Справа № 826/10844/15
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2017-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

07 грудня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України про визнання, що Генеральною прокуратурою України об'єктивно та всебічно не перевірена скарга ОСОБА_2 від 11 листопада 2014 року, що призвело до надання ОСОБА_2 Генеральною прокуратурою України необґрунтованої відповіді від 04.12.2014 року №23-35853-12, а тому, означена бездіяльність відповідача та його відповідь (рішення) від 04.12.2014 р. №23-35853-12 є протиправною; зобов'язати Генеральну прокуратуру України повторно розглянути скаргу ОСОБА_2 від 11.11.2014 року відповідно до положення Закону України "Про звернення нещасних громадян".

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 11 листопада 2014 року ОСОБА_2 звернувся до відповідача зі скаргою на дії посадових осіб Генеральної прокуратури України, в тому числі на начальника відділу ОСОБА_3.

На вказану скаргу Генеральною прокуратурою України 04.12.2014 року листом №23-35853-12 за підписом заступника Генерального прокурора О.Баганця надано відповідь, в якій зазначено, що перевіркою розгляду попередніх звернень позивача порушень вимог законодавства посадовими особами прокуратури не виявлено, крім того, роз'яснено порядок звернення громадян на особистий прийом в органах прокуратури України, зокрема, в Генеральній прокуратурі, та порядок оскарження наданої відповіді.

Позивач вважає, що в порушення вимог закону відповідачем не було в повному обсязі розглянуто його скаргу, а надана відповідь не відображає зміст звернення позивача.

Відмовляючи у задоволенні позову, окружний суд виходив з того, що відповідачем було в повній мірі розглянуто скаргу позивача та надано обґрунтовану відповідь на неї. Крім того суд вважав, що скаргу правомірно розглянуто за відсутності позивача.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2015 року постанову суду першої інстанції скасовано, прийнято нове рішення про задоволення позову частково. Визнано протиправними дії Генеральної прокуратури України в частині розгляду скарги ОСОБА_2 від 11 листопада 2014 року особою, дії якої він оскаржував. В решті позовні вимоги залишено без задоволення.

Переглядаючи судове рішення окружного суду, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки встановив, що відповідачем порушено вимоги частини четвертої статті 7 Закону України "Про звернення громадян" в частині направлення скарги позивача від 13 жовтня 2014 року на розгляд особі, дії якої він оскаржує.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02 листопада 2017 року касаційну скаргу Генеральної прокуратури України задоволено частково; скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2015 року, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вищий адміністративний суд України у своєму рішенні зазначив, що вирішуючи справу даної категорії, суди мали встановити та навести у своїх судових рішеннях питання, які ставилися позивачем у скарзі на дії працівника прокуратури ОСОБА_3 (яких було декілька), та перевірити, чи вирішені такі питання прокуратурою. Крім того, визнаючи протиправними дії Генеральної прокуратури України в частині розгляду скарги ОСОБА_2 від 11 листопада 2014 року особою, дії якої він оскаржував, апеляційний суд не звернув увагу на те, що зазначена скарга позивача, яка, як встановлено судами, стосувалася дій ОСОБА_3, розглянута заступником Генерального прокурора України ОСОБА_4, про що свідчить лист від 4 грудня 2014 року.

Зважаючи на викладені обставини, колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Закон України «Про звернення громадян» регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення (далі - Закон).

Згідно ст. 1 Закону громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 18 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

Згідно ст. 19 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади, їх працівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечити поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомити громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення.

Частиною першою статті 20 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

У скарзі від 11.11.2014 ОСОБА_2 порушено питання щодо неналежного, на його думку, вирішення Генеральною прокуратурою України попередньої скарги від 13.10.2014. Так, скаргу розглянуто без участі заявника начальником відділу з питань доступу до публічної інформації Генеральної прокуратури України ОСОБА_3, дії якої оскаржувалися, не роз'яснено порядок проведення особистого прийому. Тобто ОСОБА_2 висловлено незгоду з відповіддю Генеральної прокуратури України, наданою на скаргу від (лист від 06.11.2014 № 23-35853-12).

Генеральною прокуратурою України 04.12.2014 року розглянуто скаргу позивача від 11.11.2014 року та надано за підписом заступника Генерального прокурора України ОСОБА_4 відповідь №23-35853-12.

В зазначеній відповіді Генеральна прокуратура України повідомила заявнику, що при вирішенні його попередніх звернень порушень вимог Законів України «Про звернення громадян», «Про прокуратуру», Інструкції про порядок розгляду і вирішення звернень та особистого прийому в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 21.06.2011 № 9гн не допущено. Проінформовано, що оскільки у скарзі від 13.10.2014 попередня відповідь Генеральної прокуратури України по суті не оскаржувалася, а наводилися нові доводи, відповідь на неї правомірно надано за підписом ОСОБА_3 Скаргу розглянуто без його участі, оскільки в ній викладено зрозумілі доводи, які не потребували наведення додаткових обґрунтувань, що відповідає вимогам ст. ст. 18, 19 Закону України «Про звернення громадян», та роз'яснено порядок здійснення особистого прийому в Генеральній прокуратурі України.

Також ОСОБА_2 повідомлено про відсутність підстав для задоволення його звернень та про право на оскарження відповіді до Генерального прокурора України або до суду.

Таким чином, Генеральною прокуратурою України скаргу від 11.11.2014 розглянуто в установленому законом порядку та строки, у відповіді від 04.12.2014 надано обґрунтовані роз'яснення на усі поставлені заявником питання.

Крім того, правомірність відповіді Генеральної прокуратури України від 06.11.2014 (на скарги від 13.10.2014 скарги від 13.10.2014) досліджено судами під час розгляду адміністративної справи № 826/17754/14.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Киева від 10.12.2014, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.02.2015, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, у тому числі щодо визнання неправомірними дій Генеральної Прокуратури України з розгляду скарги від 13.10.2014 тією особою, дії якої оскаржено.

Колегія суддів також звертає увагу на наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про звернення громадян" громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право бути присутнім при розгляді заяви чи скарги.

Статтею 19 Закону України "Про звернення громадян" визначені обов'язки і перелік органів, які розглядають заяви чи скарги громадянина, обмеження та процедуру їх перевірки.

За змістом цієї норми Закону, органи державної влади, місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, посадові особи зобов'язані об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги.

При цьому ст. 19 Закону України "Про звернення громадян" встановлені певні обмеження та випадки розгляду звернення за участю особи, випадки такої участі.

Відповідно до абзацу другого і третього ч. 1 ст. 19 Закону України "Про звернення громадян" у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги суб'єкт розгляду зобов'язаний скласти про це мотивовану постанову, на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу.

Пунктом 4.14 Інструкції про порядок розгляду і вирішення звернень та особистого прийому в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 21.06.2011р. № 9гн (далі - Інструкція № 9гн), встановлено вичерпний перелік рішень, які можуть бути прийняті за підсумками вирішення звернень.

З аналізу вищезазначених норм права можна зробити висновки, що особа може бути запрошеною для розгляду її заяви чи скарги лише у випадку проведення засідання, тобто розгляду її колегіально, водночас, як вірно зазначено скаржником у касаційній скарзі, Законом України "Про прокуратуру" не передбачено колегіальний розгляд звернень громадян шляхом проведення засідань. Відтак, скаргу позивача було правомірно розглянуто у його відсутність.

Аналогічна позиція викладене в Ухвалі Вищого адміністративного суду України від 18.06.2013 року по справі №К/9991/38628/11.

Що стосується вимоги зобов'язати Генеральну прокуратуру України повторно розглянути скаргу ОСОБА_2. від 11.11.2014 року відповідно до положення Закону України "Про звернення нещасних громадян", то колегія суддів зауважує, що згідно сайту Верховної Ради України (http://rada.gov.ua/) Закон України "Про звернення нещасних громадян" - відсутній та не зареєстрований.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надані докази, які є у справі, були оцінені колегією суддів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам ст. 86 КАС України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Апелянт не надав до суду належних доказів, які б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Отже, колегія суддів вирішила згідно ст. 200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 липня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 12.12.2017.