Справа № 826/3886/16
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/3886/16 Головуючий у 1-й інстанції: Вєкуа Н.Г. Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
У Х В А Л А

Іменем України

12 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Вірменії ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом громадянина Вірменії ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання незаконним рішення та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 громадянин Вірменії ОСОБА_3 (далі - Позивач, ОСОБА_3.) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - Відповідач, ДМС України) про:

- визнання незаконним рішення ДМС України від 17.11.2015 року №226 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, викладеного у повідомленні від 18.09.2015 року №174;

- зобов'язання ДМС України прийняти рішення про надання статусу біженця або додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.08.2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем не подано жодних переконливих доказів, які б підтверджували побоювання останнього повертатися у країну походження. Крім того, суд зауважив на наданні Позивачем неточної та неправдивої інформації під час співбесід.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, наголошуючи, що судом не було надано належної та правової оцінки поясненням Позивача та обґрунтуванням, у той час як доводи Відповідача були взяті до уваги беззаперечно.

У судовому засіданні представник Апелянта та Апелянт доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд вимоги останньої задовольнити повністю.

Представник Відповідача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3, 1987 року народження, є громадянкою Вірменії, одруженою, за національністю - курд, за віросповіданням - християнкою (а.с. 42-47).

Вбачається з матеріалів справи, зокрема, з пояснень Позивача та копії паспорту серії НОМЕР_1 (а.с. 35-36), останній прибув автомобілем до Грузії 28.11.2014 року та 01.12.2014 року літаком до України.

24.02.2015 року Позивач звернулася до Управління у справах біженців Головного управління ДМС України у м. Києві із заявою-анкетою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 34). У заяві як причину прохання надати статус біженця ОСОБА_3 зазначила, що потребує отримання відповідного статусу з політичних причин, оскільки 24.10.2014 року брала участь у мітингу проти діючого президента Вірменії та його режиму, який проходив в Єревані. Під час мітингу її помітив міліціонер Саркісян, який побив останню та вимагав викриття організаторів та активних учасників вказаного мітингу. В іншому випадку, як зазначив Позивач, міліціонер погрожував розправою та повідомив, що втекти, як батько, у неї не вийде, у зв'язку з чим через побоювання та відсутність іншого виходу Позивачем було прийнято рішення про втечу з країни.

У ході розгляду зазначеної заяви Управлінням у справах біженців Головного управління ДМС України в м. Києві з Позивачем було проведено декілька співбесід.

Так, під час співбесіди 10.03.2015 року Позивач повідомив, що у разі повернення на Батьківщину останньому загрожує арешт та ув'язнення. Причини залишення країни громадянської належності - участь у мітингу проти президента та погрози з боку правоохоронних органів, зокрема, міліціонера, який зі слів заявника погрожував ще її батьку, який має статус біженця в Україні (а.с. 61-63).

Наказом №153 від 17.03.2015 року Головне управління ДМС України в м. Києві прийняло рішення про оформлення документів громадянина Вірменії ОСОБА_3 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 64).

У ході співбесіди 06.05.2015 року Позивач вказала, що у випадку повернення до Вірменії останнього можуть посадити до в'язниці. Крім того, зазначив, що під час участі у мітингу був затриманий разом з чоловіком міліціонерами, які їм погрожували. У відповідь на питання про предмет мітингу ОСОБА_4 зазначила, що не була обізнана про причину мітингу та пішла туди разом із знайомими, знаючи лише про те, що громадська акція була спрямована проти діючого президента країни. Щодо дати мітингу Позивач жодної відповіді не надав, про факти побиття міліціонером до правоохоронних органів не заявляв, до лікарень не звертався (а.с. 73-74).

При цьому, у протоколі співбесіди ОСОБА_5 від 06.05.2015 року (а.с. 75-76), чоловіка ОСОБА_4, зафіксовано, що останній заперечує участь у мітингу, інформацію про побиття отримав від дружини, а сам мітинг мав місце біля трьох років тому.

Наказом ГУ ДМС в м. Києві від 25.05.2015 року №327 оформлено рішення про продовження строку розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_3 до 17.06.2015 року (а.с. 78).

Головним управлянням ДМС України в м. Києві 17.06.2015 року за результатами розгляду справи було прийнято висновок щодо відмови у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 79-85). Згідно зазначеного висновку міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку зазначено, що відсутні докази наявності обґрунтованих побоювань Позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Крім того, за наслідками розгляду листа Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від 28.09.2015 року №8.5/5331/15 (а.с. 86-87) ГУ ДМС в м. Києві 16.10.2015 року було складено додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому містилися аналогічні до основного висновку рекомендації (а.с. 88-92).

Рішенням Відповідача №709-15 від 26.10.2015 року (а.с. 31) зазначений висновок підтримано та відмовлено Позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам та проаналізувавши інформацію, зафіксовану, зокрема, у протоколах співбесіди з Позивачем, прийшов до висновку про обґрунтованість прийнятого ДМС України рішення про відмову Позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами статті 6 зазначеного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону, відсутні.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку ДМС України, який підтверджено оскаржуваною постановою суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами суду першої інстанції, що заява Позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

З матеріалів справи, у тому числі з висновку Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві та додатку до нього, випливає, що приводом для звернення Позивача із відповідною заявою стало побоювання повертатися до країни громадянського погодження Вірменії з політичних міркувань через те, що йому можуть погрожувати представники правоохоронних органів за участь у мітингу проти діючого президента країни.

Разом з тим, судовою колегією враховується, що ні під час розгляду заяви про надання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту, ні у ході судового розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції, не було надано доказів отримання погроз та побиття міліціонером ОСОБА_7 ОСОБА_3 за участь у мітингу.

При цьому, суд першої інстанції вірно звернув увагу, що під час першої співбесіди 10.03.2015 року Позивач зазначив, що покинув країну походження через політичні причини, а саме погрози та побиття правоохоронними органами через участь в мітингу проти президента, а тому жити у країні свого походження небезпечно для особистого життя. Водночас, під час цієї ж співбесіди ОСОБА_3 зазначила, що бажає жити в Україні зі всіма своїми родичами, оскільки в Вірменії у неї нікого не залишилось.

У ході другої співбесіди 06.05.2015 року Позивач зазначив, що не знає назви та мети мітингу, пішла туди просто разом із знайомими, мітинг був проти ОСОБА_7 - діючого президента Вірменії. Водночас ОСОБА_3 зазначила, що приймала участь в мітингу разом із чоловіком, їх затримали міліціонери та погрожували розправою.

Однак, під час співбесіди 06.05.2015 року чоловік Позивача - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, повідомив, що участі у мітингу не приймав, інформацію про нього дізнався від дружини. На питання чому саме приїхали до України, ОСОБА_8 відповів, що в Україні у них є родичі, а тому саме сюди й приїхали.

При співбесідах, ОСОБА_3 зазначила, що не бажає повертатись в Вірменію, оскільки там нікого не залишилось, її батьки отримали статус біженця в Україні вже як 10 років, а тому вона також хоче жити легально в Україні.

Судова колегія звертає увагу, що заявник вказав на те, що не приймав участі у політичній чи релігійній діяльності, не був членом жодних організацій чи політичних партій. Доказів же застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, Позивачем не надано. Інформації щодо кримінального переслідування за політичні погляди заявником не надано.

Таким чином, з огляду на неоднозначність та суперечливість пояснень Позивача щодо участі у мітингу проти президента Вірменії та наслідків такої участі у вигляді погроз від правоохоронних органів, судова колегія погоджується з висновками Окружного адміністративного суду м. Києва про недоведеність ОСОБА_3 обставин, які зумовлювали виникнення правових підстав для надання останній статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу, що Позивач із родиною без жодних обмежень залишили територію Вірменії автомобільним транспортом, офіційно перетнувши кордон із Грузією, а відтак відомості щодо можливого переслідування та погроз на адресу ОСОБА_3 мають суб'єктивний, а не об'єктивний характер.

При цьому, в апеляційній скарзі на спростування висновків суду першої інстанції жодних доводів не зазначено.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що в обґрунтування позовних вимог Позивачем були надано відомості, які не підтверджують факту переслідування ОСОБА_3 або її побоювань стати жертвою переслідувань чи розумної можливості того, що останній буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення до країни громадянської належності та, відповідно, не доводять наявності підстав, передбачених законодавством, для надання Позивачу статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що рішення Відповідача від 26.10.2015 року №709-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України, а вимога до ДМС України про прийняття рішення про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту задоволенню не підлягає як похідна від первинної вимоги.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу громадянина Вірменії ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом громадянина Вірменії ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання незаконним рішення та зобов'язання вчинити дії - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається в порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко