Справа № 804/5243/17
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2017-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 рокусправа № 804/5243/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Чередниченка В.Є.

суддів: Іванова С.М. Панченко О.М.

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2017 року у справі №804/5243/17 за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач-1) та ОСОБА_2 (ділі - позивач-2) 16.08.2017 року звернулись до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, згідно з яким, просять визнати протиправним та скасувати прийняті відповідачем податкові повідомлення-рішення від 30.06.2017р. № 9694-1302 про нарахування позивачу-1 земельного податку в сумі 2973,96 грн. та №9695-1302 про нарахування позивачу-2 земельного податку в сумі 2973,96 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначають, що оскаржені рішення відповідача є протиправними та таким, що підлягають скасуванню, оскільки при їх прийнятті відповідачем не було враховано, що земельний податок повинен розподілятися на всіх власників приміщень в багатоквартирному будинку. Взята для розрахунку земельного податку нормативно-грошова оцінка землі безпідставно завищена відповідачем.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2017 року у задоволені адміністративного позову відмовлено повністю.

Постанова суду мотивована тим, що відповідачем доведена правомірність оскаржуваних податкових повідомлень рішень.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції позивачі оскаржили її до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову якою позов задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що дані які отримує відповідач про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки повинні бути оформлені у вигляді витягу з технічної документації відповідно до ст. 20 Закону України «Про оцінку землі»; лист Управління Держгеокадастру від 26.04.2017 року №8-411-2.2-1482/2-16 не є належним та допустимим доказом у справі; нормативна грошова оцінка 1 кв.м складає 3989,22 грн., а не 3997,26 грн. виходячи з даних листа Управління Держгеокадастру від 26.04.2017 року №8-411-2.2-1482/2-16 та листа Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2017 року № 6-28-0.22-442/2-17; земельний податок повинен бути розділеній між всіма співвласниками багатоповерхового будинку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача яка підтримала доводи апеляційної скарги, пояснення представника відповідача яка заперечувала щодо її задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивач-1, є власником 1/2 частини нежитлового приміщення (магазин продовольчих товарів) приміщення №37 поз. 1-5, 1, загальною площею 49.7 кв.м., і ганок літ.а. на першому поверсі житлового будинку літ.А-9, за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ. вул. Героїв Громадянської війни, будинок 17, приміщення 37 (а.с.17).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивач-2, є власником 1/2 частини нежитлового приміщення (магазин продовольчих товарів) приміщення №37 поз. 1-5, 1, загальною площею 49.7 кв.м., і ганок літ.а. на першому поверсі житлового будинку літ.А-9, за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ. вул. Героїв Громадянської війни, будинок 17, приміщення 37 (а.с.15).

30 червня 2017 року відповідачем проведено нарахування земельного податку з фізичних осіб за звітний період 2017 рік та прийнято:

- податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 30.06.2017 р. №9694-1302 про визначення позивачу-1 суми податкового зобов'язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб 18010700» на суму 2973,96 грн. (а.с.11);

- податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 30.06.2017 р. №9695-1302 про визначення позивачу-2 суми податкового зобов'язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб 18010700» на суму 2973,96 грн. (а.с.9).

Згідно з розрахунками до податкових повідомлень-рішень від 30.06.2017 р. №9695-1302 та №9694-1302, податкове зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб у розмірі 2973,96грн. (щодо кожного з позивачів) вирахувано із розрахунку:

- площі - 24,85 кв.м.;

- нормативної грошової оцінки 1кв.м. - 3989,22 грн.;

- розміру плати за землю за рішенням міської ради від 13.07.2016 р. №7/11 3% (а.с.10,12).

Правомірність та обґрунтованість вказаних рішень відповідача є предметом спору переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між сторонами та відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції погодився з висновком відповідача про те, що відповідно до норм Податкового кодексу України, власник нежилого приміщення частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскарженої постанови, виходить з наступного.

Згідно з частиною 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом підпункту 9.1.10 пункту 9.1 статті 9 ПК плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу ХIII ПК.

Відповідно до підпункту 269.1.1 пункту 269.1 статті 269 ПК платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв). А в силу вимог підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Таким чином, обов'язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Права власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 ЗК і статтею 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК).

Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

За правилами пункту 286.1 статті 286 ПК підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

При цьому власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (пункт 287.8 статті 287 ПК).

Тобто, фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Згідно з пунктом 286.5 статті 286 ПКУ нарахування фізичним особам податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Податок фізичною особою сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення (пункт 287.5 статті 287 ПКУ).

Як вірно встановлено судом першої інстанції та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи позивачі, кожний окремо, є власником ? частині нежитлового приміщення вбудованого в перший поверх житлового будинку загальною площею 49,7 кв.м., за адресою: м. Дніпро, вул. Героїв Громадянської війни, буд.17, прим.37, на підставі свідоцтва про право власності, за земельну ділянку під яким відповідач оспорюваними податковими повідомленнями-рішеннями нарахував земельний податок з фізичних осіб. При цьому в силу вимог статей 182, 334 ЦК та положень Закону № 1952-IV право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації.

Враховуючи викладене, та незважаючи на те, що позивачі не зареєстрували право власності чи користування земельною ділянкою під належним їм на праві власності нежитловим приміщенням, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК, обов'язок зі сплати земельного податку виник у позивачів з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 7 липня 2015 року (справа № 21-775а15).

При цьому, суд першої інстанції вірно зазначив про безпідставність доводів позивачів про необхідність розподілу земельного податку між всіма співвласниками багатоповерхового будинку, у тому числі власниками жилих приміщень, згідно з п. 286.6 ст. 286 Податкового кодексу України, оскільки вказані положення законодавства розповсюджується на власників будівлі (будівель), що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, в той час як положення п. 287.8 статті 287 Податкового кодексу України конкретизує платників - власників нежилих приміщень (його частини) у багатоквартирному жилому будинку.

Щодо доводів позивачів про обов'язковість підтвердження нормативно грошової оцінки земельних ділянок лише витягом з технічної документації з нормативно грошової оцінки земель, що передбачено Законом України «Про оцінку землі», а також те, що лист Управління Держгеокадастру від 26.04.2017 року №8-411-2.2-1482/2-16 не є належним та допустимим доказом слід зазначити наступне.

Суд першої інстанції вірно встановивши, що згідно з листом Управління Держгеокадастру у м. Дніпропетровську від 26.04.2017 р. за вих.№8-411-2.2-1482/2-16 право власності або користування земельною ділянкою по вул. Героїв Громадянської війни, буд.17 у Державному реєстрі земель м. Дніпропетровська станом на 01.01.2013 р. не зареєстровано (а.с. 41), дійшов правильного висновку про неможливість надання нормативної грошової оцінки вищезазначеної земельної ділянки у вигляді витягу з технічної документації відповідно до ст. 20 Закону України «Про оцінку землі».

При цьому суд першої інстанції вірно врахував те, що у разі комерційного використання земельної ділянки по вул. Героїв Громадянської війни, буд. 17, нормативна грошова оцінка 1 кв.м. цієї земельної ділянки в 2016 році складає: 3771,00 грн. та дійшов обґрунтованого висновку щодо безпідставності доводів позивачів про завищення контролюючими органом нормативної грошової оцінки 1 кв.м. землі по вул. Героїв Громадянської війни, буд.17, в місті Дніпрі.

Крім того, слід зазначити, що згідно з п.286.1 ст. 286 ПКУ підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, зазначеною нормою чітко визначено, обов'язок центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно надання інформації контролюючим органам, яка необхідна для обчислення та справляння земельного податку.

Враховуючи викладене, лист Управління Держгеокадастру від 26.04.2017 року №8-411-2.2-1482/2-16 є належним та допустимим доказом (а.с. 41).

Щодо доводів позивачів про наявність математичної помилки у розрахунках відповідача щодо розміру земельного податку в сторону зменшення, слід зазначити, що визначення відповідачем суми податкового зобов'язання в розмірі меншому ніж вважає позивачі не порушує їх прав.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровської області від 30.06.2017 р. №9695-1302 та №9694-1302 відповідають вимогам п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зазначений обов'язок відповідач виконав.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об'єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги позивачів висновків суду не спростовують, тому постанову суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 198, статтями 205, 206 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2017 року у справі №804/5243/17 - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст ухвали виготовлений 11 грудня 2017 року.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: О.М. Панченко