Справа № 816/1256/17
Суддя: Сіренко О.І.
Дата ухвалення: 2017-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 р.Справа № 816/1256/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Сіренко О.І.

Суддів: Спаскіна О.А. , Дюкарєвої С.В.

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2017р. по справі № 816/1256/17

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИЛА:

06 жовтня 2017 року постановою Полтавського окружного адміністративного суду адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, оформлене листом від 18.05.2017 №6008/6-17, про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га земель для ведення особистого селянського господарства на території Петрівцівської сільської ради Миргородського району Полтавської області за межами населеного пункту.

Зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.04.2017 (вхідний номер Б-9566/0/5-17 від 04.05.2017) про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га земель для ведення особистого сільськогосподарського господарства на території Петрівцівської сільської ради Миргородського району Полтавської області за межами населеного пункту відповідно до вимог Земельного кодексу України з урахуванням висновків суду.

Зобов'язано Головне управління Держгеокадастру Полтавської області подати до суду звіт про виконання даної постанови в місячний термін з дня набрання постановою суду законної сили.

Відповідач, не погодившись із вказаною постановою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема ст. 129 Конституції України, ст.ст. 7, 9, 11, 69, 86, 159 КАС України, що полягає в неповному з'ясуванні обставин справи та призвело до неправильного застосування норм матеріального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що земельна ділянка, що графічно зображена на викопіюванні земельної ділянки, поданої громадянином ОСОБА_1 разом з клопотанням, перетинається з земельною ділянкою гр. ОСОБА_2, якому наказом Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 03.04.2015р. № 1109/0/75-15-СГ було надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою. Зазначає, що на даний час ОСОБА_2 розроблена відповідна документація та проведена державна експертиза землевпорядної документації. Таким чином вважає, що рішення по вказаній справі стосовно спірної ділянки має у подальшому вплив на права та обов'язки гр. пучки П.І.

Позивач, в надісланих запереченнях на апеляційну скаргу, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Разом з цим просив розглянути справу без його участі.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч. 1 ст. 41 КАС України не здійснювалось.

Відповідно до положень ч.4 ст.196 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи проведено без участі сторін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги відповідно до ст. 195 КАС України, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач ОСОБА_1 є учасником антитерористичної операції (АТО), що підтверджується копією посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 (а.с. 9).

04 травня 2017 позивач звернувся до ГУ Держгеокадастру у Полтавській області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га земель для ведення особистого сільськогосподарського господарства на території Петрівцівської сільської ради Миргородського району Полтавської області за межами населеного пункту. До заяви додано: графічні матеріали, копію паспорту, копію ідентифікаційного коду, посвідчення УБД, викопіювання (а.с. 47).

Листом від 18.05.2017 вих. №6008/6-17 відповідач повідомив ОСОБА_1, що відповідно до наказу Головного управління від 28.08.2015 №989/0/75-15-СГ "Про припинення права постійного користування земельними ділянками державної власності" відповідно до статей 15-1, 92, 122, 142 Земельного кодексу України, законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", "Про землеустрій", "Про державний земельний кадастр", Положення про Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, затвердженого наказом Державної служби геодезії, картографії та кадастру України від 03.03.2015 №9 та клопотань колективного сільськогосподарського підприємства "Імені Іваненка" Головним управлінням було передано до земель запасу земельні ділянки державної власності с/г призначення загальною площею 216,63 га, в тому числі в адміністративних межах Петрівцівській сільській раді - 135,5 га, Гаркушінській сільській раді - 73,13 га Миргородського району Полтавської області.

ГУ Держгеокадастру у Полтавській області надано наказ "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки" громадянину ОСОБА_2 Згідно наказу розроблений проект землеустрою та проведена державна експертиза землевпорядної документації Управлінням державної експертизи Держгеокадастру Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру.

Крім того повідомлено, що у Полтавському окружному адміністративному суді знаходиться справа за №816/2420/16 за позовом КСП ім. Іваненка до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління від 28.08.2016 за №989/0/75-15-СГ про припинення права постійного користування земельними ділянками державної власності.

З наведених підстав, позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства та запропоновано звернутися до Головного управління з клопотанням та додатккми на іншу земельну ділянку.

Прицьому зазначено, що на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 19.08.2015 №898-р Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області проводиться робота з резервування земельних ділянок, що можуть бути надані учасникам антитерористичної операції. Відповідна інформації представлена у вигляді довідкових альбомів-атласів з картографічними матеріалами, що розміщені на офіційному веб-сайті Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (а.с. 49-50).

Не погодившись з рішенням суб'єкта владних повноважень, позивач звернувся до суду з позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відмова ГУ Держгеокадастру у Полтавській області у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою, оформлена листом від 18.05.2017 №6008/6-17, є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки відповідач не надав відомостей затвердження документації із землеустрою у встановленому законом порядку та проведення державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Правовідносини у сфері забезпечення права громадян на землю урегульовано Земельним кодексом України.

Так, згідно з ч.1 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Пунктом "б" ч.1 ст.121 Земельного кодексу України визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Таким чином, позивачі мають право на безоплатне отримання у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара кожна.

Відповідно до ч.6 ст.118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч.7 ст.118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, Земельний кодекс України визначає вичерпний перелік підстав для відмови особі в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах безоплатної приватизації, при цьому зобов'язує орган державної влади або орган місцевого самоврядування у випадках ухвалення рішення про відмову в надані такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Як вбачається зі змісту листа Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 18.05.2017 №6008/6-17, підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою стало надання дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі - ОСОБА_2

На підтвердження своєї позиції відповідачем надано до суду: клопотання гр. ОСОБА_2 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення орієнтованою площею 37,70 га, що розташована за межами населених пунктів на території Миргородського району Полтавської області (а.с. 53), викопіювання (а.с. 54), обґрунтування розмірів земельної ділянки (а.с. 55) та наказ від 03.09.2015 №1109/0/75-15СГ "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" (а.с. 56).

Вказаним наказом відповідач надав дозвіл гр. ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення орієнтованою площею 37,70 га, що розташована за межами населених пунктів на території Миргородського району Полтавської області (а.с. 56).

З наданого відповідачем викопіювання з кадастрової карти (плану) вбачається, що обрана позивачем земельна ділянка накладається на земельну ділянку, дозвіл на виготовлення документації із землеустрою щодо якої надано третій особі ОСОБА_2 (а.с. 54)

Правовий статус Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області визначено Положенням про Головне управління Держгеокадастру у області, затвердженим Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства від 29.09.2016 р. № 333, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2016 р. за вих. № 1391/29521 (далі - Положення).

Так, підпунктом 13 пункту 4 вказаного Положення встановлено, що Головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України.

Згідно з ч.4 ст.122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з ч.1 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч.1 ст.123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється, зокрема, органами виконавчої влади на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у випадках, передбачених законом, або на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). При цьому розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, передбачених статтею 122 цього Кодексу.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Відповідно до ч.3 ст.123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Колегія суддів зазначає, що аналіз наведених норм права у взаємозв'язку дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у користування (оренду) громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у користування (оренду) зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких визначені в статті 123 Земельного кодексу України органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою та розробка відповідного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування (оренду).

При цьому колегія суддів зауважує, що у відповідності до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з ст. 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Колегія суддів зазначає, що під час розгляду заяви позивача, Головному управлінню Держгеокадастру у Полтавській області не надано відомостей, що підтверджувалися б відповідними належними доказами, про проведення державної реєстрації права користування (оренди) за ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку.

Крім того, як вбачається із заперечень на позовну заяву, сам відповідач вказує, що відповідно до ухвали слідчого судді Київського районного суду міста Полтави у справі №552/3532/1 б-к, 26.07.2016 групою слідчих СУ ГУ НП в Полтавській області в приміщені відділу державного земельного кадастру Управління було проведено обшук під час якого вилучено технічну документацію з місцевого фонду документації із землеустрою, серед якої знаходилися і проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_2, у зв'язку з чим неможливо здійснити державну реєстрацію спірної земельної ділянки.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що з наданих сторонами доказів не вбачається, що обрана позивачем земельна ділянка, яка знаходиться за межами населених пунктів Петрівцівської сільської ради Миргородського району Полтавської області, перебуває у власності чи користуванні третіх осіб.

При цьому сам факт надання іншій особі дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність чи користування не є безумовною підставою для відмови іншій особі щодо надання аналогічного дозволу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10.12.2013 р. по справі № 21-258а13.

Щодо доводів представника відповідача, що задоволена судом першої інстанції вимога позивача зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства є втручанням у дискреційні повноваження, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно положень частини десятої та частини 11 статті 118 ЗК України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

У судовому рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Олссон проти Швеції" від 24 березня 1988 року (скарга №10465/83) зазначено, що серед вимог, які суд визначив як такі, що випливають з фрази "передбачено законом", є наступні:

- будь-яка норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію;

- фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципу верховенства права. У внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічної влади у здійснення прав;

- закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання влади.

Крім того, згідно п. 65 вказаного рішення Суду, втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Також Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. При визначенні того, чи є втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд враховує, що за державами - учасницями Конвенції залишається певна свобода розсуду.

На підставі викладеного суд вважає за необхідне зазначити, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб'єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов'язаний відновити порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Відповідно, оскільки у ході судового розгляду справи суд дійшов висновку, що відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки протиправно, а визначених законом підстав для такої відмови під час розгляду справи встановлено не було, колегія суддів вважає, що відновлення порушеного права позивача можливе не інакше, як шляхом зобов'язання відповідача вчинити певні дії зокрема, щодо зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.05.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Oбов'язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України і розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Виходячи з положень частини другої зазначеної статті, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, відповідач, як суб'єкт владних повноважень не довів правомірність своїх дій.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції від 06.10.2017р. відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків, щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2017р. по справі № 816/1256/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Сіренко О.І.
Судді Спаскін О.А. Дюкарєва С.В.
Повний текст ухвали виготовлений 08.12.2017 р.