Справа № 822/2972/17
Суддя: Лабань Г.В.
Дата ухвалення: 2017-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/2972/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року м. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
за участі:позивача та представника відповідача
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся в Хмельницький окружний суд з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області з адміністративним позовом в якому просить суд стягнути з Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області на його невиплачену частину вихідної допомоги у розмірі 386,98 грн та середній заробіток за час затримку розрахунку при звільненні за період з 27 травня 2016 по день ухвалення рішення судом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 02.03.2010 року працював на посаді начальника Полонського районного управління юстиції Хмельницької області. Наказом Міністерства юстиції України №3213/к від 27.05.2016 року звільнений з вищевказаної посади у зв'язку з ліквідацією Полонського районного управління юстиції Хмельницької області відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу", з припиненням державної служби. При розрахунку в день звільнення, на порушення приписів частини третьої статті 87 Закону України "Про державну службу", статей 47, 116 Кодексу законів про працю України, Головне територіальне управління юстиції у Хмельницькій області не виплатило вихідну допомогу у розмірі середньої місячної заробітної плати, що передбачена частиною четвертою статті 87 Закону України "Про державну службу", а зробило це частково у розмірі 2676,24 грн.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив суд задовольнити позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти позовних вимог ОСОБА_3 заперечив, про що надав письмове заперечення на позовну заяву. Вказує, що позивач дійсно працював на посаді начальника Полонського районного управління юстиції Хмельницької області. Пояснив, що розрахунок середнього заробітку проводився у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету ОСОБА_4 України від 08.02.1995 року № 100. Зазначив, що повернуті протиправно утриманні кошти не є складовою заробітної плати і вони не можуть бути включені до розрахунку середнього заробітку для виплати вихідної допомоги при звільненні. Крім того, вважає, що спір між сторонами виник не в день звільнення, а в день проголошення рішення суду у справі № 822/2517/16 19.01.2017 року, а тому до визначення розміру стягнення середньої заробітної плати необхідно брати період з 19.01.2017 року по 20.11.2017 року (день розгляду справи). А тому просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та письмові докази, які знаходяться в матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків.

Суд встановив, що ОСОБА_3 з 02.03.2010 року працював на посаді начальника Полонського районного управління юстиції Хмельницької області, що підтверджується копією трудової книжки БТ-І №3044691, яка міститься в матеріалах справи.

Наказом Міністерства юстиції України №3213/к від 27.05.2016 року ОСОБА_3 звільнений з вищевказаної посади у зв'язку з ліквідацією Полонського районного управління юстиції Хмельницької області відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу", з припиненням державної служби.

Згідно постанови Хмельницького окружного адміністративного суду у справі №822/2517/16 від 19 січня 2016 року, яка набрала законної сили 07 лютого 2017 року, адміністративний позов ОСОБА_3 задоволено та стягнуто з ГТУЮ у Хмельницькій області на його користь заборгованість із заробітної плати за період січень - березень 2016 року в сумі 2608 грн. 04 коп.

Як встановлено судом при розрахунку в день звільнення ОСОБА_3 було виплачено вихідну допомогу у розмірі 2676,24 грн.

Отже, відповідач визнав свої грошові зобов'язання щодо вихідної допомоги, нарахував її та компенсацію за несвоєчасну виплату й позивачем ці кошти отримані. Однак, позивач не погодився з розміром вихідної допомоги, у зв'язку з чим пред'явив вимоги щодо стягнення недоплачених йому сум та санкцій за затримку розрахунку при звільненні.

В матеріалах справи міститься довідка ГТУЮ у Хмельницькій області від 13 березня 2017 року № 10.1-30/53 про середню заробітну плату ОСОБА_3 (для розрахунку виплат на випадок безробіття) та розрахунковий листом ГТУЮ у Хмельницькій області за травень 2016 року за табельним № 616.

Законом України "Про оплату праці" визначені економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.

Статтею 2 Закону України "Про оплату праці" визначено структуру заробітної плати. Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно з пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету ОСОБА_4 України від 8 лютого 1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії.

Абзацом третім пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету ОСОБА_4 України від 8 лютого 1995 року № 100, передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (п. 5 розд. IV Порядку № 100).

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З огляду на викладене, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення) слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку № 100.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 1 березня 2017 року у справі № 6-2807цс16 (№ 635/2084/1 б-ц), який в силу вимог частини першої статті 2442 КАС України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

При цьому, відповідно до абзаців другого, третього пункту 8 розділу IV Порядку № 100, у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що відповідачем під час виплати ОСОБА_3 при розрахунку в день звільнення вихідну допомогу у розмірі 2676,24 грн не було враховано вимог Порядку № 100, розрахункових листів ГТУЮ у Хмельницькій області за березень 2016 року і квітень 2016 року за табельним № 616, а постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 19 січня 2017 року у справі № 822/2517/16.

Таким чином суд дійшов до висновку, що на день звільнення позивача - 27.05.2016 року до виплати підлягала сума в розмірі 3063,22 грн, а не 2676,24 грн., у зв'язку чим додатково до відшкодування йому підлягає невиплачена сума у розмірі 386,98 грн.

Згідно з постановою Кабінету ОСОБА_4 України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата позивача обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Що ж стосується позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

На момент звільнення позивача спору щодо розмірів належних йому виплат не було.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

Підставою відповідальності власника (підприємства), є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. Вина власника не виключається при відсутності грошей на розрахунковому рахунку, фінансових труднощах підприємства тощо. Водночас не можна вважати, що вину власника виключає лише непереборна сила, що розуміється як надзвичайна і невідворотна за даних умов подія. Усяке явище, яке перешкоджає власникові належне виконати свої обов'язки перед працівником, якщо власник проявляв належну дбайливість щодо цього, виключає вину власника.

Затримка розрахунку з працівником за відсутності спору про розмір належних працівникові сум тягне обов'язок власника провести на користь працівника виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Пред'являючи таку вимогу до власника, працівник не зобов'язаний доводити наявність будь-яких шкідливих наслідків затримки розрахунку при звільненні. Очевидно, досить, щоб працівник пред'явив у суді тільки трудову книжку з записом про звільнення. Що ж стосується вини, то за аналогією із ст. 614 Цивільного кодексу обов'язок доведення її відсутності лежить на власникові.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Як встановлено судом, відповідачем на день звільнення позивача - 27.05.2016 не доплачено частину вихідної допомоги в розмірі 386,98 грн., у зв'язку з чим суд дійшов висновку про її стягнення.

Вказані обставини дають підстави для висновку, що відповідачем при звільненні позивача не було проведено повного розрахунку, оскільки розмір суми належної позивачу при звільненні визначено лише за результатами судового розгляду справи.

Аналогічна правова позиція висловлена у пункті 65 рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2010 у справі "Меньшакова проти України" (Заява № 377/02) де зазначено, що з огляду на тлумачення судами відповідного національного законодавства у справі заявниці, Суд вважає, що вимоги заявниці щодо компенсації за період з 8 липня 1997 по 18 березня 1999 року не мають жодного правового підґрунтя (див. пункти 56 і 57 вище). Зокрема, стаття 117 Кодексу законів про працю не могла бути розтлумачена як така, що встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена заявниці за рішенням суду.

Таким чином суд дійшов до висновку, що середній заробіток за час затримку розрахунку при звільненні слід обраховувати з 19 січня 2017, тобто з дати прийняття постанови Хмельницького окружного адміністративного суду у справі №822/2517/16.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд враховує, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету ОСОБА_4 Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 є необґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 158-163 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністравний позов задовольнити частково.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області на користь ОСОБА_3 невиплачену частину вихідної допомоги у розмірі 386,98 грн.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримку розрахунку при звільненні за період з 19 січня 2017 по 29 листопада 2017 в сумі 3888 (три тисячі вісімсот вісімдесят вісім) гривень.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмельницький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 04 грудня 2017 року

Суддя/підпис/ОСОБА_1
"Згідно з оригіналом" Суддя ОСОБА_1