Справа № 812/1263/17
Суддя: А.Г. Секірська
Дата ухвалення: 2017-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 грудня 2017 рокуСєвєродонецькСправа № 812/1263/17

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Секірської А.Г.,

при секретарі судового засідання: Вакуленку А.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1, довіреність від 25.10.2017,

представника відповідача ОСОБА_2, довіреність від 14.06.2017 № 816/9/12-32-10-00-29;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Луганській області про визнання протиправною та скасування вимоги № Ф-867-17 від 09.08.2017 про сплату єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування в сумі 29 658,80 грн, -

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі - позивач) до Головного управління ДФС у Луганській області (далі - відповідач або ГУ ДФС у Луганській області) про визнання протиправною та скасування вимоги № Ф-867-17 від 09.08.2017 про сплату єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування в сумі 29 658,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 09.08.2017 нею отримано вимогу № Ф -867-17 про сплату єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування в сумі 29 658,80 грн.

Позивач вважає зазначену вимогу протиправною з огляду на те, що вона взята на облік як платник єдиного внеску ДПІ в м. Сєвєродонецьку ГУ ДФС у Луганській області та на момент реєстрації і на час формування оскаржуваної вимоги мала реєстрацію на території, яка відноситься до території проведення антитерористичної операції. Так, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053 Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, серед яких зазначено м. Сєвєродонецьк Луганської області. Також зазначила, що відповідно до пункту 9-4 розділу VIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування позивач на час проведення АТО звільнений від обовязку своєчасно та у повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. 29.08.2017 позивач звернулася до ДПІ у м. Сєвєродонецьку ГУ ДФС у Луганській області з заявою, в якій просила звільнити її від сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування. Листом від 12.09.2017 № ФОП-350/12-32/13-04 ГУ ДФС у Луганській області відмовила позивачу без жодного обґрунтування.

Також позивач послалася на те, що ГУ ДФС у Луганській області повинна бути утворена Кабінетом Міністрів України в порядку, встановленому Законом та діяти на підставі Положення, передбаченого частиною третьою статті 21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади». Особа з назвою «ГУ ДФС у Луганській області» нібито утворена постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 311, проте, з посиланням на статті 49, 52 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Указ Президента України від 03.10.1992 № 493/92 «Про державну реєстрацію нормативно правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», Положення про державну реєстрацію нормативно правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи та інтереси громадян або носять міжвідомчий характер, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731, позивач вважає, що постанова Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 311 є нечинною.

Особа з назвою «Державна фіскальна служба України», територіальним органом якої є нібито є особа з назвою «ГУ ДФС у Луганській області», нібито утворена постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 160 «Про Державну фіскальну службу України», а Положення про Державну фіскальну службу України нібито затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 236. Однак 21.05.2014 Кабінет Міністрів України не приймав ні такої постанови, ні жодних інших рішень щодо утворення ДФС України та затвердження положення про неї. Дана обставина підтверджується відсутністю у протоколі засідання Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 30 будь-яких відомостей про розгляд питання про прийняття проекту постанов Кабінету Міністрів України № 160 «Про утворення Державної фіскальної служби» та № 236 від 21.05.2014 «Про Державну фіскальну службу України». Також у протоколі засідання Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 відсутні відомості про результати голосування в порядку статті 51 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» за прийняття такої постанови. Тобто, на думку позивача, Кабінет Міністрів України не утворював такого центрального органу виконавчої влади, як ДФС України, а тому не може існувати і територіального органу такої служби ГУ ДФС у Луганській області.

Також позивач зазначила, що вимога від 09.08.2017 № Ф-867-17 є незаконною, оскільки видана з порушенням вимог п. 7 розділу VI Інструкції № 449 без урахування сум, визначених у вимозі від 15.11.2013 № Ф-955/955, яка була оскаржена в судовому порядку (справа № 812/2196/14).

На підставі вищевикладеного позивач просила визнати протиправною та скасувати вимогу від 09.08.2017 №Ф-867-17 про сплату єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, винесену особою з назвою «Головне управління ДФС у Луганській області».

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та додаткових поясненнях від 28.11.2017 вх. № 29230/2017 (арк.спр. 95-97) та від 11.12.2017 вх. № 30557/2017 (арк.спр.115-116).

Представник відповідача позовні вимоги не визнала та пояснила, що згідно статті 10 Закону України № 1669 «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, а підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання зобовязань) є сертифікат Торгово-промислової палати України. Позивачем відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України головного управління ДФС у Луганській області не надавався, а отже форс-мажорні обставини не підтверджені. Також відповідач зазначив, що згідно п. 28 розділу І Закону України від 24.12.2015 № 911- VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» зміни внесені Законом України від 02.09.2014 № 1669- VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» до розділу VІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 08.07.2010 № 2464- VІ втратили чинність. З огляду на вищезазначені норми чинного законодавства України Головне управління ДФС у Луганській області, при винесені вимоги про сплату єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування від 09.08.2017 № Ф-867-17, діяло на підставі Закону та в межах наданих повноважень. На підставі вищевикладеного відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 69-72 КАС України, суд встановив наступне.

Судом установлено, що ОСОБА_3 (далі також ФОП ОСОБА_3В.), РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована як фізична особа підприємець 29.07.2005 за № 0001266, місце проживання фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 є: АДРЕСА_1, взята на облік як платник єдиного внеску 02.08.2005 у ДПІ у м. Сєвєродонецьку ГУ Міндоходів у Луганській області, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 26.10.2017 за № НОМЕР_2 (а.с. 59-60).

ФОП ОСОБА_3 у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464 є платником єдиного внеску.

З інтегрованих карток платника єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування (арк.спр. 80-85) та картки особового рахунку платника фізичної особи підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування (арк.спр. 111) вбачається, що борг позивача з єдиного соціального внеску на загальнообовязкове соціальне страхування обліковується з 2011 року.

09 серпня 2017 року Головним управлінням ДФС у Луганській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-867-17, за якою недоїмка зі сплати єдиного внеску станом на 31.07.2017 у позивача становить 29658,80 грн.(а.с. 9).

Позивач 29 червня 2017 звернувся до Головного управління ДФС у Луганській області із заявою про звільнення від сплати єдиного внеску (а.с. 11).

Головне управління ДФС у Луганській області листом від 12.09.2017 № ФОП-350/12-32-13-04 повідомило, що згідно даних ІС «податковий блок» ІКП станом на 07.09.2017 ОСОБА_3 має недоїмку зі сплати єдиного внеску у сумі 29 658,80 грн за період 01.01.2011 по теперішній час. Звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за формою N Д5 згідно з додатком 5 за 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 роки до фіскальних органів позивачем не надано. Додатково повідомлено, що оскільки згідно п. 28 розділу І Закону України від 24.12.2015 № 911- VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» зміни внесені Законом України від 02.09.2014 № 1669- VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» до розділу VІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 08.07.2010 № 2464- VІ втратили чинність, законодавством не передбачено особливих умов щодо виконання зобовязань платниками єдиного внеску, які перебувають на обліку у контролюючих органах розташованих на території населених пунктів, де проводилася антитерористична операція (арк. спр. 31-32).

Між сторонами відсутні розбіжності щодо даних, відображених в картці особового рахунку позивача з єдиного внеску.

Також судом установлено, що 05.03.2013 управлінням ПФУ у м. Сєвєродонецьку Луганської області відносно ОСОБА_4 винесено вимогу № Ф/627 про сплату недоїмки у розмірі 8 582,72 грн, в тому числі недоїмка 8412,72 грн, штраф 170,00 грн (арк.спр. 98).

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 07.08.2013 у справі № 812/6277/13-а (арк.спр. 99 101), залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 02.10.2013 у справі № 812/6277/13-а (арк.спр. 124-125) у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області про скасування вимоги від 05.03.2013 № Ф/627 відмовлено.

15.11.2013 ДПІ у м. Сєвєродонецьку ГУ Міндоходів у Луганській області відносно ОСОБА_4 винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-955/955 станом на 01.11.2013 у сумі 12164,81 грн (арк.спр. 30), яка оскаржена у судовому порядку.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 12.05.2014 у справі № 812/2196/14 (арк.спр.33-35), залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 27.08.2014 у справі № 812/2196/14 (арк.спр. 121-123) у задоволенні позовних вимог позивача про визнання дій особи з назвою «ДПІ у м. Сєвєродонецьку ГУ Міндоходів у Луганській області» щодо складання вимоги № Ф-955/955 від 15.11.2013 відмовлено.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених позовних вимог, оцінюючи обґрунтованість заперечень відповідача, суд виходить з такого.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 2464) (тут і надалі положення Закону № 2464 наведені у редакції чинній на час виникнення спірних відносин між сторонами).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Частиною 2 статті 6 Закону № 2464 встановлено обовязок платника єдиного внеску своєчасно та у повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати такий внесок.

Відповідно до ч. 5, ч. 7 ст. 9 Закону № 2464 сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування. Єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку.

При цьому в ч. 8 ст. 9 Закону № 2464 передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Днем сплати єдиного внеску вважається: у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів (п. 1 ч. 10 ст. 9 Закону № 2464).

Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону № 2464 орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

З вищевикладеного слідує, що за загальними правилами орган доходів і зборів, у разі наявності недоїмки у платника єдиного внеску, надсилає такому платнику вимогу про сплату боргу.

Однак, особливістю даної справи є те, що на час виникнення спірних правовідносин - серпень 2017 року, позивач перебував на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території проведення антитерористичної операції, а тому норми Закону № 2464 необхідно застосовувати з урахуванням норм Закону України № 1669-VII від 02.09.2014 «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі Закон № 1669).

Зокрема, п. .п. б п. 8 ст. 14-1 Закону № 1669 розділ VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464 доповнено пунктом 9-3 наступного змісту: «Платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обовязків, визначених частиною другою статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.

Підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.

Відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені цим Законом за невиконання обов'язків платника єдиного внеску у період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовуються.

Суд зазначає, що ця норма є нормою прямої дії, яка не передбачає необхідність отримання сертифікату на підтвердження настання для особи форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) для її застосування.

Недоїмка, що виникла у платників єдиного внеску, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, визнається безнадійною та підлягає списанню в порядку, передбаченому Податковим кодексом України для списання безнадійного податкового боргу".

Суд звертає увагу відповідача на той факт, що саме перебування платників єдиного внеску на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, де проводилася антитерористична операція є підставою для зупинення застосування до таких платників заходів впливу та стягнення за порушення Закону.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходження фізичної особи підприємця ОСОБА_3 є: АДРЕСА_1 та він знаходиться на обліку в Державній податковій інспекції у м. Сєвєродонецьку Головного управління ДФС у Луганській області (а.с. 59-60).

Населений пункт м. Сєвєродонецьк входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р.

З огляду на дію пункту 9-4 розділу VIII Закону № 2464 позивач звільняється від виконання зобов'язань платника єдиного внеску, встановлених частиною другою статті 6 Закону № 2464, у тому числі передбачених підпунктом першим частини другої цієї статті, а саме, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок у період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції.

Як вбачається з матеріалів справи спірна вимога сформована 09 серпня 2017 року відповідно до статті 25 Закону № 2464-VІ, яка визначає заходи впливу та стягнення. За положеннями абзацу другого частини першої цієї статті її положення поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов'язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. Саме за положеннями частини четвертої цієї статті орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Відсутність (відстрочення в силу закону) обов'язку сплати внесків у період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції унеможливлює складання відповідачем та направлення позивачу спірної вимоги на момент її складання, а саме, станом на 09 серпня 2017 року.

Таким чином, спірна вимога про сплату недоїмки є протиправною на момент її формування.

Також суд зазначає, що спірна вимога сформована 09 серпня 2017 року відповідно до статті 25 Закону № 2464, яка визначає заходи впливу та стягнення. За положеннями абзацу другого частини першої цієї статті її положення поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов'язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. Саме за положеннями частини четвертої цієї статті орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Судом встановлено, що у спірному періоді позивач був платником єдиного внеску, який перебуває на обліку в органі доходів і зборів, розташованому на території проведення антитерористичної операції, та подав відповідну заяву до органу доходів і зборів про звільнення від виконання обовязків платника єдиного внеску, а отже є субєктом правовідносин, до яких необхідно застосувати положення п. 9-4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464.

З огляду на дію зазначеної норми, судом встановлено, що позивач звільняється від виконання обовязків платника єдиного внеску, встановлених ч. 2 ст. 6 Закону № 2464, починаючи з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції.

Судом встановлено, що вимога від 09.08.2017 № Ф-867-17 про сплату боргу (недоїмки) частково охоплює період, у якому позивач звільнявся від виконання обовязків платника єдиного внеску, а саме: з ІІ кварталу 2014 року по теперішній час. Відповідно за цей період орган доходів і зборів не мав повноважень формувати та направляти позивачу вимогу про сплату боргу.

Що стосується посилань відповідача на те, що доповнення розділу Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2464 пунктом 9-4 втратили чинність згідно із Законом України від 24.12.2015 № 911-VІІІ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України (далі Закон № 911), суд вважає за необхідне зазначити, що дійсно зазначена норма проіснувала в Законі № 1669 з 15 вересня 2014 року до 01 січня 2016 року, внаслідок її виключення згідно із Законом № 911, але в повній мірі зберіглася в Законі № 2464. Більш того, пункт 9-4 розділу Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2464 й після внесення змін до Закону № 1669 Законом № 911 продовжує свою дію в часі.

Посилання відповідача на відсутність у позивача сертифікату Торгово-промислової палати України, як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог, суд також вважає необґрунтованими, оскільки подання такого сертифікату не є обовязковою умовою для звільнення від обовязків платника єдиного внеску, а є умовою для списання недоїмки, що не є тотожними поняттями у розмінні п. 9-4 розділу Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2464.

У даній справі предметом оскарження є вимога про сплату боргу від 09 серпня 2017 року № Ф-867-17, а не питання списання безнадійного боргу, а тому наявність у позивача відповідного сертифікату ТПП судом не перевіряється.

Щодо посилань відповідача стосовно того, що позивачем було подано до контролюючого органу заяву про звільнення від обов'язку сплати єдиного внеску вже після винесення оскаржуваної вимоги, суд зазначає, що за Законом № 2464 така заява подається платником до контролюючого органу за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.

Аналізуючи вищенаведену законодавчу норму суд дійшов висновку про те, що приписи п. 9-4 розділу VIII Закону № 2464 не ставлять факт звільнення платника від обов'язку зі сплати єдиного внеску у залежність від часу подання відповідної заяви (після прийняття спірної вимоги або до її прийняття), а прямо встановлює, що така заява подається у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.

Оскільки на даний час антитерористична операція не закінчена, заява про звільнення від обов'язку сплати єдиного внеску подана позивачем в межах, встановлених законодавством.

Суд вважає, що факт подання позивачем заяви про звільнення від виконання обовязків платника єдиного внеску, навіть й після винесення оскаржуваного рішення, але протягом визначеного законодавством строку на подання такої заяви, має бути врахований при розгляді та вирішенні даної адміністративної справи.

За таких обставин судом встановлено, що вимога про сплату боргу від 09.08.2017 № Ф-867-17 є частково протиправною та підлягає скасуванню в частині визначення позивачу недоїмки зі сплати єдиного внеску за період ІІ квартал 2014 року ІІ квартал 2017 року в сумі 15007,37 грн, а саме: за ІІ квартал 2014 року у сумі 1267,95 грн, за ІІІ квартал 2014 року - 1267,95 грн, за ІV квартал 2014 року - 1267,95 грн, за І квартал 2015 року - 1267,95 грн, за ІІ квартал 2015 року - 1267,95 грн, за ІІІ квартал 2015 року - 1323,47 грн, за ІV квартал 2015 року 1434,51 грн, за І квартал 2016 року 909,48 грн, за ІІ квартал 2016 року 941,16 грн, за ІІ квартал 2016 року 957,00 грн, за ІV квартал 2016 року 990,00 грн, за І квартал 2017 року 1056,00 грн, за ІІ квартал 2017 року 1056 грн.

Спірна вимога в частині періоду до ІІ кварталу 2014 року (за 2011 рік 4010,30 грн, за 2012 рік 4572,42 грн, за І квартал 2013 року 1194,03 грн, за ІІ квартал 2013 року 1194,03 грн, за ІІІ квартал 2013 року 1194,03 грн, за ІV квартал 2013 року 1218,67 грн, за І квартал 2014 року 1267,95 грн) є правомірною.

Щодо посилань представника позивача на те, що Кабінет Міністрів України не утворював такого центрального органу виконавчої влади, як ДФС України, а тому не може існувати і територіального органу такої служби ГУ ДФС у Луганській області, суд зазначає, що ДФС України утворено постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 160 «Про Державну фіскальну службу України», постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 236 затверджено Положення про Державну фіскальну службу України. Зазначені нормативно правові акти позивачем не оскаржувались, на теперішній час є чинними і їх правомірність не є предметом розгляду у даній адміністративній справі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_3 при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір у сумі 640,00 грн відповідно до квитанції від 19.09.2017 № 73.

Судом встановлено, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, що становить 50,6 % від ціни позову, відповідно, в цій частині судові витрати присуджуються позивачу, що складає 323,84 грн.

Керуючись статтями 11, 71, 94, 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Державної Фіскальної служби у Луганській області про визнання протиправною та скасування вимоги № Ф-867-17 від 09.08.2017 про сплату єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування в сумі 29 658,80 грн задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області від 09 серпня 2017 року № Ф-867-17 про сплату боргу (недоїмки) в частині зобовязання фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 сплатити недоїмку зі сплати єдиного внеску за період з ІІ кварталу 2014 року по ІІ квартал 2017 року в сумі 15007,37 (п'ятнадцять тисяч сім гривень 37 коп.) грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області () на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: 93400, пр-т Гвардійський, б. 1, кв. 65, м. Сєвєродонецьк, Луганська область, РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати по сплаті судового збору у сумі 323,84 грн (триста двадцять три гривні 84 коп.).

Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 14 грудня 2017 року.

Суддя ОСОБА_5