Справа № 417/4657/17
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2017-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Чернік А.П.
Суддя-доповідач - Ястребова Л. В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року справа №417/4657/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді: Ястребової Л.В, суддів Гайдара А.В., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на постанову Марківського районного суду Луганської області від 13 жовтня 2017 року у справі № 417/4657/17 за позовом ОСОБА_2 до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій і бездіяльності протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

22 вересня 2017 року ОСОБА_2(надалі - позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (надалі - відповідач, Управління) про визнання протиправними дії та бездіяльність відповідача (в частині припинення виплати пенсії) з квітня 2017 року, зобов'язання відповідача поновити нарахування та виплату пенсії за віком та сплатити заборгованість за період, починаючи з квітня 2017 року, звернення постанови до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць та зобов'язання відповідача у встановлений судом строк подати до суду звіт про виконання судового рішення (а.с. 2-7).

Постановою Марківського районного суду Луганської області від 13 жовтня 2017 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_2.

Визнано протиправною бездіяльність Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо поновлення виплати пенсії ОСОБА_2.

Зобов'язано Марківське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області поновити виплату пенсії ОСОБА_2 з 01.04.2017 року та виплатити виниклу заборгованість.

Зобов'язано Марківське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області подати у місячний строк з дня набрання постановою законної сили звіт про виконання постанови (а.с. 30).

Вважаючи відповідну постанову суду першої інстанції такою, що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати, зазначаючи, при цьому, що перелік підстав для припинення виплати пенсії, передбачений ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не є вичерпним та може регулюватися іншими нормативно-правовими актами. На переконання апелянта, суд першої інстанції не звернув увагу та не надав будь-якої оцінки тому факту, що позивач до управління про поновлення виплати пенсії особисто не зверталась, хоча для цього немає перешкод, оскільки позивач зареєстрована на території, яка контролюється українською владою. Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції, що приписами Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 встановлено, що реалізація права на отримання пенсійних виплат пов'язана з фактом реєстрації пенсіонера, як внутрішньо переміщеної особи, а також зазначає, що станом на день подання апеляційної скарги (27.10.2017 року), до управління не надходило відомостей з УСЗН Марківської районної державної адміністрації щодо проживання/перебування ОСОБА_2 за вказаною у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 20 січня 2015 року № 925019210 (а.с. 36-39).

Частиною 8 ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що апеляційні скарги у справах, передбачених пунктами 1, 2 частини першої цієї статті, розглядаються апеляційними судами в порядку письмового провадження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги встановила наступне.

Як встановлено судом першої, апеляційної інстанції та підтверджується матеріали справи, позивач, ОСОБА_2., відповідно до довідки від 20 січня 2015 року № 925019210 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, є внутрішньо переміщеною особою, яка фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Позивач перебуває на обліку у відповідача, як отримувач пенсії за віком, що відповідачем у справі не заперечується.

З 01 квітня 2017 року позивачу припинено виплати її пенсії.

Підтвердженням того фату, що позивачу не виплачується пенсія з квітня 2017 року підтверджується також випискою по картковому рахунку, виданою ПАТ "Ощадбанк" відповідно до якої пенсію позивачу востаннє нараховано у березні 2017 року у розмірі 1493 грн. 77 коп. (а. с. 15).

Вважаючи, що відповідач, припиняючи виплату пенсії з квітня 2017 року діяв не на підставі та не у спосіб, передбачений Конституцією та Законами України, позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Із заперечень відповідача проти даного адміністративного позову вбачається, що з квітня 2017 року виплату позивачу її пенсії припинено, оскільки на виконання постанови КМУ № 637 від 05.11.2014 року «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», з 01.03.2016 року посилено контроль обліку внутрішньо переміщених осіб на перевірку наявності підстав виплати пенсії на території, підконтрольній українській владі пенсіонерам-переселенцям. Так, п. 1 даної постанови (зі змінами, внесеними Постановою КМУ № 615 від 12.08.2015 року) передбачено, що поновлення виплати пенсії, тимчасово призупинених внутрішньо переміщеним особам відбувається тільки через рахунки АТ «Ощадбанк», з дати припинення виплати на підставі особистого звернення пенсіонера до органу ПФУ, де він перебуває на обліку, як одержувач пенсії, звертаючи увагу суду, що зазначена постанова не скасована, не визнана судом не конституційною, а тому є такою, що підлягає виконанню Управлінням.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV встановлено, що виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Статтею 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Зміст цієї норми можна розуміти так, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058, однак відповідного рішення щодо припинення виплати пенсії позивачу Управлінням не приймалось.

В якості підстави для припинення виплати позивачу його пенсії, відповідач посилається на відсутність відомостей з УСЗН Марківської районної державної адміністрації щодо проживання/перебування ОСОБА_2 за вказаною у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 20 січня 2015 року № 925019210 адресою, а також на те, що позивач до управління про поновлення виплати пенсії особисто не зверталась, хоча для цього немає перешкод, оскільки позивач зареєстрована на території, яка контролюється українською владою.

Колегія суддів зазначає, що відсутність відомостей з УСЗН Марківської районної державної адміністрації щодо проживання/перебування ОСОБА_2 за вказаною у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 20 січня 2015 року № 925019210 адресою, а також на те, що позивач не зверталась особисто до Управління про поновлення виплати пенсіїне є належною підставою для припинення пенсійних виплат в розумінні статті 49 № 1058.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що припинення виплати позивачу її пенсії на підставі відсутності відомостей з УСЗН Марківської районної державної адміністрації щодо проживання/перебування ОСОБА_2 за вказаною у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи адресою та той факт, що позивач не зверталась особисто до Управління про поновлення виплати пенсії суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі № 1058-ІV.

Слід також зазначити, що за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 07.10.2009 в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що відсутність відомостей з УСЗН Марківської районної державної адміністрації щодо проживання/перебування ОСОБА_2 за вказаною у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 20 січня 2015 року № 925019210 адресою, а також на те, що позивач не зверталась особисто до Управління про поновлення виплати пенсіїне може бути підставою для позбавлення її конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, права на отримання пенсії.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання.

Відповідно до ст.1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

За приписами ст. 8 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що припинення відповідачем виплати позивачу раніше призначеної пенсії є безпідставним, а вимоги позивача щодо відновлення виплати пенсії є правомірними, такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому, підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про звернення постанови до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць, колегія суддів зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або поза бюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць, у зв'язку з чим, вказана вимога позивача підлягає задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, оскільки вони суперечать чинному законодавству та не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Згідно частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись статтями 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області - залишити без задоволення.

Постанову Марківського районного суду Луганської області від 13 жовтня 2017 року у справі № 417/4657/17- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Л.В. Ястребова

Судді А.В. Гайдар

І.Д. Компанієць