Справа № 826/3506/17
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2017-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 листопада 2017 року № 826/3506/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Федорчука А.Б., суддів: Качура І.А., Келеберди В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомГромадянина Ісламської Республіки Пакистану ОСОБА_1
до третя особаДержавної міграційної служби України Головне управління Державної міграційної служби України у м. Києві
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії
На підставі ч. 4 ст. 122 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

В С Т А Н О В И В:

Позивач, в особі Громадянина Ісламської Республіки Пакистану ОСОБА_1 (надалі - Позивач), звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (надалі - Відповідач), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України у м. Києві, в якому просить суд: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 10-17 від 10 січня 2017 року про відмову у визнанні громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що оскаржуваним рішенням позивачу було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини 4 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, у якої відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього закону. Зазначене рішення Відповідача вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно не містить жодних обґрунтованих пояснень відмови, прийнято без врахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення.

Представник Відповідача та третьої особи проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі надавши суду письмові заперечення на позовну заяву.

В обґрунтування заперечень зазначає, що Відповідач діяв у межах своїх повноважень і виконувало усі передбачені законом заходи та дії для всебічного та об'єктивного розгляду заяви Позивача про визнання останнього біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, зазначив, що при прийнятті оскаржуваного рішення Відповідач керувався також тим, що Позивач не навів жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання та із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до ч. 4 ст. 122 КАС України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач 07.06.2016 р. звернувся до Головного управління ДМС у місті Києві з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до наказу Головного управління ДМС України в м. Києві від 29.06.2016 р. № 356 Позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач 06.07.2016 р. отримав повідомлення від 01.07.2016 № 151/1 про відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Позивач звернувся 13.07.2016 р. до Державної міграційної служби України із скаргою на відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 25.08.2016 р. № 39-16 задоволено скаргу Позивача на рішення Головного управління ДМС України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно Наказу Головного управління ДМС України в м. Києві від 14.09.2016 р. №487 прийнято в оформлення документи Позивача для вирішення питання у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, 05.10.2016 р. Позивач вдруге подав до ДМС України скаргу на відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вищезазначену скаргу рішенням ДМС України від 01.11.2016 р. № 53-16 залишено без розгляду, оскільки на розгляді в ДМС України знаходилася скарга, на те саме рішення територіального підрозділу.

Рішенням Державної міграційної служби України №10-17 від 10.01.2017 року відмовлено у визнанні громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає, що спірне рішення прийнято без з'ясування всіх обставин справ та є протиправним, а тому звернувся до суду з відповідним позовом.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про не обґрунтування позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Ісламської Республіки Пакистан, національність - пакистанець, віросповідання - Ахмаді, що підтверджується протоколом співбесіди від 24.06.2017 р., який наявний у матеріалах справи.

Як вбачається з протоколу співбесіди від 24.06.2017 р., що Позивач з країни громадянської належності вибув 18.04.2016 р. на автобусі, в подальшому легально літаком рейсом Дубаї-Москва потрапив до Російської Федерації. Зі слів позивача, таємно перетнув Державний кордон України та прибув до м. Києва. На момент звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на території України перебував нелегально.

Позивач 07.06.2016 р. звернувся до Головного управління ДМС у місті Києві з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування заяви Позивач зазначає, що останній виїхав з Ісламської Республіки Пакистан з сімейних та релігійних причин. Позивач стверджує, що причиною його виїзду з країни походження була небезпека життю від людей які сповідують мусульманство (суніт).

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (надалі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з приписами частини 5 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 7 статті 7 Закону № 3671-VI).

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 5 статті 10 Закону № 3671-VI).

Згідно абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що Позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні.

У відповідності до Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону № 3671-VI, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме, расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, Суд вважає необхідним зазначити, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Законом України від 21.10.1999 № 1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік), що встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Позицією ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" встановлено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

У свою чергу, згідно пункту 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Зважаючи на Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу від 27 квітня 2004 року № 8043/04 "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява Позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття Відповідачем оскаржуваного рішення.

Так, з заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06.07.2016 р. № 45 та з протоколів співбесіди від 24.06.2016 р. та 26.10.2016 р. вбачається, що Позивач 18.04.2016 залишив Ісламську Республіку Пакистан по сімейним та релігійним обставинам. Позивач стверджує, що причиною його виїзду з країни походження була небезпека життю від людей, які сповідують мусульманство. Позивач легально виїхав на автобусі із Пакистану, потім літаком прямував з Дубаї до Москви. Згідно інформації, що надана в анкеті позивача, зазначено, що він проживав впродовж місяця в м. Москва. Кордон України позивач перетнув 18.05.2016 таємно.

Позивач народився в родині ахмаді в м. Чина Нагар, на території Ісламської Республіки Пакистан проживає близько 300 тис. осіб, що віросповідають ахмаді. У рідному місті Позивача - м. Чина Нагар більшість мешканців також віросповідають ахмаді. Становище ахмаді в Пакистані небезпечне, крім того дуже небезпечно за межами міста.

У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07.06.2016р. Позивач стверджує, що в країні громадянської належності залишив дружину та 6 дітей, батько та матір переїхали до Великобританії, а брат на даний час знаходиться на території Малайзії.

Під час співбесіди від 24.06.2016 р. Позивач повідомив, що його родина на даний час проживає в м. Чина Нагар, крім того його родині допомагають місцеві організації та надають допомогу.

Згідно співбесіди від 24.06.2016 р. Позивач зазначив, що йому погрожували та змушували змінити віру. На співбесіді від 26.10.2016 Позивач повідомив, що «у нього був свій магазин та люди які були проти релігії позивача, одного разу здійснили підпал та перешкоджали працювати. В Пакистані позивач був електриком в місцевій лікарні, де також йому погрожували». Як зазначив позивач, його почали переслідувати з 2001 року.

З аналізу співбесіди Відповідачем зроблено висновки, що твердження Позивача ставлять під сумнів існування загрози віруючим ахмаді, оскільки його родина, залишившись в країні громадянської належності, має захист та допомогу від органів місцевої влади.

Представником Позивача надано Суду додаткові пояснення, в яких він зазначає, що Позивач намагається знайти притулок в країні де він не буде підданий переслідуванням за свою віру, а питання економічного благополуччя є не головним. Тим більш, коли Відповідач спитав Позивача, що він збирається робити в Україні, останній (Позивач) відповів, що він хоче отримати захист та відкрити власний бізнес. Отже Позивач не збирається обтяжувати державу Україна фінансовими виплатами у разі набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а прагне власноруч збільшити її добробут.

Суд звертає увагу, що в співбесіди від 24.06.2016 р. на питання Відповідача: «Ви плануєте переїхати до іншої країни?», Позивач повідомив: «Мені потрібно заробити грошей.»; на питання Відповідача: «Ви бажаєте ще щось додати до нашої співбесіди?», Позивач повідомив «Допоможіть мені фінансово, я хочу отримати статус біженця.».

Крім того, Відповідач зазначає наступне: «доцільно провести моніторинг відкритих інтернет джерел щодо мусульман-ахмаді в країні походження. «Пакистан является второй (после Индонезии) страной в мире по численности мусульманского населения и второй по численности мусульман- суннитов. 96 % населения является мусульманами, в том числе 91 % - сунниты, и 5 % - шииты. Государственной религией Пакистана является ислам суннитского толка. Конфессиональный состав населения: мусульмане - 173000000 (96 %); индуисты - 3200000 (1,85 %); христиане - 2800000 (1,6 %); ахмадие - 291000 (0,22 %); сикхи - 20000 (0,001 %); парсы, буддисты, иудеи, бахай и анимисты и др. Поскольку начиная с переписи 1974 года Ахмадийская Мусульманская Община в Пакистане бойкотировала перепись населения, то данные переписей в части касающейся ахмадие считаются неточными, а полная численность ахмадие в Пакистане по разным оценкам составляет от 2 до 5 миллионов человек. Община мусульман-ахмади, проживающая в Пакистане считается крупнейшей в мире. Джерело: http://ru.2ulliwav.org. Доступна 14.12.2016 р. «К началу 1990-х гг. пакистанцев условно можно разделить на пять основных этно-лингвистических групп. Во-первых, пенджабцы - составляют более 55% населения; синдхи - около 20%; пуштуны и муджахиры по 10%, белуджи - 5%. В пределах этих групп выделяются подгруппы: например араины, раджпуты, джеты входят в пенджабскую группу. Некоторые группы не входят в эти категории, к примеру - пенджабские пуштуны. Есть еще более малочисленные общины - бракуй (выделяют среди синдхов) и сераики (выделяют среди пенджабцев). Государственные языки - vpdy и английский; в то же время 60%) населения говорит на языке панджаби, 76% - на пушту, 12% - на синдхи. Помимо всех вишеперечисленных религий и общин, также наряду со многими другими существует и еще одна община, мусульманская, называется Ахмади. В честь своего основателя ОСОБА_2. Число Ахмади растет с каждим днем в самом Пакистане, так и в Индии и Кашмире. На сегодняшний день это самая быстро растущая мусульманская община в Мире. За 100 лет своего существования число ее членов достигло до 500000 человек во всем мире. Их центральный офис находиться в Лондоне, т.к. им не дали житья в Пакистане. Однако это не мешает их разрастанию. Они построили тысячи мечетей во всем мире, медресе, школы, больницы, перевели Коран более чем 100 яз. мира. Это единственная мусульманская община, которая имеет свой телеканал, вещающий на весь мир, круглые сутки.» Джерело:science. wikia. com/. Доступна 14.12.2016.».

З аналізу матеріалів особової справи, з урахуванням інформації, яка міститься в інтернеті, вбачається, що Позивач має на меті отримати не захист від можливих переслідувань чи погроз в країні його постійного проживання, а лише отримати можливість легалізуватися на території України, з метою покращення умов життя, та в подальшому отримати можливість виїхати до іншої держави (Англія).

Отже, інформація по країні походження, аналіз матеріалів особової справи та індивідуальних обставин свідчать, що не існує розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності.

За змістом пункту 20, 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3" іноземець чи особа без громадянства, які з наміром бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, незаконно перетнули державний кордон України, повинні без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби чи посадової особи Державної прикордонної служби України із заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а також надати посадовим особам Державної прикордонної служби України пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України.

Визначений у частині 2 статті 5 Закону № 3671-VI обов'язок осіб, які з наміром бути визнаними біженцями в Україні або особами, які потребують додаткового захисту, незаконно перетнули державний кордон України, без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, необхідно розуміти як такий, що здійснений сумлінно, за першої можливості, тобто без необґрунтованих затримок. Порушення зазначеного обов'язку не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише прийматися до уваги при розгляді відповідної заяви.

При цьому, варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач 18.05.2016 р. нелегально прибув до України з території Російської Федерації, (до цього проживав 1 місяць де саме не зазначено), а до відповідача звернувся 06.06.2016 р.

Суд звертає увагу, що в Позивача відсутній паспорт, який би підтверджував, що він залишив Пакистан саме 18.04.2016 р. та, зі слів Позивача, даний документ було викрадено у нього на території Російської Федерації де він перебував місяць.

У свою чергу, частиною 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визнана джерелом права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) "Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...".

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Бендерський проти України" (Заява № 22750/02§42) суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом.

З аналізу матеріалів справи та норм права, Суд приходить до висновку, що рішення Державної міграційної служби України № 10-17 від 10 січня 2017 року про відмову у визнанні громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийняте у відповідності до законодавства.

В частині позовних вимог щодо зобов'язання Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від першої вимоги, у задоволенні якої відмовлено.

Частиною 4 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

У відповідності до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням викладеного, Суд приходить до висновків про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 122, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя А.Б. Федорчук

Судді І.А. Качур

В.І. Келеберда