Справа № 826/5100/16
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2017-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 грудня 2017 року № 826/5100/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Катющенка В.П., суддів: Кармазіна О.А., Скочок Т.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Національної поліції України,

Департаменту захисту економіки Національної поліції України,

Центральної атестаційної комісії № 2 Національної поліції України

про визнання незаконним наказу та поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1.) 28.03.2016 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національної поліції України (далі - відповідач 1), в якому просив суд: поновити позивача на посаду старшого оперуповноваженого 3-го міжрайонного відділу Управління захисту економіки в Київській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України, визнавши наказ № 92 о/с в частині звільнення його з займаної посади незаконним.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.03.2016 відкрито провадження у даній справі.

21.06.2016 до суду надійшов адміністративний позов (нова редакція від 17.06.2016), відповідно до якої представником позивача визначено в якості відповідачів: Національну поліцію України, голову Національної поліції України Хатію Деканоїдзе та Центральну атестаційну комісію Національної поліції України та в якому представник позивача просить суд:

- визнати рішення Національної поліції України в частині включення ОСОБА_1 до списку поліцейських, які підлягають атестуванню, що складений на виконання підпункту 1 пункту 2 наказу Національної поліції України від 26.11.2015 № 116 «Про проведення атестування поліцейських апарату Національної поліції України - протиправним;

- визнати дії Національної поліції України щодо проведення атестації позивача - протиправними;

- визнати протиправним та скасувати рішення (висновок) центральної атестаційної комісії Національної поліції України щодо відповідності позивача займаній посаді та звільнення його зі служби в поліції через службову невідповідність, оформлене протоколом;

- визнати протиправним та скасувати наказ Національної поліції України № 94 о/с від 12.02.2016 в частині звільнення позивача зі служби в поліції за пунктом 5 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію України»;

- поновити позивача на посаді старшого оперуповноваженого 3-го міжрайонного відділу Управління захисту економіки в Київській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України та зарахувати трудовий стаж з 15.02.2016;

- стягнути з Національної поліції України на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 15.02.2016.

Ухвалою суду від 19.01.2017 залучено до участі у справі Департамент захисту економіки Національної поліції України та Центральну атестаційну комісію № 2 Національної поліції України.

Відповідно до ухвали суду від 23.10.2017 справу прийнято до провадження судді Катющенка В.П. та призначено до судового розгляду на 29.11.2017.

У судовому засіданні 29.11.2017 судом на підставі ст. ст. 106, 137 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, повернуто адміністративний позов (нова редакція) ОСОБА_1 від 17.06.2016.

Повертаючи даний позов, суд виходив з наступного.

Матеріали справи не містять доказів ухвалення судом рішення про прийняття уточненого адміністративного позову.

Так, ухвала суду від 19.01.2017, якою залучено до участі у справі Департамент захисту економіки Національної поліції України та Центральну атестаційну комісію № 2 Національної поліції України, винесена у порядку письмового провадження (а.с.95).

Під час судового засідання 24.05.2017 вказане питання також судом не вирішувалось у зв'язку з неявкою позивача (а.с.147-148).

Вирішуючи питання про можливість прийняття уточненого адміністративного позову ОСОБА_1 у судовому засіданні 29.11.2017, судом враховано наступне.

Так, звертаючись з позовом до суду 28.03.2016, позивачем в якості предмету позову було визначено визнання незаконним наказу Національної поліції України № 92 о/с в частині звільнення позивача зі служби в поліції.

При цьому, в якості підстави позову позивачем зазначено лише перебування останнього під час звільнення у стані тимчасової непрацездатності.

Звертаючись з адміністративним позовом у новій редакції від 17.06.2016, який надійшов до суду 21.06.2016, позивачем, серед іншого, визначено предметом позову: рішення Національної поліції України в частині включення ОСОБА_1 до списку поліцейських, які підлягають атестуванню, що складений на виконання підпункту 1 пункту 2 наказу Національної поліції України від 26.11.2015 № 116 «Про проведення атестування поліцейських апарату Національної поліції України; протиправність дій Національної поліції України щодо проведення атестації позивача; визнання протиправним та скасування рішення (висновок) центральної атестаційної комісії Національної поліції України щодо відповідності позивача займаній посаді та звільнення його зі служби в поліції через службову невідповідність, оформлене протоколом.

В якості підстав уточненого адміністративного позову зазначено порушення відповідачами законодавства як під час призначення, так і під час проведення атестування, порушення порядку та процедури проведення атестування.

Відповідно до частини першої статті 51 Кодексу адміністративного судочинства України позивач, крім прав та обов'язків, визначених у статті 49 цього Кодексу, має право в будь-який час до закінчення судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог або відмовитися від адміністративного позову.

Згідно частини першої статті 137 Кодексу адміністративного судочинства України позивач може протягом всього часу судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог, подавши письмову заяву, яка приєднується до справи. До початку судового розгляду справи по суті позивач може змінити підставу або предмет адміністративного позову, подавши письмову заяву, яка приєднується до справи. Заява про зміну позовних вимог повинна відповідати вимогам, які встановлені цим Кодексом для позовних заяв. У разі невідповідності такої заяви вимогам статті 106 цього Кодексу суд своєю ухвалою повертає її позивачу. Ухвала суду, прийнята за результатами розгляду питання про прийняття заяви про зміну позовних вимог, окремо не оскаржується.

Позовна вимога - це прохання позивача до суду. Зазвичай, воно наводиться у резолютивній (прохальній) частині позовної заяви. Позовні вимоги відповідають предмету позову.

Збільшення чи зменшення розміру позовних вимог - це їх кількісна, а не якісна зміна. Наприклад, позивач може збільшити суму відшкодування заробітної плати за час вимушеного прогулу, зменшити суму стягнення у зв'язку з частковим погашенням боргу. Натомість, доповнення позову додатковими вимогами не вважається зміною розміру позовних вимог.

Зміна розміру позовних вимог може бути викликана уточненням розрахунку ціни позову, частковим виконанням спірного зобов'язання відповідачем, тактичними міркуваннями.

Разом з тим, уточнений адміністративний позов ОСОБА_1 від 17.06.2016 містить як нові предмети позову, так і нові підстави, що не передбачено статтею 137 Кодексу адміністративного судочинства України, позаяк остання допускає зміну до початку розгляду справи по суті або підстави, або предмету адміністративного позову.

У судовому засіданні 29.11.2017 позивач первісні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Зазначав, що під час видання 12.02.2016 наказу про його звільнення він перебував у стані тимчасової непрацездатності, що підтверджується листком непрацездатності від 09.03.2016 № 609. Просив суд вважати опискою зазначення у прохальній частині позову наказ № 92, вважати вірним наказ №94 о/с та позов задовольнити.

Представник Національної поліції України у судовому засіданні 29.11.2017 проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на законність звільнення позивача.

Представник Департаменту захисту економіки Національної поліції України у судовому засіданні 29.11.2017 також заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи, що атестування позивача проведено у порядку, визначеному законодавством, й позивача було звільнено за результатами такого атестування.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Оскільки до судового засідання не прибув представник Центральної атестаційної комісії № 2 Національної поліції України, судом ухвалено про продовження розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представників відповідачів, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 наказом Національної поліції України від 11.11.2015 № 160 о/с відповідно до пунктів 9 та 12 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» призначений з 07.11.2015 старшим оперуповноваженим по управлінню захисту економіки в Київській області, як такий, що прибув з Міністерства внутрішніх справ, з присвоєнням останньому спеціального звання «майор поліції».

Відповідно до наказу від 12.02.2016 № 94 о/с майора поліції ОСОБА_1, старшого оперуповноваженого управління захисту економіки в Київській області, звільнено з 15.02.2016 зі служби в поліції за підпунктом 5 (через службову невідповідність) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Підставою звільнення у вказаному наказі визначено висновки атестаційної комісії від 14.01.2016 та апеляційної атестаційної комісії від 30.01.2016.

Позивач, не погоджуючись з вказаним звільненням, оскільки останнє відбулось у період його тимчасової непрацездатності, звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначаються Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 N 580-VIII.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 наведеного Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 18 зазначеного Закону встановлено, що поліцейський зобов'язаний інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Згідно ст. 60 вказаного Закону проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється через службову невідповідність.

Як вбачається з наказу від 12.02.2016 № 94 о/с позивача звільнено зі служби в поліції з 15.02.2016 через службову невідповідність.

З долученої позивачем до позовної заяви копії листка непрацездатності від 09.03.2016 Серія АГУ № 254143 вбачається, що з 11.02.2016 по 27.02.2016 ОСОБА_1 перебував у стані тимчасової непрацездатності.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Згідно п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами і доповненнями) правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно ж до пункту 28 розділу ІV Інструкції про порядок проведення атестування поліцейських, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.11.2015 N 1465, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.11.2015 за N 1445/27890 керівники органів поліції, яким надано право призначення поліцейського на посаду та звільнення з посади або зі служби в поліції, зобов'язані через 15 календарних днів з дня підписання атестаційного листа з висновками, визначеними підпунктом 3 або 4 пункту 15 цього розділу, забезпечити його виконання шляхом видання відповідного наказу.

Згідно підпунктів 3 та 4 пункту 15 розділу ІV зазначеної Інструкції атестаційні комісії на підставі всебічного розгляду всіх матеріалів, які були зібрані на поліцейського, під час проведення атестування шляхом відкритого голосування приймають один з таких висновків: займаній посаді не відповідає, підлягає переміщенню на нижчу посаду через службову невідповідність; займаній посаді не відповідає, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність.

Так, суд звертає увагу, що згідно протоколу Центральної атестаційної комісії № 2 Національної поліції України від 14.02.2016 ОСОБА_1 визнано таким, що займаній посаді не відповідає.

Згідно протоколу Центральної апеляційної атестаційної комісії від 30.01.2016 відхилено скаргу позивача та залишено в силі рішення Центральної атестаційної комісії № 2 Національної поліції України.

Таким чином, у відповідача виник обов'язок у строк до 15.02.2016 видати наказ про звільнення позивача, що і було вчинено відповідачем 12.02.2016 із зазначенням дати звільнення ОСОБА_1 з 15.02.2016.

При цьому, як встановлено у судовому засіданні 29.11.2017 та визнано самим позивачем, оригінал листка непрацездатності від 09.03.2016 Серія АГУ № 254143 ним до будь-яких підрозділів відповідача не здавався та станом на момент розгляду справи такий оригінал знаходиться у позивача.

Вказані обставини, крім іншого, підтверджуються долученою до матеріалів справи через канцелярію суду 30.11.2017 довідкою Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 29.11.2017 № 10850/39/109/03-2017. А також поданими через канцелярію суду 06.12.2017 письмовими запереченнями Національної поліції України, у яких остання зазначає, що позивач при відкритті листка непрацездатності не інформував керівництво про своє перебування на лікарняному в порушення вимог статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», як і не інформував про свій стан непрацездатності 29.02.2016, отримуючи витяг з наказу про звільнення, трудову книжку та військовий квиток. Відповідно ж до ст. 39-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров'я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. Отже, відповідач під час звільнення ОСОБА_1 не був обізнаний про його тимчасову непрацездатність та наразі вирішується питання про внесення змін до наказу № 94 о/с від 12.02.2016.

Враховуючи наведене у сукупності, а також те, що інших підстав в обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 не наведено, суд приходить до висновку, що обов'язку відповідача врахувати тимчасову непрацездатність позивача під час звільнення кореспондує обов'язку працівника повідомити про такий стан.

При цьому судом враховується, що позивачем не надано листок непрацездатності та не повідомлено про його наявність відповідача як при отриманні 29.02.2016 копії витягу з наказу про звільнення, трудової книжки та військового квитка, так і в подальшому, в тому числі і не надіслання такого листка непрацездатності відповідачу станом на 29.11.2017.

Частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтям 185-187 КАС України.

Головуючий суддя В.П. Катющенко

Судді О.А. Кармазін

Т.О. Скочок