Справа № 202/5670/17
Суддя: Слюсар Л. П.
Дата ухвалення: 2017-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 202/5670/17
Провадження 2-а/202/238/2017
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 грудня 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі : головуючої судді - Слюсар Л.П.,

при секретарі - Дмитрієва Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, третя особа Дніпропетровський обласний центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

30.08.2017 р. ОСОБА_1 звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з адміністративним позовом доУправління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в позовній заяві посилається на те, що восени 2014 року, у зв'язку з неспроможністю держави забезпечити громадський порядок, захистити права, свободи та інтереси своїх громадян на території окремих районів Луганської та Донецької областей, з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, повсюдних проявів насильства, вона була змушена залишити своє місце проживання у м. Луганську та перемістися разом із своєю донькою, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до м. Дніпра.

Вона та донька були взяті на облік до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, зареєструвавши місце свого перебування за адресою: АДРЕСА_1.

31 листопада 2014 року вона подала до відповідача заяву щодо призначення її сім'ї державної допомоги у вигляді щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. В подальшому, для продовження призначення та виплати вказаного виду допомоги, вона подавала аналогічні заяви відповідачу. Відповідачем на підставі зазначеної заяви її родині був призначений вказаний вид державної допомоги в розмірі 1326 грн. щомісячно, а саме в розмірі 442 грн., як на працюючу особу та на неповнолітню дитину в розмірі 884 грн. Факт її зайнятості був підтверджений довідками з місця її роботи в ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому вона працювала по договорам цивільно-правового характеру ( договори доручення) на посаді оператора по обробці вхідних дзвінків.

У зазначеному розмірі її родина отримувала щомісячну адресну допомогу особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг з 31 жовтня 2014 року по 06 листопада 2016 року.

З 30 листопада 2016 року, на підставі її нової заяви про призначення допомоги її родині була призначена адресна допомога лише в розмірі 884 грн. щомісячно, а саме на неповнолітню дитину, бо, на думку відповідача, робота за договором цивільно-правового характеру не є фактом працевлаштування.

Вона звернулася до відповідача з письмовою заявою щодо роз'яснення. Листом від 02 березня 2017 року за вих.70 їй було повідомлено, що в період з 31 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2016 року їй призначалася допомога як працюючій особі, а у зв'язку з тим, що вона працювала за договором цивільно-правового характеру, то їй було надміру сплачені кошти у розмірі 6896,42 грн.

26 січня 2017 року вона уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк» трудовий договір, копію якого 27 березня 2017 року вона надала відповідачу. Але відповідач не вбачає законних підстав призначення на її ім'я адресної допомоги, посилаючись на те, що допомога її родині була вперше призначена з 31 жовтня 2014 року, копію трудового договору вона надала лише 27 березня 2017 року.

Про саму відмову та підстави відмови в призначенні їй адресної допомоги на підставі її заяви від 30 листопада 2016 року їй стало відомо лише після отримання листа відповідача від 07 квітня 2017 року за вих. №1916. Розпорядження про призначення допомоги її родині в особі її доньки в розмірі 884 грн. та відмову в призначені їй адресної допомоги вона так і не отримала.

Зазначає, що оскільки між нею та ПАТ КБ « ПриватБанк» укладено цивільно-правовий договір, підприємством сплачується єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування вона, в розумінні п.7 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року за № 505 не може вважатись не працевлаштованою, тому дії відповідача щодо відмови у призначенні щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам на підставі заяви від 30 листопада 2016 рокує неправомірним, у зв'язку з чим і звернулася до суду з даним позовом.

Просила суд: визнати причини пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом поважними; визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради щодо не призначення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1) щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг на ім'я ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на підставі її заяви від 30 листопада 2016 року; зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради здійснити призначення, нарахування та виплату ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1) щомісячної адресної допомоги відповідно до п. 3 Порядку надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 01.10.2014 р. «Про надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» як працюючій особі на підставі її заяви від 30 листопада 2016 року; стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради на її користь усі понесені судові витрати.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2017 року в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору було залучено Дніпропетровський обласний центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали з наведених в позові правових підстав та просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 Вказав, що позовні вимоги позивача є незаконними та необґрунтованими. Просив суд в позові відмовити. В подальшому відповідно до заяви просили суд розглядати справу без участі представника відповідача.

Представник третьої особи Дніпропетровського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат в судове засідання не з'явився. Відповідно до заяви просили суд розглядати справу без їх представника.

Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_2 постійно проживають в АДРЕСА_1 і перемістились з району проведення антитерористичної операції в м. Дніпро та перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб та 31.10.2014 року отримала відповідну довідку на себе та доньку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, за №. Для продовження терміну дії довідки ОСОБА_1 звернулася до Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради 30.11.2016 року та отримала на себе за №3336 та окремо на доньку за № (а.с.17-21).

З 31.10.2014 року по 06.11.2016 року ОСОБА_1 отримувала адресну допомогу особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичних операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг з 31.10.2014 по 06.11.2016 року у розмірі 1326,00 грн. щомісячно (на себе 442 грн., як на працюючу особу та на дитину 884 грн.).

З 30.11.2016 року по 29.05.2017 року ОСОБА_1 призначено адресну допомогу на проживання на доньки у розмірі 884 грн. щомісячно.

Згідно записів у трудовій книжці ОСОБА_1 15.06.2015 року прийнята до Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» на посаду старшого експерта напрямку «Управлінські технології та стратегічний менеджмент» головного офісу та 16.06.2015 року звільнена з підприємства за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України. (а.с.40-44).

Відповідно до довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_1) дійсно залучалася до договору цивільно-правового характеру №6851219 в строк з 15.07.2013 по 31.12.2013, №6515723 в строк з 01.01.2014 по 08.06.2015, №6800854 в строк з 22.06.2015 року по 16.07.2015, №6851120 в строк з 20.07.2015 по 24.01.2017 року. Договір доручення №6851120 від 17.07.2015 з 24.01.2017 року вважається розірваним ( а.с.26,32).

Відповідно до п.1.1 Договору доручення виконавець зобов'язується за завданням замовника надати наступні послуги: проведення інформаційно-роз'яснювальної роботи по наданню замовником банківських послуг і залучення до співробітництва фізичних осіб, зацікавлених в банківських послугах, а також надання допомоги в оформлені пакету документів для надання клієнту банківських послуг. (а.с. 33-34).

26.01.2017 року ОСОБА_1 прийнята на роботу до ПАТ КБ «ПриватБанк» на посаду експерта.

Судом встановлено, що 30 листопада 2016 року, на підставі заяви ОСОБА_1 про призначення допомоги, її родині була призначена адресна допомога в розмірі 884 грн. щомісячно, а саме на неповнолітню дитину, бо на думку відповідача робота за договором цивільно-правового характеру не є фактом працевлаштування.

Листом від 02.03.2017 року № 710 Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради повідомило позивача, що в період з 31 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2016 року їй призначена допомога як працюючій особі, а у зв'язку з тим, що вона працювала за договором цивільно-правового характеру, то їй було надмірно сплачені кошти у розмірі 6896,42 грн. (а.с. 24).

Порядок здійснення обліку внутрішньо переміщених осіб врегульовано Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Згідно абз. 1 ч. 1 ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Статтею 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» встановлено, що Кабінет Міністрів України, зокрема, координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 01.10.2014 року затверджено порядок «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» (далі - Порядок № 505).

Відповідно до п. 7 Порядку № 505, якщо у складі сім'ї, якій призначено грошову допомогу, є особи працездатного віку (крім громадян, які доглядають за дітьми до досягнення ними трирічного віку; громадян, які доглядають за дітьми, що потребують догляду протягом часу, визначеного у медичному висновку лікарсько-консультативної комісії, але не більш як до досягнення ними шестирічного віку; громадян, які мають трьох і більше дітей віком до 16 років і доглядають за ними; громадян, які доглядають за інвалідами I групи або дітьми-інвалідами віком до 18 років, або інвалідами I чи II групи внаслідок психічного розладу, або особами, які досягли 80-річного віку; а також фізичних осіб, які надають соціальні послуги, та студентів денної форми навчання), які не працевлаштувалися, в тому числі за сприянням державної служби зайнятості, або перебувають в трудових відносинах з роботодавцями на тимчасово окупованій території України, в районах проведення антитерористичної операції чи населених пунктах, що розташовані на лінії зіткнення, але фактично не працюють, протягом двох місяців з дня призначення виплати грошової допомоги, її розмір для працездатних членів сім'ї на наступні два місяці зменшується на 50 відсотків, а на наступний період - припиняється.

Таким чином, однією з умов для призначення грошової допомоги працездатним особам є наявність їх працевлаштування.

Як вбачається з матеріалів справи, між ПАТ КБ « ПриватБанк» та ОСОБА_1 17.07.2015 року було укладено договір № 6851120 цивільно-правового характеру та, згідно індивідуальної відомості про застраховану особу, за зазначеним договором сплачувалися страхові внески (а.с.25,26).

За приписами ч.1 ст.3 Закону України «Про зайнятість населення» кожен має право на вільно обрану зайнятість.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач, уклавши цивільно-правові договори, є працевлаштованою особою.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч.2 ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Спосіб захисту у сфері публічно-правових відносин визначає Позивач та згідно ч.4 ст.105 КАС України позов може містити вимоги про зобов'язання відповідача суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії, утриматися від вчинення певних дій, виконати зупинену чи не вчинену дію тощо.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.162 КАС України у справах, в яких Позивач оскаржує протиправні дії чи бездіяльність відповідача у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії. В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити Відповідач.

У випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов'язати суб'єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.

Обрана судом форма захисту порушених прав у цьому випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Втручанням у дискреційні повноваження суб'єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов'язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб'єкта владних повноважень.

Виходячи з вимог ст.11 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача та ухвалити постанову про зобов'язання Управління соціального захисту населення Індустріальної районої у місті Дніпрі ради повторно розглянути питання щодо призначення ОСОБА_1 щомісячної адресної допомоги, як внутрішньо переміщеній особі для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, з урахуванням висновків суду.

Згідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ст.159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Правовідносини в даній справі повинні розглядатися, в першу чергу, виходячи з правомірності або неправомірності дій чи бездіяльності органу владних повноважень, на звернення для оскарження яких Кодексом адміністративного судочинства передбачено 6 місяців.

Виходячи із наданих позивачем доказів, та те, що позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичних операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг 30 листопада 2016 року, про саму відмову та підстави відмови в призначенні їй адресної допомоги їй стало відомо лише після отримання представником листа Управління від 07 квітня 2017 року за вих. 1916, а звернувся до суду з позовом 30 серпня 2017 року, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущений строк звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав.

Керуючись: Ст.ст.19,46 Конституції України, Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Постановою Кабінету Міністрів України «Про надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» № 505 від 01.10.2014 р., ст. ст.6-11,18,21, 26,82, 158-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, третя особа Дніпропетровський обласний центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково .

Визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради щодо не призначення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1) щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг на ім'я ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на підставі її заяви від 30 листопада 2016 року.

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради повторно розглянути питання щодо призначення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1) щомісячної адресної допомоги відповідно до п. 3 Порядку надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 01.10.2014 р. «Про надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» як працюючій особі на підставі її заяви від 30 листопада 2016 року з урахуванням висновків суду.

Стягнути із Державного бюджету України (УДКУ в Індустріальному районі м. Дніпра) на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 640,00 грн.

Повний текст постанови виготовлено 13 грудня 2017 року.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі протягом 10-ти днів з дня її проголошення апеляційної скарги.

Суддя: Л.П. Слюсар