Справа № 810/2408/17
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2017-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2017 року м.Київ № 810/2408/17

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сакевич Ж.В., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Володарської районної державної адміністрації Київської області, Володарської районної ради Київської області про зобов'язання вчинити дії та скасування рішення,

Суть спору: До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Володарської районної державної адміністрації Київської області, Володарської районної ради Київської області, в якому, з урахуванням збільшення позовних вимог (а.с.131-132, 208-209), просить суд:

- скасувати рішення Володарської районної ради Київської області від 12.01.2016 року №33-02 (ІІ-ІІ)-VІІ;

- зобов'язати відповідачів вчинити дії по виконанню розпорядження Володарської райдержадміністрації №389 від 21.09.2005 р. та рішень двадцять першої сесії четвертого скликання Володарської районної ради Київської області від 09.08.2005 № 140-21-ІV, другої сесії двадцять четвертого скликання від 05.07.2002 № 14-02-ХХІV - прийняти до спільної комунальної власності територіальних громад району приміщення Володарського відділу статистики за адресою АДРЕСА_1 та передати ОСОБА_1 у власність безкоштовно, в рахунок переданих Володарському відділенню статистики обладнання, меблів і таке інше та в рахунок виконаних позивачем робіт і послуг по нежитловому приміщенню, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2;

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 1999 року позивач користується приміщенням Володарського районного відділу статистики Київської області, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, спочатку на правах оренди приміщення та в послідуючому згідно договору міни та інших домовленостей між позивачем та Володарською районною радою Київської області, а саме: обміну нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2, на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1. На виконання домовленостей позивачем було подаровано Володарській районній раді Київської області нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2, натомість райдержадміністрацією та райрадою своїх зобов'язань не виконано.

Володарська районна рада Київської області проти позову заперечує, посилаючись, зокрема, на нікчемність договору міни від 02.12.2004 у зв'язку з відсутністю його нотаріального посвідчення. Крім того, відповідач зазначає, що рішення від 12.01.2016 року №33-02 (ІІ-ІІ)-VІІ прийнято відповідно до вимог Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» та підстави для визнання його протиправним відсутні.

Позивач, присутній у судових засіданнях по справі 17.08.2017, 12.09.2017, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник Володарської районної ради Київської області, присутній у судовому засіданні по справі 12.09.2017, проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні.

В судове засідання по справі 09.11.2017 позивач не з'явився, 26.10.2017 від позивача надійшло клопотання про здійснення подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження.

Відповідачі явку своїх представників у судове засідання 09.11.2017 не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені завчасно та належним чином.

Згідно з ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що учасники судового процесу були належним чином проінформовані про дату, час і місце судового розгляду, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, які є у справі, суд

ВСТАНОВИВ:

Листом від 29.03.2002 №28-06/305 Київське обласне управління статистики звернулося до голови Володарської районної ради Київської області з проханням розглянути на сесії ради питання про передачу будівлі, що є об'єктом державної форми власності і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, де розташований Володарський районний відділ статистики, у комунальну власність територіальних громад району (т.1, а.с.8).

Листом від 19.06.2002 №615-6-25 Володарська районна державна адміністрація Київської області надала голові Володарської районної ради Київської області згоду на прийняття до спільної комунальної власності територіальних громад району будівлі, що знаходяться в АДРЕСА_1 і належать районному відділу статистики (т.1, а.с.9).

05.07.2002 року на другій сесії двадцять четвертого скликання Володарської районної ради Київської області прийнято рішення №14-02-ХХIV «Про згоду на прийняття до спільної комунальної власності територіальних громад району приміщення районного відділу статистики», відповідно до п. 1 якого надано згоду на прийняття до спільної комунальної власності територіальних громад району приміщення Володарського районного відділу статистики, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 2 рішення другої сесії двадцять четвертого скликання Володарської районної ради Київської області від 05.07.2002 року № 14-02-ХХIV доручено Володарській районній державній адміністрації в подальшому вирішувати питання прийняття вказаного майна у відповідності до законодавства та делегованих їй повноважень (т.2, а.с.22).

Судом встановлено, що на підставі досягнутих домовленостей між ОСОБА_1, який займав вищевказане приміщення в АДРЕСА_1, Володарською районною радою Київської області та Володарською районною державною адміністрацією, було вирішено здійснити обмін належного позивачеві приміщення за адресою: АДРЕСА_2, на об'єкт нерухомості, що знаходиться в АДРЕСА_1. При цьому, враховуючи різні форми власності цих приміщень (приватна та державна відповідно), обмін вирішено здійснити на рівні об'єктів права комунальної власності, для чого необхідно було передати відповідні об'єкти до спільної власності територіальних громад Володарського району Київської області.

На виконання досягнутих домовленостей, 20.12.2003 позивач подарував Володарській районній раді Київської області нежитлове приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_2, що підтверджується договором дарування нежитлового приміщення від 20.12.2003 року, посвідченим державним нотаріусом Володарської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 за реєстровим №3073 (т.1, а.с.12).

02.12.2004 року між позивачем та Володарською районною радою в особі голови Міняйла Івана Васильовича в простій письмовій формі було укладено договір міни, відповідно до якого позивач здійснив обмін квартири по АДРЕСА_2 на приміщення управління статистики по АДРЕСА_1. В матеріалах справи наявна копія такого договору, засвідчена нотаріально (т.1, а.с.210).

09.08.2005 року на двадцять першій сесії четвертого скликання Володарської районної ради Київської області прийнято рішення №140-21-IV «Про надання згоди на прийняття до спільної власності територіальних громад Володарського району нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2», відповідно до п. 1 якого надано згоду на безплатне (як дар) прийняття до спільної власності територіальних громад Володарського району від ОСОБА_1 належного йому на правах особистої власності нежитлового приміщення в багатоквартирному житловому будинку в АДРЕСА_2, загальною площею 59 кв. м. та вартістю 43 тис. грн.

Пунктом 2 вказаного рішення уповноважено Володарську районну державну адміністрацію в подальшому вирішувати питання прийняття вказаного майна у відповідності до законодавства та делегованих їй повноважень, завершивши передачу складенням відповідного договору та засвідченням його у нотаріальній конторі. Також вказаним пунктом рішення доручено підписати голові районної ради договір.

Пунктом 3 цього рішення позивачу було гарантовано, що у разі прийняття до спільної власності територіальних громад Володарського району приміщення Володарського районного відділу статистики, що знаходиться в АДРЕСА_1, йому буде продане вказане приміщення за оціночною на момент продажу вартістю (т.1, а.с.41).

На виконання п.2 зазначеного рішення Володарською районною державною адміністрацією Київської області 21.09.2005 було видано розпорядження №389 «Про прийняття до спільної власності територіальних громад Володарського району нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та надання згоди на здійснення обміну між об'єктами», пунктом 1 якого прийнято до спільної власності територіальних громад Володарського району нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Пунктом 2 цього розпорядження надано згоду на обмін об'єктів: нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2, та будівлі державної форми власності, що обліковується на балансі Головного управління статистики за адресою: АДРЕСА_1.

Пунктом 3 цього розпорядження надано згоду на прийняття до спільної власності територіальних громад Володарського району за рішенням Кабінету Міністрів України нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та надано згоду на передачу у державну власність нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 у порядку обміну (т.1, а.с.165).

Рішенням Володарської районної ради Київської області від 12.01.2016 року №33-02(ІІ-ІІ)-VII (п.1) (з урахуванням змін, внесених рішенням від 15.03.2016 №50-03-VII) надано згоду на прийняття безоплатно з державної власності в спільну власність територіальних громад Володарського району об'єкта нерухомого майна - адміністративної будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, із зобов'язанням використовувати цю будівлю для розміщення органів місцевого самоврядування або розвитку мережі закладів соціальної спрямованості (навчальні заклади, заклади культури, фізичної культури та спорту, охорони здоров'я, соціального забезпечення) (т.1, а.с.36).

Позивач вважає, що прийнявши вказане рішення Володарська районна рада Київської області фактично ухилилася від виконання своїх зобов'язань за раніше прийнятим рішенням від 09.08.2005 року № 140-21-IV, а саме п. 3, яким гарантувала позивачу продаж приміщення за адресою: АДРЕСА_1 за оціночною на момент продажу вартістю, оскільки вирішила використовувати цю будівлю для розміщення органів місцевого самоврядування або розвитку мережі закладів соціальної спрямованості.

На підставі цього, позивач просить у судовому порядку скасувати рішення Володарської районної ради Київської області від 12.01.2016 року №33-02 (ІІ-ІІ)-VІІ.

Крім того, позивач просить зобов'язати відповідачів у примусовому порядку виконати взяті ними зобов'язання по виконанню розпорядження Володарської райдержадміністрації №389 від 21.09.2005 р. та рішень двадцять першої сесії четвертого скликання Володарської районної ради Київської області від 09.08.2005 № 140-21-ІV, другої сесії двадцять четвертого скликання від 05.07.2002 № 14-02-ХХІV.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 1 статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Індивідуально-правові акти, зокрема, місцевих рад є юридичними фактами, на підставі яких у фізичних осіб та юридичних осіб приватного права виникають, змінюються або припиняються конкретні права та обов'язки.

Частинами 3, 5 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно з ч.3 ст.24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до частини 1 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень

Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (ч.ч.1,5 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території (ч.1 ст.73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Частиною 2 статті 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

Аналіз наведених положень чинного законодавства надає суду можливість зробити висновок про те, що Володарська районна рада, прийнявши в дар від позивача належне йому приміщення за адресою: АДРЕСА_2, та ухваливши рішення від 09.08.2005 №140-21-ІV, взяла на себе зобов'язання після передачі до комунальної власності відповідної територіальної громади приміщення по АДРЕСА_1 (яке наразі є об'єктом державної власності) здійснити продаж цього приміщення позивачеві за оціночною на момент продажу вартістю.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Такою подією для визначення настання строку виконання Володарською районною радою свого обов'язку по здійсненню продажу позивачеві приміщення по АДРЕСА_1 є передача цього приміщення до комунальної власності відповідної територіальної громади.

Так, згідно зі свідоцтвом про право власності від 08.11.2001 нежитлова будівля по АДРЕСА_1 належала державі в особі Верховної ради України (т.1, а.с.182).

17.03.2016 державним реєстратором прав на нерухоме майно Богорад Наталією Олексіївною Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області було прийнято рішення №28792347, яким проведено державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 за Державною службою статистики України (т.1, а.с.193).

Таким чином, на теперішній час вищевказане нерухоме майно є об'єктом державної власності.

Основні засади передачі об'єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, а також об'єктів права комунальної власності у державну власність безоплатно або шляхом обміну визначені Законом України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності) (далі - Закон №147).

Відповідно до частини 1 статті 2 цього Закону об'єктами передачі згідно з цим Законом є:

- цілісні майнові комплекси підприємств, установ, організацій (далі - цілісні майнові комплекси підприємств), їх структурних підрозділів;

- нерухоме майно (будівлі, споруди, у тому числі приміщення (після виділення їх в окрему облікову одиницю (інвентарний об'єкт) на підставі розподільного балансу), об'єкти незавершеного будівництва);

- інше окреме індивідуально визначене майно підприємств;

- акції (частки, паї), що належать державі або суб'єктам права комунальної власності у майні господарських товариств;

- об'єкти житлового фонду (у тому числі гуртожитки як об'єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини) та інші об'єкти соціальної інфраструктури (навчальні заклади, заклади культури (крім кінотеатрів), фізичної культури та спорту, охорони здоров'я (крім санаторіїв, профілакторіїв, будинків відпочинку та аптек), соціального забезпечення, дитячі оздоровчі табори), які перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, установ, організацій (далі - підприємств) або не увійшли до статутного капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі не завершені будівництвом.

Відповідно до статті 3 Закону №147 ініціатива щодо передачі об'єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі - самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування.

Порядок прийняття рішень про передачу об'єктів права державної власності у комунальну власність визначений статтею 4 Закону №147.

Так, передача об'єктів, визначених у абзацах другому - п'ятому частини першої статті 2 цього Закону (крім нерухомого майна, призначеного виключно для розміщення дошкільних навчальних закладів) з державної у комунальну власність здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України.

Передача об'єктів з державної у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах здійснюється за наявності згоди відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, якщо інше не передбачено законом, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за наявності згоди районних або обласних рад, якщо інше не передбачено законом.

У разі якщо передача об'єктів з державної у комунальну власність здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України, пропозиції щодо передачі зазначених об'єктів погоджуються ініціаторами такої передачі, зазначеними у статті 3 цього Закону, та подаються до центрального органу виконавчої влади з питань економічної політики.

Центральний орган виконавчої влади з питань економічної політики на підставі пропозицій, внесених з дотриманням вимог цього Закону, готує і подає за погодженням з центральним органом виконавчої влади з питань фінансової політики та Фондом державного майна України, а у разі передачі цілісних майнових комплексів підприємств - з центральним органом виконавчої влади в галузі статистики проекти відповідних рішень Кабінету Міністрів України.

Згідно зі статтею 7 Закону №147 безоплатно передаються за умови взяття органами місцевого самоврядування зобов'язання використовувати за цільовим призначенням і не відчужувати в приватну власність такі об'єкти:

- нерухоме майно для розміщення органів місцевого самоврядування (у разі відсутності власних приміщень), розвитку мережі закладів, зазначених в абзаці п'ятому цієї частини;

- окреме індивідуально визначене майно підприємств (крім нерухомого майна) для використання органами місцевого самоврядування та закладами, зазначеними в абзаці п'ятому цієї частини.

Передача оформляється актом приймання-передачі, який підписується головою і членами комісії. Форма акта приймання-передачі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Право власності на об'єкт передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі, а у випадках, передбачених законом, - з дня державної реєстрації такого права.

Таким чином, законодавчо визначена певна процедура передача об'єктів з державної у комунальну власність, кінцевим етапом якої є підписання відповідного акта приймання-передачі.

Судом встановлено, що відповідно до положень статті 3 Закону №147 ініціатива щодо передачі приміщення по АДРЕСА_1 з державної власності у комунальну була висловлена листом Головного управління статистики у Київській області від 21.12.2015 №12.1-50/4481 (т.1, а.с.37), яке є балансоутримувачем цього майна, що підтверджується довідкою від 09.03.2016 (т.1, а.с.185).

Рішенням Володарської районної ради Київської області від 12.01.2016 року №33-02(ІІ-ІІ)-VII (п.1) (з урахуванням змін, внесених рішенням від 15.03.2016 №50-03-VII) була надана згода на прийняття об'єкта нерухомості з державної власності у спільну власність територіальних громад, що відповідає вищенаведеному положенню статті 4 Закону №147.

Отже, оскільки прийняття відповідного рішення є обов'язковим етапом передачі об'єкта державної форми власності у комунальну, а така передача, як було вказано вище, рішенням двадцять першої сесії четвертого скликання Володарської районної ради Київської області від 09.08.2005 № 140-21-ІV була визначена в якості події, з настанням якої пов'язано виникнення у Володарської районної ради Київської області обов'язку з продажу позивачеві приміщення по АДРЕСА_1, суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про скасування цього рішення органу місцевого самоврядування.

Натомість, суд звертає увагу на те, що окрім прийняття рішення від 12.01.2016 року №33-02(ІІ-ІІ)-VII (п.1) (з урахуванням змін, внесених рішенням від 15.03.2016 №50-03-VII) про надання згоди на прийняття у комунальну власність приміщення по АДРЕСА_1 Володарською районною радою Київської області не вжито жодних заходів, направлених на виконання нею взятих на себе зобов'язань по відчуженню позивачеві вказаного приміщення в обмін на нерухоме майно, яке було подаровано позивачем територіальній громаді ще в 2003 році.

Зокрема, відповідачем не були ані самостійно підготовлені пропозиції щодо передачі спірного майна до комунальної власності, ані направлені звернення до Головного управління статистики у Київській області, як балансоутримувача цього майна, для підготовки таких пропозиції, з метою подальшого їх направлення до Кабінету Міністрів України для прийняття рішення про передачу.

При цьому, суд звертає увагу на те, що згода на прийняття до комунальної власності приміщення по АДРЕСА_1 була надана ще рішенням Володарської районної ради Київської області від 05.07.2002 року №14-02-ХХIV, яким, як було вказано вище, питання прийняття вказаного майна у відповідності до законодавства було доручено в подальшому вирішувати Володарській районній державній адміністрації.

Отже, повноваження по вирішенню питання щодо передачі спірного майна з державної до комунального власності були делеговані Володарській районній державній адміністрації, якою необхідні для цього дії (зокрема, підготовка відповідних пропозицій для направлення до КМУ) також вчинені не були.

Вказана бездіяльність відповідачів фактично призвела до порушення права позивача на отримання майна, на яке він розраховував під час дарування органу місцевого самоврядування належного йому на праві власності об'єкта нерухомого майна замість гарантованої рішенням від 09.08.2005 № 140-21-ІV передачі позивачеві іншого майна.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд приймає до уваги європейську судову практику, де вказано, що Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У цьому рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила».

У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2007 року, на підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», застосовував рішення Європейської Суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця.

У постанові від 18.09.2013 по справі № 6-92цс13 Верховний Суд України зазначає наступне: за обставинами справи "Стретч проти Сполученого Королівства" на рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року у якій також послався суд, заявник в 1969 році уклав договір оренди земельної ділянки строком на 22 роки. Відповідно до умов цього договору він за власні кошти побудував на цій земельній ділянці кілька будівель для легкої промисловості, які здав в суборенду. Договір оренди також надавав йому право в подальшому продовжити оренду ще на 21 рік. У 1990 році заявник повідомив місцеву владу про намір продовжити договір оренди, в процесі переговорів він погодився на збільшення орендної плати. Однак, орган місцевої влади повідомив заявника, що продовження договору оренди відбутися не може, оскільки, погодившись з умовою договору про можливість його пролонгації орган місцевої влади перевищив свої повноваження. Застосовуючи положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції до обставин цієї справи Європейський суд з прав людини вказав на таке. Заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати - в цілях застосування положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції - складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди.

Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності.

Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника Європейський суд з прав людини відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобов'язання, взяті ним на себе у зв'язку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат.

За таких обставин цієї справи Європейський суд з прав людини виніс рішення на користь заявника.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об'єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

В своїй судовій практиці Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер'їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер'їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Таким чином суд приходить до висновку, що невиконання розпорядження Володарської райдержадміністрації №389 від 21.09.2005 р. та рішень другої сесії двадцять четвертого скликання Володарської районної ради Київської області від 05.07.2002 року №14-02-ХХIV та двадцять першої сесії четвертого скликання Володарської районної ради Київської області від 09.08.2005 №140-21-ІV є порушенням прав позивача на отримання приміщення за адресою АДРЕСА_1, що позбавило позивача права на розумних підставах сподіватися на виконання умов договору міни, який з ним було укладено.

Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що реалізація права на обмін зазначених приміщень можлива за умови зобов'язання Володарської районної ради Київської області виконати рішення другої сесії двадцять четвертого скликання Володарської районної ради Київської області від 05.07.2002 року № 14-02-ХХIV та рішення двадцять першої сесії четвертого скликання Володарської районної ради Київської області від 09.08.2005р. № 140-21-ІV.

Щодо зобов'язання Володарської райдержадміністрації виконати розпорядження №389 від 21.09.2005 р., суд зазначає, що вказане розпорядження було видано у зв'язку з тим, що Володарською районною радо були делеговані Володарській райдержадміністрації повноваження щодо управління майном спільної власності територіальних громад Володарського району, що і надало підстави для прийняття вказаного розпорядження.

Так, відповідно до рішення другої сесії двадцять четвертого скликання Володарської районної ради Київської області від 05.07.2002 №18-02-ХХIV «Про делегування повноважень Володарської районної ради Володарській районній державній адміністрації» районна рада вирішила делегувати Володарській районній державній адміністрації повноваження, зокрема, підготовку і внесення на розгляд ради проектів рішень, інших матеріалів з питань, передбачених статтею 44 Закону України «Про місцеве самоврядування», забезпечення виконання рішень ради (розділ І, п.1 рішення).

Відповідно до розділу ІІ вказаного рішення другої сесії двадцять четвертого скликання Володарської районної ради Київської області від 05.07.2002 №18-02-ХХIV уповноважено Володарську районну державну адміністрацію здійснювати управління майном, переданим до комунальної власності району, а також набуте на інших законних підставах і є спільною власністю територіальних громад селища та сіл Володарського району (т.1, а.с.198-200).

В той же час рішенням десятої сесії сьомого скликання Володарської районної ради Київської області від 16.12.2016 року № 101-10(І)-VІІ повноваження управління майном спільної власності територіальних громад Володарського району повернуті до відання Володарської районної ради Київської області, про що вказує Володарська районна державна адміністрація у листі на адресу суду від 11.10.2017 №01-03/1917 (т.1, а.с.167).

Отже, підстав для зобов'язання Володарської райдержадміністрації виконати розпорядження №389 від 21.09.2005 суд не вбачає з огляду на відсутність у Володарської райдержадміністрації станом на день розгляду справи повноважень щодо управління майном спільної власності територіальних громад Володарського району.

При цьому суд зазначає, що обов'язки щодо виконання розпорядження Володарської районної державної адміністрації Київської області №389 від 21.09.2005 «Про прийняття до спільної власності територіальних громад Володарського району нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та надання згоди на здійснення обміну між об'єктами» на час розгляду справи в повній мірі є компетенцією Володарської районної ради Київської області.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1.Адміністративний позов задовольнити частково. 2.Зобов'язати Володарську районну раду Київської області виконати рішення другої сесії двадцять четвертого скликання Володарської районної ради Київської області від 05.07.2002 року № 14-02-ХХIV «Про згоду на прийняття до спільної комунальної власності територіальних громад району приміщення районного відділу статистики» та рішення двадцять першої сесії четвертого скликання Володарської районної ради Київської області від 09.08.2005 № 140-21-ІV «Про надання згоди на прийняття до спільної власності територіальних громад Володарського району нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2», а саме: вчинити дії, направлені на передачу з державної власності у власність територіальних громад Володарського району Київської області приміщення за адресою: АДРЕСА_1, з метою подальшого відчуження у власність ОСОБА_1.

3.В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Кушнова А.О.