Справа № 357/11458/17
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2017-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
07 грудня 2017 року м. Київ
Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Губської Л.В. Земляної Г.В. Кондратенко Я.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області на постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, третя особа: Узинська районна лікарня про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, третя особа: Узинська районна лікарня, в якому, просила: - визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років на пільгових умовах, на підставі п «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; - зобов`язати відповідача призначити та виплатити пенсію за вислугу років на пільгових умовах, на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 08.02.2017р.
Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2017 року позов задоволено.
Визнано протиправною відмову Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на пільгових умовах.
Зобов`язано Білоцерківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області здійснити призначення та виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на пільгових умовах з 08.02.2017р.
Не погодившись з постановою суду, відповідач Білоцерківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, який з`явився в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з 01.09.1981 року по 02.07.1983 року ОСОБА_1 навчалась у Київському медичному училищі № 4. Після закінчення навчання їй було присвоєно кваліфікацію медична сестра загального профілю та прийнято на роботу у Київську лікарню № 12 на посаду медсестри травматологічного відділення, де працювала до 01.10.1983 року.
07.03.1984 року позивач була прийнята на роботу в Другу Житомирську обласну психлікарню на посаду медсестри 7-го відділення, де працювала до 13.12.1985 року.
В подальшому, 07.12.1989 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу в дитячий садок № 23 в/ч НОМЕР_1 на посаду помічника вихователя. 05.06.1990 року її було переведено на посаду вихователя вище вказаного дитячого садка.
З 16.11.1993 року позивач працювала в Узинській районній лікарні на посаді 0,5 ставки медичної сестри Іванівського терапевтичного відділення, а з 01.04.1994 року - переведена на посаду 0,5 ставки медсестри зубопротезного кабінету Узинської районної лікарні.
17.02.1997 року її було зараховано на посаду 0,5 ставки дезінфектора стаціонару Узинської районної лікарні. 01.03.2000 року - переведена на посаду 1,0 ставки медсестри зубопротезної лабораторії Узинської районної лікарні, а 07.02.2017 року ОСОБА_1 було звільнено з посади медсестри зубопротезної лабораторії Узинської районної лікарні за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за вислугу років.
07.02.2017 року ОСОБА_1 звернулась до Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах.
Однак, рішенням Білоцерківського ОУ ПФУ в Київській області № 66/1084 позивачу було відмовлено у призначенні даного виду пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу та зазначено, що період роботи з 17.02.1997 року по 29.02.2000 року в Узинській районній лікарні на посаді дезінфектора та одночасно на посаді медсестри зубопротезної лабораторії зарахувати до спеціального стажу немає можливості, оскільки до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, зараховується час роботи на зазначених у Переліку посадах у відповідних закладах і установах, якщо це є основною роботою, а згідно наказу № 18 від 14.02.1997 року слідує, що ОСОБА_1 працювала за основною посадою на 0,5 ставки дезінфектора (яка не передбачена Переліком № 909) та за сумісництвом на 0,5 ставки медсестри зубопротезної лабораторії. Робота за сумісництвом не дає права на пенсію за вислугою років.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідача про відмову в призначенні пенсії на пільгових умовах, позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Статтею 52 вказаного Закону визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я.
Пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року не менше 25 років 6 місяців.
Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Як вбачається з матеріалів справи, з 01.09.1981 року по 02.07.1983 року ОСОБА_1 навчалась у Київському медичному училищі № 4. Після закінчення навчання їй було присвоєно кваліфікацію медична сестра загального профілю та прийнято на роботу у Київську лікарню № 12 на посаду медсестри травматологічного відділення, де працювала до 01.10.1983 року.
07.03.1984 року позивач була прийнята на роботу у Другу Житомирську обласну психлікарню на посаду медсестри 7-го відділення, де працювала до 13.12.1985 року.
В подальшому 07.12.1989 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу в дитячий садок № 23 в/ч НОМЕР_1 на посаду помічника вихователя. 05.06.1990 року її було переведено на посаду вихователя вище вказаного дитячого садка.
З 16.11.1993 року позивач працювала в Узинській районній лікарні на посаді 0,5 ставки медичної сестри Іванівського терапевтичного відділення, а з 01.04.1994 року - переведена на посаду 0,5 ставки медсестри зубопротезного кабінету Узинської районної лікарні.
З 17.02.1997 року позивача було зараховано на посаду 0,5 ставки дезінфектора стаціонару Узинської районної лікарні. 01.03.2000 року - переведена на посаду 1,0 ставки медсестри зубопротезної лабораторії Узинської районної лікарні, а 07.02.2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади медсестри зубопротезної лабораторії Узинської районної лікарні за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію за вислугу років.
Відповідно до Акту Управління Пенсійного фонду України у Білоцерківському районі Київської області від 28.02.2017р. № 46, яким зафіксовано перевірку факту роботи ОСОБА_1 , у відомостях про нарахування заробітної плати з листопада 1993 року по січень 1997 року в графі «за основною посадою» зазначена посада «медсестра», з лютого 1997 року по лютий 2000 року в графі «за основною посадою» зазначено «медсестра, дезінфектор» та з березня 2000 року по лютий 2017 року в графі «за основною посадою» зазначено «сестра медична» та в графі «за сумісництвом» - «дезінфектор».
Тобто, ні в Наказі № 18 від 15.02.1997р., ні у відомостях про нарахування заробітної плати не зазначено, що період роботи в Узинській районній лікарні з 17.02.1997р. по 29.02.2000р. на посаді «медсестри» значиться як робота за сумісництвом. Навпаки, робота у даний період значиться як основна на посаді «медсестра, дезінфектор» та посада «медсестри» вказана першою, тобто основною.
Основною професією ОСОБА_1 є професія медичної сестри, так як за спеціальністю позивач є медсестрою, про що свідчить диплом серії НОМЕР_2 , виданий 04.07.1983р.
Згідно з пп. 12 п. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», основне місце роботи - місце роботи, де працівник працює на підставі укладеного трудового договору, де знаходиться (оформлена) його трудова книжка, до якої вноситься відповідний запис про роботу.
Як зазначено позивачем, її трудова книжка серії НОМЕР_3 знаходилась виключно в Узинській районній лікарні з 16.11.1993р. по 07.02.2017р., тобто основним місцем роботи ОСОБА_1 є Узинська районна лікарня.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року № 909, до закладів охорони здоров`я, які дають право на пенсію за вислугу років віднесені Лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги,заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепід служби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).
Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 35 від 23.02.1993р. зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.12.1993р. за № 180 «Про оплату праці працівників охорони здоров`я та соціального захисту населення на основі Єдиної тарифної сітки» Додаток № 7 «ТАРИФНІ РОЗРЯДИ СЕРЕДНЬОГО МЕДИЧНОГО ПЕРСОНАЛУ» пункт 4 «Дезінфектори - тарифний розряд 10».
Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 229 від 23.11.1993р. зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.1993р. за № 198 «Про затвердження Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників закладів охорони здоров`я та соціального захисту населення» Глава П. «Тарифні розряди працівників охорони здоров`я» пункт З «ТАРИФНІ РОЗРЯДИ СЕРЕДНЬОГО МЕДИЧНОГО ПЕРСОНАЛУ» підпункт 3.4 «Дезінфектори - тарифний розряд 10».
Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 161/137 від 06.04.2001р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 1 квітня 2001 р. за № 333/5524 «Про впорядкування та затвердження Умов оплати праці працівників закладів охорони здоров`я та установ соціального захисту населення» пункт 2.3. «Визначення схемних посадових окладів середнього медичного персоналу» підпункт 2.3.4 «Дезінфектори».
Згідно наказу Міністерства охорони здоров`я СРСР від 21.10.1974 року № 990 «Про затвердження переліку вищих і середніх спеціальних навчальних закладів, підготовка і отримання звання в яких дають право займатися медичною та фармацевтичною діяльністю» в пункті 3 «Примітки» зазначено, що особи, які не отримані спеціальної підготовки і звань в середніх спеціальних «Переліку», можуть допускатися до роботи на посадах: медичного реєстратора, дезінфектора, дератизатори, препаратора.
В пункті 5 «Примітки» наказу Міністерства охорони здоров`я СРСР від 13.07.1989 року № 418 «Про затвердження нової редакції Переліку вищих і середніх спеціальних навчальних закладів, підготовка і отримання звання в яких дають право займатися медичною та фармацевтичною діяльністю» зазначено, що Особи, які не отримали спеціальної підготовки і звань в середніх спеціальних навчальних закладах, зазначених у цьому «Переліку», можуть допускатися до роботи на посадах: інструктора-дезінфектора, медичного реєстратора, дезінфектора, продавця оптики, молодшого фармацевта, продавця кіоску.
Враховуючи вищевикладене, посада «Дезінфектор», на якій працювала ОСОБА_1 відноситься саме до працівників середнього медичного персоналу, а відтак, повинна зараховуватися до стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугою років.
Крім цього, колегія суддів враховує, що посади медсестри і дезінфектора були рівними, тобто позивач була зайнята повний робочий день і така робота виконувалась в межах одного закладу.
Що стосується доводів апелянта з приводу того, що ОСОБА_1 було пропущено строк звернення до суду з даним адміністративним позовом, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Разом з тим, виходячи з приписів частини другої та третьої ст. 99 КАС України, початок перебігу строку звернення до адміністративного суду пов`язується з одного боку, з об`єктивним моментом, тобто, порушенням суб`єктивного права, а з другого боку, із суб`єктивним моментом, коли особа, яка звертається до суду, дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 4 ст. 99 КАС України, якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, то для звернення до адміністративного суду встановлюється місячний строк, який обчислюється з дня, коли позивач дізнався про рішення суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Тобто, визначальним для можливості отримання судового захисту суб`єктивного права є з`ясування моменту початку перебігу строку звернення до суду.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зверталась до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Київській області про відмову у призначенні їй пенсії за вислугу років.
Рішення про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 . Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області прийнято 16.06.2017р. Однак, відповідь на адресу позивача була направлена 04.09.2017р., яку ОСОБА_1 отримала 16.09.2017р., про що свідчить надана позивачем до письмових заперечень на апеляційну скаргу ксерокопія конверту.

До суду з даним адміністративним позовом ОСОБА_1 звернулася 26.09.2017р., а відтак, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не було пропущено місячний строк звернення до суду.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області залишити без задоволення.

Постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Судді Вівдиченко Т.Р. Губська Л.В. Земляна Г.В.

Повний текст ухвали виготовлено 12.12.2017 року