гліцерину, що було підтверджено Технологічною картою на 7273 Тосол розливний -25 (гліцерин) від 01 грудня 2016 року.

13 грудня 2016 року Замовник передав Виконавцю сировину - гліцерин 98%, в кількості 210936,937 кг, відповідно до видаткової накладної (у переробку) № 46, а Виконавець переробив сировину, про що сторонами підписаний Звіт про перероблену сировину № 46 від 13 грудня 2016 року та виготовив з неї продукцію - тосол-25 (7273), в кількості 316145,520 кг, яка передана Замовнику, що підтверджується Звітом про продукцію № 46 від 13 грудня 2016 року.

Затрати Виконавця, для виготовлення 1000 кг готової продукції (тосолу) становили 657,925 кг гліцерину, що було підтверджено Технологічною картою на 7273 Тосол розливний - 25 (гліцерин) від 13 грудня 2016 року.

01 березня 2017 року на підставі видаткової накладної (у переробку) № 10, Замовник передав Виконавцю сировину - гліцерин 98%, в кількості 10180,716 кг, а Виконавець переробив сировину, про що сторонами підписаний Звіт про перероблену сировину № 10 від 01 березня 2017 року та виготовив з неї продукцію - тосол-25 (7273), в кількості 2905,520 кг, яка передана Замовнику, що підтверджується Звітом про продукцію № 10 від 01 березня 2017 року.

Затрати Виконавця, для виготовлення 1000 кг готової продукції (тосолу) становили 3503,922 кг гліцерину, що було підтверджено Технологічною картою на 7273 Тосол разливной - 25 (гліцерин) від 01 березня 2017 року.

В зв'язку з тим, що гліцерин, отриманий від Замовника був неналежної якості, про що було повідомлено Замовника листом № 01/03/2017 від 01 березня 2017 року, а Замовник в свою чергу звернувся з листом - претензією № 01/П/2017 від 01 березня 2017 року до продавця гліцерину, отже фактично затрати гліцерину на виготовлення тосолу, без врахування браку становили 2324,42 кг.

Апеляційна скарга відповідача обґрунтована тим, що вся сировина, яка передавалась в переробку позивачем, в т.ч. і в березні 2017 року, повинна була бути перероблена по певній базовій нормі, а саме 40,6%.

Між тим, виготовлення тосолу-25 (арт. 7273) відбувається згідно ТУ У 24.6-4:2010 від 27 грудня 2010 року, перевірених на відповідність законодавству України та зареєстрованих Державним підприємством «Чернігівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», де зазначено, що рідини анти-замерзаючі універсальні (тосол, антифриз) являють собою водні розчини депресанту температури замерзання з антикорозійними, протипінними, стабілізуючими додатками і барвниками. В якості депресантів температури замерзання можуть використовуватись етиленгліколь по ГОСТ 19710, діетиленгліколь по ГОСТ 10136, гліцерин по ГОСТ 6824 або їх водні розчини. Рідина анти-замерзаюча готова до вжитку, з масовою часткою депресанту (гліцерину) температури замерзання не менше 40%.

Як вбачається з пояснень позивача та не заперечується відповідачем, після звернення покупців продукції до позивача щодо збільшення температури кипіння рідини анти-замерзаючої (з метою подальших успішних продаж та використання кінцевим споживачем даної продукції в зимовий період) виробник продукції був вимушений змінити фізико - хімічні показники продукції (відповідні листи знаходяться в матеріалах справи).

Вказане можливе лише шляхом збільшення процентного вмісту гліцерину в продукції, що обумовлено бажанням бути конкурентоспроможними на ринку продажу охолоджуючих рідин та в умовах економічної кризи в країні не втратити постійних покупців.

У зв'язку з наведеним, вміст гліцерину в кінцевому продукті, згідно рецептів виробництва (технологічних карт) за перевіряємий період, коливався від 40% до 80%, що не є порушенням вимог ТУ У 24.6-4:2010 від 27 грудня 2010 року.

Крім того, якість готової продукції - тосолу-25, що була виготовлена ТОВ «Делфін Індастрі Україна», відповідала технічним умовам та була підтверджена відповідними Паспортами якості «Рідина антизамерзаюча універсальна марки А-40 ТУ У 24.6-32611302- 004:2010.».

Таким чином, гліцерин 98% в кількості 358438,713 кг, який передавався ТОВ «Делфін Індастрі Україна» в якості сировини в листопаді, грудні 2016 року та березні 2017 року був використаний в господарській діяльності підприємства.

Отже, застосування апелянтом «базової норми» вмісту гліцерину в Тосолі-25 (арт.7273) тільки в розмірі 40,6 % вбачається колегії суддів необґрунтованим.

Відповідно, у Позивача не виникло обов'язку нарахувати податкові зобов'язання з податку на додану вартість на ціни гліцерину.

Згідно зі статтею 200 ПК України - сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 статті 200 Кодексу, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені розділом V Кодексу (пункт 200.2 статті 200 Кодексу).

Витрати у розумінні Податкового кодексу України - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілом власником) (підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Згідно п. 138.1 статті 138 ПК України - витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті, інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

У відповідності до п. 138.2 статті 138 ПК України - витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 ПК України - не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Підпунктом 14.1.181 п. 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України встановлено право суб'єкта підприємницької діяльності на віднесення сум сплаченого податку на додану вартість до податкового кредиту у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно п. 198.3 статті 198 ПК України - податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права та обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що необхідними підставами для включення позивачем до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість є: придбання ним товарів, робіт та послуг з метою його подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності; сплата чи нарахування сум податку на додану вартість у зв'язку з таким придбанням, з врахуванням рівня звичайних цін.

ПК України визначає лише окремі випадки, за яких неможливе включення витрат по сплаті податку на додану вартість до податкового кредиту звітного періоду.

Відповідно до п. 198.6 статті 198 ПК України - не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Згідно з п. 201.1 статті 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну.

Згідно пункту 201.8 статті 201 ПК України - право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Підставою для нарахування податкового кредиту, відповідно до п. 201.10 статті 201 ПК України є податкова накладна, яка видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» - підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Частиною 2 статті 9 зазначеного Закону передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

За змістом наведених правових норм податковий кредит для визначення об'єкта оподаткування ПДВ має бути сформований за наявності фактично здійснених і підтверджених належним чином господарських операцій разом із складеними при їх проведенні первинними документами, які відображають реальність тієї операції, яка є підставою для обліку платника податків.

Так, суд першої інстанції вірно встановив, що наявні у позивача податкові накладні по господарських операціях з покупцями оформлені з дотриманням вимог закону. При цьому, будь-яких зауважень щодо правильності оформлення таких документів у контролюючого органу немає.

Під час огляду та дослідження первинних документів, поданих позивачем на підтвердження його взаємовідносин з контрагентом, судом не встановлено їх невідповідності вимогам чинного податкового законодавства.

Крім того, відповідачем не наведено жодних доводів та не надано будь-яких доказів, які б могли свідчити про недобросовісність позивача як платника податків або про наявність обставин, що виключають обґрунтованість включення позивачем до складу податкового кредиту спірних сум податку по господарським операціям з наведеним вище контрагентом.

Будь-яких інших доводів, відмінних від наведених в суді першої інстанції, відповідачем в апеляційній скарзі не зазначено, доводів, викладених в оскаржуваному рішенні не спростовано, порушення суд норм права не доведено.

Таким чином, висновки акту перевірки, на підставі яких прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення, не містять посилань на нормативно-правові акти, якими керувались посадові особи під час перевірки, зокрема щодо визначення поняття "базової норми" вмісту гліцерину в тосолі-25 (арт.7273) в розмірі 40,6 %.

А як наслідок, колегія суддів приходить до висновку про неправомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення відповідача.

Таким чином, правомірним є висновок суду першої інстанції про задоволення даного адміністративного позову.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

Відповідно до статті 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області - залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя: Файдюк В.В.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Чаку Є.В.