Справа № 398/2995/16-а(2-а/398/158/16)
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2017-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 грудня 2017 року справа № 398/2995/16-а(2-а/398/158/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В. Олефіренко Н.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Олександрійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області на постанову Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10.10.2017 р. в справі № 398/2995/16-а за позовом ОСОБА_1 до Олександрійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з адміністративним позовом до Олександрійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області (далі - УПФУ) про зобов'язання здійснити поновлення пенсії на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 07.10.2009 р. шляхом призначення її знову на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів.

Постановою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10.10.2017 р. позов задоволено частково, визнано неправомірними дії Олександрійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області щодо відмови у поновлені ОСОБА_1 пенсії на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»; зобов'язано Олександрійське об'єднане управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 08.04.2016 р. шляхом призначення її знову, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі з проведенням індексації; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати постанову через порушення норм матеріального та процесуального права, вказує на неврахування судом першої інстанції на недотримання позивачем порядку подання документів для поновлення виплати пенсії (відсутність документу, що посвідчує особу, інших документів); порушення строку звернення до суду, у зв'язку з чим частина позовних вимог повинна бути залишена без розгляду; неврахування відсутності підстав для здійснення індексації пенсії, з огляду на приписи Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати».

Особи, які беруть участь у справі, до судового засідання не з'явились, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, у зв'язку з чим у відповідності до вимог ст. 197 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги матеріалами справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач до грудня 2001 р. проживав у м. Олександрія Кіровоградської області та отримував пенсію за віком, згодом виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, у зв'язку з чим виплату пенсії було припинено. 07.04.2016 р. представник позивача за довіреністю звернувся із заявою до відповідача про поновлення виплати пенсії за віком громадянину України ОСОБА_1 Відповідач листом № 4333/03-26 від 22.04.2016 р. відмовив в поновленні виплати пенсії у зв'язку з необхідністю подання паспорту (або іншого документу, що засвідчує особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з рішення № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. Конституційного Суду України щодо наявності підстав для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за межі України, та наявності законодавчих підстав для звернення за поновленням виплати пенсії особою за довіреністю.

Висновок суду про зобов'язання відповідача здійснити індексацію пенсії не мотивований.

Крім того, судом першої інстанції зазначено, що права позивача підлягають захисту саме з дати звернення його представника із заявою про поновлення виплати пенсії, тобто з 07.04.2016 р., а позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача поновити виплату позивачу пенсії за віком та провести її виплату за період з 07.10.2009 р. задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає такий висновок необґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції неправильно встановлені обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, позивач отримував пенсію до 2001, за його особистою заявою від 26.11.2001 р. (а.с. 89) виплата пенсії припинена у зв'язку з виїздом позивача на постійне місце проживання до держави Ізраїль, де він взятий на консульський облік в посольстві України в Ізраїлі (а.с. 24-25).

07.04.2016 р. позивач через представника за довіреністю звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії за віком, надавши копію довіреності, копію посвідчення особи, виданого державою Ізраїль, копію трудової книжки, оригінал апостильованої заяви ОСОБА_1, підпис якого завірений нотаріально (а.с. 53-58).

Розпорядженням УПФУ від 14.04.2016 р. № 986 (а.с. 64) відмовлено в поновленні ОСОБА_1 виплати пенсії за віком згідно із заявою від 07.04.2016 р., яке направлено позивачу листом від 22.04.2016 р. № 4333/03-26 (а.с. 62-63). Підставою для відмови у поновленні виплати пенсії є ненадання документу, що посвідчує особу, що є обов'язковим відповідно до п. 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Отже, враховуючи викладене, позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і правом на пенсійне забезпечення.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Зазначені положення Закону №1058 втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 07.10.2009 р.

Як вказано в Рішенні № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р., оспорюваними нормами Закону №1058 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р., у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49 та другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону й з цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 19.05.2015р. у справі №21-168а15.

Таким чином, проживаючи в Ізраїлі як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Пунктом 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 р. за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім'ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Відповідно до п. 2.8 Порядку № 22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

У випадку поновлення виплати пенсії особі, якій не було проведено перерахунок відповідно до статті 43 Закону, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до статті 40 Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсій, призначених до 2004 року.

При поновленні виплати пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа може додати:

1) документи про страховий стаж за період роботи до 01 січня 2004 року, який не врахований у пенсійній справі, у тому числі після призначення пенсії. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, відділ персоніфікованого обліку подає довідку із бази даних реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 1 до Положення, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3 до Положення;

2) довідку про заробітну плату відповідно до абзаців другого і третього підпункту 3 пункту 2.1 цього розділу;

3) документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім'ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім'ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника інвалідом або учасником війни тощо).

При переведенні на пенсію по інвалідності з іншого виду пенсії орган, що призначає пенсію, додає до пенсійної справи виписку з акта огляду МСЕК про встановлення або зміну групи інвалідності.

Особи, які одержували пенсію від інших органів і звертаються до органів, що призначають пенсію, надають документ, що підтверджує розмір пенсії, строки її виплати та дату зняття з обліку за попереднім місцем отримання.

Відповідно до п. 2.9 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Як зазначено вище, представником позивача надано відповідачу разом із заявою про поновлення виплати пенсії копію посвідчення особи, виданого державою Ізраїль (а.с. 18-20), а не паспорт громадянина України або інший документ, виданий Україною, що засвідчує особу позивача, місце проживання (реєстрації), вік.

Правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов'язки осіб, на ім'я яких видані такі документи, визначає Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 13 цього Закону до документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, відносяться паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну; тимчасове посвідчення громадянина України.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 13 вказаного Закону до документів, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус, належать посвідчення водія; посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; посвідка на постійне проживання; посвідка на тимчасове проживання; картка мігранта; посвідчення біженця; проїзний документ біженця; посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; проїзний документ особи, якій надано додатковий захист.

Відтак, документ, виданий іншою державою (в цьому випадку - державою Ізраїль), не входить до переліку документів, що посвідчують особу громадянина України.

Документу, що посвідчує особу позивача, передбаченого Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», позивачем та його представником органу Пенсійного фонду разом із заявою про поновлення виплати пенсії не надано.

У зв'язку з тим, що позивачем та його представником за довіреністю не надано відповідачу документу, що посвідчує особу позивача як громадянина України, відповідачем обґрунтовано відмовлено позивачу у поновленні виплати пенсії.

При цьому колегія суддів вказує на необґрунтоване зазначення судом першої інстанції про неприйняття відповідачем рішення за заявою позивача, оскільки відповідачем прийнято рішення про відмову у поновленні пенсії (розпорядження № 986 від 14.04.2016 р.).

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для поновлення виплати пенсії через недотримання позивачем Порядку № 22-1, колегією суддів не здійснюється правовий аналіз права позивача на індексацію пенсії та компенсацію втрати частини доходу.

Зазначені обставини судом першої інстанції не враховано, що призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням викладеного колегія суддів прийшла до висновку, що судом першої інстанції неправильно встановлені обставини справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, постанова прийнята з порушенням норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 8, 9, 10, 11, 159, 160, 195, 197, 198, 202, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Олександрійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області на постанову Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10.10.2017 р. в справі № 398/2995/16-а задовольнити.

Постанову Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10.10.2017 р. в справі № 398/2995/16-а за позовом ОСОБА_1 до Олександрійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області про зобов'язання вчинити певні дії скасувати.

Прийняти в справі № 398/2995/16-а нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Олександрійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області про зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя: В.А. Шальєва

Суддя: С.В. Білак

Суддя: Н.А. Олефіренко