Справа № 226/1727/17
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2017-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Клепка Л.І.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року справа №226/1727/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Блохіна А.А.

ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради на постанову Димитровського міського суду Донецької області від 15 листопада 2017 року у справі №226/1727/17 (головуючий І інстанції Клепка Л.І.) за позовом ОСОБА_3 до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про визнання протиправною відмову у призначенні допомоги при народженні дитини; зобовязання призначити та здійснити виплату допомоги при народженні дитини за заявою від 27.07.2016 року.

Постановою Димитровського міського суду Донецької області від 15 листопада 2017 року позов задоволено, визнано протиправними дії щодо відмови у призначенні допомоги при народженні дитини; скасовано рішення від 02.11.2016 року про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини; зобовязано призначити та здійснити виплату допомоги при народженні дитини за заявою від 21.07.2016 року.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач зазначив, що згідно Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затв. Постановою КМУ від 08.06.2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» комісія, крім підстав відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати, передбачених законодавством, може відмовляти заявникові у призначенні (відновленні) такої виплати в разі його відсутності за фактичним місцем проживання/перебування, зазначеному у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати. Відповідач також зазначив, що повідомлення про прийняте рішення із повідомленими підставами відмови 04.11.2016 року було направлено на адресу фактичного проживання позивача, яку він власноруч вказав в своїй заяві про призначення допомоги від 21.07.2016 року. Крім того, судом першої інстанції не прийнято до уваги порушення позивачем строку звернення до суду.

Особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не зявились, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомленні належним чином, а тому згідно до вимог п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 197 КАС України справу було розглянуто в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач є матірю ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджено свідоцтвом про народження Димитровського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 19.07.2016 року актовий запис №258.

Відповідно до довідок від 21.07.2016 року № та № позивача та ее сина взято на облік як осіб, які переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції та перебувають за адресою: вул. 40 років Жовтня (Ветеранів Війни) б.45, кв.13, м.Мирноград, Донецька область.

21 липня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення їй допомоги при народженні першої дитини.

Рішенням від 02.11.2016 року відповідач, на підставі акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 31.10.2016 року відмовив позивачу в призначенні державної допомоги при народженні дитини у звязку із тим, що позивач не мешкає за місцем фактичного проживання.

Зазначене рішення було прийнято на підставі протоколу комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №18, затвердженого рішенням виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 02.11.2016 року та на підставі акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 31.10.2016 року.

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

За приписами ст.1 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми» № 2811-XII, громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України, призначення і виплата якої здійснюється управліннями праці та соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах рад.

Умови призначення і виплати державної допомоги та перелік документів, необхідних для її призначення, визначено цим Законом та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - Порядок № 1751).

Частиною першою статті 10, частинами першою, сьомою статті 11 цього Закону визначено, що допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини (опікуну) на підставі свідоцтва про її народження, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанції, позивач з заявою про призначення одноразової державної допомоги при народженні дитини звернувся до відповідача з додержанням встановленого законом строку, надавши до неї повний перелік необхідних документів. Відомостей про отримання позивачем допомоги в іншому органі соціального захисту населення на території України відповідачем на час розгляду справи не надано.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі Закон № 1706-VII) Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобовязань.

До такого висновку суди першої та апеляційної інстанцій дійшли і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі Ілашку та інші проти Молдови та Росії, в якій встановив обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Крім того, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

З урахуванням викладеного, колегія судді погоджує висновок суду першої інстанції, що прийняття відповідачем рішення про відмову у призначенні позивачу допомоги при народженні дитини на підставі підзаконного акту, який порушує право на соціальний захист, є протиправним.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти його права на отримання допомоги при народженні дитини через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

За таких обставин позовні вимоги про визнання дій відповідача протиправними та зобов'язання призначити і виплатити одноразову грошову допомогу при народженні дитини є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Колегія суддів також погоджує висновок суду першої інстанції, що позивач звернувся із даним позовом в межах строку передбаченого ст.ст.99,100 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки в матеріалах справи не міститься доказів того, що позивач дізналася про порушення свого права раніше 21 вересня 2017 року.

За таких обставин, посилання відповідача на порушення позивачем строку звернення до суду із зазначеним позовом, колегією суддів не прийнято до уваги.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Судова колегія дійшла висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Керуючись статтями 24, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради на постанову Димитровського міського суду Донецької області від 15 листопада 2017 року у справі №226/1727/17 - залишити без задоволення.

Постанову Димитровського міського суду Донецької області від 15 листопада 2017 року у справі №226/1727/17 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили. Ухвала прийнята за наслідками розгляду в письмовому провадженні набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі.

Головуючий: Гаврищук Т.Г.

Судді: Блохін А.А.

ОСОБА_2