Справа № 818/1055/17
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2017-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 р.Справа № 818/1055/17

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.

Суддів: Русанової В.Б. , Курило Л.В.

за участю секретаря судового засідання - Дудки О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 26.10.2017р. по справі № 818/1055/17

за позовом ОСОБА_2

до Державної міграційної служби України , Управління Державної міграційної служби України в Сумській області

про скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, в якому просив: скасувати рішення Державної міграційної служби України від 14.06.2017 р. №240-17 та повідомлення управління Державної міграційної служби України в Сумській області від 29.06.2017 р. №11 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати управління Державної міграційної служби України в Сумській області повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Сумського окружного адмінінстративного суду від 26.10.2017 р. відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Сумського окружного адмінінстративного суду від 26.10.2017 р. та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що 19.09.2010 р. громадянин Сирії ОСОБА_2 прибув в Україну з метою навчання у Луганському національному аграрному університеті.

З 2010 р. по 2011 р. позивач навчався на підготовчому факультеті Луганського національного аграрного університету; з 2011 р. по 2015 р. навчався у Східноукраїнському Національному університеті ім. Володимира Даля; 17.12.2015 р. відрахований зі складу студентів Східноукраїнського Національного університету ім. Володимира Даля за невиконання вимог навчального процесу.

30.01.2017 р. позивач звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області з заявою про визнання біженецем аюо особою, яка потребує додаткового захисту.

Управлінням Державної міграційної служби України в Сумській області складено висновок від 17.05.2017 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирії ОСОБА_2 (а.с.88-94).

Державною міграційною службою України прийнято рішення від 14.06.2017 р. №240-17 про відмову громадянину Сирії ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.87).

На підставі вищевказаного рішення, Повідомленням Управління Державної міграційної служби України в Сумській області № 11 від 29.06.2017 р. позивачу відмовлено у визнанні біженецем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із рішенням та повідомленням відповідачів, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги обґрунтовані.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому особисто вона побоюється стати жертвою переслідувань. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати докази цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за вказаними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторони. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Частиною 6 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 164 глави 5 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, особи, які вимушені покинути країну походження із-за внутрішніх і міжнародних конфліктів, зазвичай не кваліфікуються як біженці.

Згідно п.167 Керівництва по процедурах та критеріях визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та протоколу 1967 року) (в поадльшому - Керівництво), що стосуються статусу біженця, у країнах, де військова служба обов'язкова, факт ухилення від цього обов'язку або непідкорення, як правило, є правопорушенням, що переслідується за законом. Побоювання переслідування або покарання за дезертирство або ухилення від призову самі по собі не є за визначенням обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідування.

Одночасно Керівництво визначає підстави, за яких особа, яка ухиляється від військової служби, може набути статусу біженця. Зокрема, згідно п.169 дезертир або особа, яка ухиляється від призову, можуть розглядатися як біженці, якщо зможуть довести, що за вчинення військового правопорушення вони б були віддані занадто тяжкому покаранню з огляду на їх расу, релігію, національність, приналежність до певної соціальної групи або за політичні переконання. Це також відноситься до осіб, які можуть довести, що в них є цілком обґрунтовані побоювання переслідувань з вказаних мотивів, незалежно від покарання за дезертирство.

Згідно з п. 170 Керівництва, в деяких випадках необхідність несення військової служби може бути єдиною причиною подати клопотання про надання статусу біженця, якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає її участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням або обґрунтованим міркуванням сумління.

Відповідно до п. 172 Керівництва, відмова від несення військової служби може ґрунтуватися на релігійних переконаннях, якщо позивач може довести, що його релігійні переконання щирі, і вони не взяті до уваги владою його країни, коли вони вимагали несення військової служби.

Судовим розглядом встановлено, що у своїй заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також у проведених співбесідах, позивач вказав, що причиною звернення за захистомє загроза його життю, безпеці та свободі в Сирії через побоювання стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою або бути змушеним вступати до різноманітних терористичних угрупувань, а також він боїться загинути внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини. На території селища де мешкав позивач, одночасно знаходяться представники різних опозиційних уряду Президента Сирії угрупувань, які можуть забрати позивача до своїх лав в разі його повернення. Він не може і не бажає повернутися до Сирії внаслідок зазначених побоювань.

Як вбачається з протоколів співбесіди із позивачем, він в 2011, 2012, 2013, 2015 роках безперешкодно повертався до Сирії, де перебував у своєму селі та у м. Ариха. Він не заявляв про існування будь-яких загроз з боку опозиційних сил щодо мобілізації до їх лав. За інформацією по країні походження, під час останнього приїзду позивача до Сирії, провінція Ідліб вже не перебувала під контролем уряду.

Позивач повертаючись влітку 2015 року до Сирії, щоб зустрітися з батьками, володів інформацією про ситуації в країні та не відчував небезпеки. З аналізу інформації з відкритих джерел вбачається, що ситуація в провінції Ідліб влітку 2015 року була більш напруженою в порівнянні з часом розгляду заяви.

Судовим розглядом встановлено, що позивач ніколи не був членом жодних організацій чи політичних партій. Він цікавиться інформацією про те, що відбувається в Сирії не з політичних переконань, а щоб мати можливість дізнатися про долю своїх рідних. Тобто, небажання позивача служити в армії саме по собі не є підставою для переслідування його за політичні переконання. Інших підстав небажання служити в армії позивач не навів.

Як вбачається з матеріалів справи, рідний брат позивача та чоловік сестри призовного віку за весь час існування конфлікту в Сирії не були мобілізовані як до урядової армії, так і до жодного опозиційного угрупування.

Судовим розглядом вствнолено, що позивач в 2016 році особисто звернувся до посольства Сирії в Україні та безперешкодно отримав новий національний паспорт.

Після відрахування з університету в 2015 році позивач із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до міграційної служби в установлений Законом термін не звернувся, а більше року перебував на території України нелегально.

Територія, на якій розташоване село с. Кавар Надж, провінція Ідліб, в якому проживає родина позивача, не контролюється терористичним угрупуванням "Ісламська Держава". Це підтверджується інформацією по країні походження, згідно якої члени ІД контролювали території в провінціях Ракка, Дейр-ез-Зор, Хасаке, Алеппо, Хама та Хомс та на даний час терористи зазнали значних втрат своїх позицій.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що міжнародними організаціями саме провінція Ідліб визначена територією, де розміщують біженців з інших провінцій Сирії. На теперішній час, на території Сирії діє режим припинення вогню.

Колегія суддів зазначає, що а ні під час розгляду відповдіачами заяви позивача про визнання його біженцем чи особи, яка потребує додаткового захисту, а ні під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанції, позивачем не надано доказів його переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, ОСОБА_2 не є особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відсутні докази того, що позивач змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Із врахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки доказів, які б це підтверили, ним не надано.

Згідно положень ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно правовим обґрунтуванням.

Таким чином, колегія суддів переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову Сумського окружного адмінінстративного суду від 26.10.2017 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 41, 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 26.10.2017р. по справі № 818/1055/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Присяжнюк О.В.
Судді Русанова В.Б. Курило Л.В.
Повний текст ухвали виготовлений 11.12.2017 р.