Справа № 826/8009/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2017-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 грудня 2017 року № 826/8009/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А. С., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Національної поліції в місті Києві
провизнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Національної поліції в місті Києві, в якому просить:

- визнати дії Головного управління Національної поліції в місті Києві, пов'язані з невиплатою грошового забезпечення, неправомірними;

- зобов'язати Головне управління Національної поліції в місті Києві скасувати наказ про припинення виплати грошового забезпечення з 01 лютого 2017 року та сплатити грошове забезпечення з лютого 2017 року по сьогоднішній день (дата подання позову 22.06.2017);

- стягнути з Головного управління Національної поліції в місті Києві на користь позивача моральну шкоду в сумі 10000, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ухвалами Дніпровського районного суду м. Києва від 14.02.2017 р. та 06.04.2017 р. позивача відсторонено від посади строком до 11.06.2017 р., а відповідачем в порушення вимог ч. 3 ст. 70 Закону України «Про Національну поліцію» протиправно припинено виплату грошового забезпечення з 01.02.2017 р. Вказане призвело до погіршення стану здоров'я позивача.

Відповідач в судове засідання не з'явився, письмових доказів та заперечень до суду не надав.

Судом на підставі ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України здійснено подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, полковник поліції ОСОБА_1 наказом начальника Головного управління НП у м. Києві від 25.04.2016 № 333-ос призначений на посаду командира полку поліції особливого призначення № 2 Головного управління НП у м. Києві.

10.02.2017 ОСОБА_1 був затриманий в порядку ст. 208 КПК України під час вчинення кримінального правопорушення.

11.02.2017 р. слідчим управлінням прокуратури м. Києва позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Слідчий звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва в межах кримінального провадження № 0001135 від 18.11.2016 із клопотанням про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_1

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.02.2017 р. у справі № 755/2511/17 застосовано щодо підозрюваного ОСОБА_1 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту строком на 60 днів - до 09 квітня 2017 року із застосуванням засобу електронного контролю, заборонивши цілодобово залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1, крім розумного фактичного часу, необхідного для прибуття за викликом до суду, слідчого, прокурора і часу перебування у вище вказаних місцях, та звільнено підозрюваного ОСОБА_1 з - під варти в залі суду.

В подальшому, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06.04.2017 р. продовжено застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту до 11.06.2017 включно.

08.06.2017 року ОСОБА_1 ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва було змінено запобіжний захід з утримання під цілодобовим домашнім арештом із застосуванням електронних засобів контролю на утримання під домашнім арештом в період часу з 22 години 00 хвилин по 07 годину 00 хвилин із застосуванням електронних засобів контролю строком до 11 серпня 2017 року.

В позові позивач зазначає, що з 01.02.2017 йому було припинено виплату грошового забезпечення, з огляду на що його адвокат звернувся до відповідача з адвокатським запитом (а. с. 14).

Листом від 15.05.2017 № 36-аз/125/30/01-2017 відповідач повідомив адвокату, що при відстороненні за постановою слідчого збереження заробітної плати не передбачене, з посиланням на ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», відповідно до якої при припиненні кримінальної справи за відсутності складу злочину, події злочину, недоведеності участі обвинуваченого (відстороненого) у вчиненні злочину, винесенні виправдовувального вироку працівник має право вимагати виплату середнього заробітку за період відсторонення.

Також відповідачем здійснено посилання на ст. 65 Закону України «Про запобігання корупції» з зазначенням, що у відповідності до вказаної норми особа, якій повідомлено про підозру у вчиненні нею злочину у сфері службової діяльності, підлягає відстороненню від виконання повноважень на посаді в порядку, визначеному законом.

Особа, щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення, пов'язане з корупцією, якщо інше не передбачене Конституцією і законами України, може бути відсторонена від виконання службових повноважень за рішенням керівника органу (установи, підприємства, організації), в якому вона працює, до закінчення розгляду справи судом.

Відтак, відповідач повідомив адвоката позивача про те, що беручи до уваги невихід ОСОБА_1 на роботу та ненадання керівництву підтверджуючих документів, які дають право бути відсутнім на робочому місці, нарахування грошового забезпечення було призупинено (а. с. 15).

Вважаючи дії з припинення виплати грошового забезпечення протиправними, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами 1 -4 ст. 70 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580) поліцейський, щодо якого проводиться службове розслідування, може бути відсторонений від виконання службових обов'язків у порядку, визначеному Дисциплінарним статутом Національної поліції України.

Поліцейський, який є керівником органу (підрозділу) поліції, відстороняється від виконання службових обов'язків у разі прийняття відповідною місцевою радою резолюції недовіри згідно з положеннями статті 87 цього Закону.

Поліцейський, щодо якого здійснюється кримінальне провадження, може бути відсторонений від посади в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України.

Відсторонення поліцейського від виконання службових обов'язків є тимчасовим недопущенням поліцейського до виконання обов'язків за займаною посадою.

За особою, відстороненою від виконання службових обов'язків (посади), зберігаються всі види грошового забезпечення, які були їй визначені до відсторонення, крім премії (ч. 5 ст. 70 Закону № 580).

Відповідно до ч. 2 ст. 154 КПК України відсторонення від посади здійснюється на підставі рішення слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження на строк не більше двох місяців.

У відповідності до ч. 6 ст. 70 Закону № 580 поліцейський вважається відстороненим від виконання службових обов'язків з дня видання відповідного наказу до дня видання наказу про допуск до виконання службових обов'язків за займаною посадою.

У відповідності до п. 5 - 7 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799, за поліцейським, відстороненим від виконання службових обов'язків (посади) у зв'язку з проведенням щодо нього службового розслідування в порядку, визначеному Дисциплінарним статутом Національної поліції України, прийняттям відповідною місцевою радою резолюції недовіри, здійсненням щодо нього кримінального провадження, зберігаються всі види грошового забезпечення, які були йому встановлені до відсторонення, крім премії.

Поліцейський вважається відстороненим від виконання службових обов'язків з дати видання відповідного наказу до дня видання наказу про допуск до виконання службових обов'язків за займаною посадою.

Рішення про відсторонення поліцейського від посади можуть приймати начальники, яким надано право прийняття на службу або призначення на посаду, шляхом видання письмового наказу.

Поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв'язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.

Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Поліцейським, щодо яких обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня арешту.

У разі якщо щодо поліцейського, відстороненого від посади у зв'язку з обранням міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обрано інший запобіжний захід, з дня прибуття до органу поліції і до дня отримання повідомлення суду про набрання обвинувальним вироком законної сили чи закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами грошове забезпечення виплачується в порядку, передбаченому пунктом 6 цього розділу.

З огляду на наведені норми, суд приходить до висновку, що виплата грошового забезпечення поліцейському може бути зупинена лише у випадку обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що не мало місця у випадку позивача.

В свою чергу, у відповідності до ч. 5 ст. 65 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 № 1700-VII (далі - Закон № 1700) особа, якій повідомлено про підозру у вчиненні нею злочину у сфері службової діяльності, підлягає відстороненню від виконання повноважень на посаді в порядку, визначеному законом.

Таким законом є Закон № 580, який в частині відсторонення від посад поліцейських, щодо яких здійснюється кримінальне провадження, відсилає до порядку, передбаченого КПК України.

В той же час, питання призупинення виплати грошового забезпечення КПК України не врегульоване, а статтею 70 Закону № 580 прямо передбачено збереження за поліцейським, щодо якого здійснюється кримінальне провадження, всіх видів грошового забезпечення, які були йому визначені до відсторонення (крім премії).

Посилання відповідача у листі від 25.05.2017 № 36-аз/125/30/01-2017 на абз. 3 ч. 5 ст. 65 Закону № 1700 судом до уваги не приймається, оскільки вказаною нормою передбачено відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пов'язаного з відстороненням у разі закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, що не стосується суті спору.

Зазначаючи про невихід з 01.02.2017 позивача на роботу та ненадання керівництву підтверджуючих документів, відповідач на підтвердження своїх доводів належних та допустимих доказів не надав.

Крім того, відповідно до ст. 12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.02.2006 № 3460-IV, на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень:

1) усне зауваження;

2) зауваження;

3) догана;

4) сувора догана;

5) попередження про неповну посадову відповідність;

6) звільнення з посади;

7) пониження в спеціальному званні на один ступінь;

8) звільнення з органів внутрішніх справ.

В свою чергу, згідно ч. 1 ст. 14 Дисциплінарного статуту з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

У відповідності до п. 7.1 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України від 12.03.2013 № 230, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.04.2013 за № 541/23073, особа РНС, щодо якої проводиться службове розслідування, може бути відсторонена від виконання службових обов'язків за займаною посадою зі збереженням посадового окладу, окладу за спеціальне звання, надбавок за вислугу років та безперервну службу, інших надбавок і виплат.

З зазначених положень випливає, що порушення поліцейським дисципліни у вигляді невиходу на роботу є підставою для ініціювання керівником органу, в якому проходить службу такий поліцейський, проведення службового розслідування, докази проведення якого також відсутні в матеріалах справи.

Однак, навіть у випадку відсторонення позивача в умовах проведення службового розслідування, вказана обставина в розумінні вищезазначеної норми не нівелює його права на отримання грошового забезпечення в період проведення службового розслідування.

За таких обставин, судом встановлено порушення прав позивача на отримання ним з 01.02.2017 грошового забезпечення.

В свою чергу, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» установлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Натомість, з вищезазначених норм випливає, що на час відсторонення від посади поліцейського премії, що є складовими грошового забезпечення, не виплачуються.

Відтак, позовна вимога про визнання протиправними дій щодо невиплати позивачу з вказаної дати грошового забезпечення підлягає частковому задоволенню з обов'язковим виключенням такої його складової як премія.

Також суд зазначає про необхідність часткового задоволення похідної від зазначеної позовної вимоги про зобов'язання відповідача поновити позивачу виплату грошового забезпечення з 01.02.2017 без врахування премії.

Крім того, позивач заявив позовну вимогу про зобов'язання відповідача скасувати наказ про припинення виплати грошового забезпечення, який відсутній в матеріалах справи.

З матеріалів справи прийняття такого наказу не вбачається.

У відповідності до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 71 КАС України якщо особа, яка бере участь у справі, не може самостійно надати докази, то вона повинна зазначити причини, через які ці докази не можуть бути надані, та повідомити, де вони знаходяться чи можуть знаходитися. Суд сприяє в реалізації цього обов'язку і витребовує необхідні докази.

Позивач доказів існування спірного наказу не надав, клопотання про витребування цих доказів не заявив, причин неможливості їх надання не зазначив.

Зважаючи на те, що факт відсторонення позивача від посади предметом спору у даній справі не є, а зобов'язання поновити позивачу виплату грошового забезпечення сприятиме повному відновленню його порушених прав, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову в частині зобов'язання відповідача скасувати оскаржуваний наказ.

Крім того, оскільки матеріали справи не містять доказів припинення службових відносин позивача з відповідачем станом на дату подання позову або поновлення виплати грошового забезпечення станом на цю дату, суд знаходить можливим задовольнити позовні вимоги за період з 01.02.2017 по 22.06.2017.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

У ст. 1173 Цивільного кодексу України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

В п. 5 вказаної Постанови зазначено, що суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем позивачу завдано моральну шкоду, позивачем не обґрунтовано в чому полягає така шкода, не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про те, що позовна вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн. задоволенню не підлягає.

Згідно ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в місті Києві щодо припинення виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення, за виключенням премії, з 01 лютого 2017 року.

3. Зобов'язати Головне управління Національної поліції в місті Києві поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) виплату грошового забезпечення, за виключенням премії, з 01 лютого 2017 року по 22 червня 2017 року.

4. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.С. Мазур