Справа № 804/5400/17
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2017-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2017 р. Справа № 804/5400/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіОСОБА_1
при секретарі судового засіданняОСОБА_2
за участю представників сторін:
від позивача: від відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Приватного підприємства «БРАЗЕРС-2» до Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови АЕ №0061142 від 27.07.2017р., -

ВСТАНОВИВ:

23.08.2017р. Приватне підприємство «БРАЗЕРС-2» звернулося з адміністративним позовом до Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області та просить визнати протиправною і скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу АЕ №0061142 від 27.07.2017р., винесену начальником Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області ОСОБА_6 у відношенні Приватного підприємства «БРАЗЕРС-2».

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що за оспорюваною постановою до позивача застосовано адміністративно-господарський штраф за виявлені при проведенні перевірки посадовими особами відповідача 15.06.2017р. факти відсутності картки водія до цифрового тахографу у водія ОСОБА_7, що керував транспортним засобом MAN TGX 18.440 номерний знак НОМЕР_1, BODEX KIS3W номерний знак НОМЕР_2. Позивач вважає, що прийнята відповідачем постанова є необґрунтованою та протиправною, такою, що порушує його права посилаючись на те, що відповідно до п.3.3 Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом Міністерства транспорту та звязку України від 24.06.2010р. № 385 ( далі Інструкція №385) така картка видається тільки водію компетентним субєктом владних повноважень, а на субєкта господарювання позивача, який перебуває у трудових відносинах з водієм, жодних обовязків щодо оформлення картки водія не покладено та позивач позбавлений можливості участі у вказаному процесі та не наділений жодними правами в ході даної процедури. Оскільки юридична відповідальність носить індивідуальний характер згідно ст.61 Конституції України, то позивач вважає, що підстав для застосування до позивача як підприємства-перевізника штрафу за відсутність у водія картки не було. На думку позивача картка водія є власністю самого водія та обовязок щодо її отримання, зберігання та використання не покладається на субєкта господарювання та позивач вважає, що ним було вжито всіх передбачених законодавством заходів щодо правомірного здійснення перевезення вантажу, а тому вважає, що підстави для застосування штрафу відсутні згідно до вимог ст.218 Господарського кодексу України. Також позивач посилається і на аналогічний висновок у подібних правовідносинах, якого дійшов Верховний Суд України у постанові від 16.04.2013р. у справі №21-81а13 стосовно того, що здійснення особою всіх можливих заходів для недопущення господарського правопорушення на останню не може бути покладено відповідальність.

Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, у письмових запереченнях просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що згідно до ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» водії повинні мати та предявляти особам, уповноваженим здійснювати контроль на автомобільному транспорті, документи на підставі яких виконуються вантажні перевезення, зокрема, особисту картку водія у разі використання цифрового тахографа згідно п.3.3 Інструкції №385. Згідно ст.60 вказаного Закону, за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений ст.39 та 48 цього Закону. Так, 15.06.2017р. було проведено перевірку транспортного засобу марки MAN TGX 18.440 номерний знак НОМЕР_1, BODEX KIS3W номерний знак НОМЕР_2, що належить позивачеві, під керуванням водія ОСОБА_7 зупиненого на 437 км а/д Н-08 «Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя» та було встановлено, що у водія ОСОБА_7 не оформлена картка водія до цифрового тахографа, яким обладнаний транспортний засіб, що передбачено п.3.3 Інструкції №385 про що було складено акт №006295. У подальшому позивача листом було запрошено для розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням про його отримання, проте позивачем не було надано документів, передбачених ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: картки водія до цифрового тахографу до транспортного засобу MAN TGX 18.440 номерний знак НОМЕР_1, BODEX KIS3W номерний знак НОМЕР_2, у звязку з чим була прийнята оспорювана постанова про застосування до позивача фінансової санкції у розмірі 1700 грн. за порушення вимог чинного законодавства України про автомобільний транспорт, передбачене абзацом 3 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт». За викладеного, представник відповідача вважає, що надані докази в повній мірі спростовують твердження позивача та на підтвердження позовних вимог позивачем не надано жодного належного доказу.

У ході судового розгляду справи судом були встановлені наступні обставини у справі.

15.06.2017р. посадовими особами Управління Укртрансбезпеки в Дніпропетровській області на 437 км а/д Н-08 Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя» було зупинено для перевірки транспортний засіб марки MAN TGX 18.440 номерний знак НОМЕР_1, BODEX KIS3W номерний знак НОМЕР_2, що належить ПП «БРАЗЕРС-2» під керуванням водія ОСОБА_7 та під час перевірки документів було виявлено факт надання послуг з внутрішніх вантажних перевезень без оформлення документів, передбачених ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: не оформлена картка водія до цифрового тахографа про що було складено акт №0062195, що підтверджується його копією (а.с. 23).

При цьому, зі змісту вказаного вище акту видно, що водій транспортного засобу ОСОБА_7 пояснив, що з актом ознайомлений, не встиг зробити карточку (а.с.23).

20.06.2017р. позивача було запрошено до Управління Укртрансбезпеки в Дніпропетровській області для розгляду справи на 06.07.2017р. про що позивачеві було надіслано відповідне повідомлення за №3190/25-17, яке було отримано позивачем 29.06.2017р., що підтверджується копією поштового повідомлення про його вручення позивачеві (а.с.34-35).

У звязку із не наданням позивачем картки водія до цифрового тахографа до транспортного засобу марки MAN TGX 18.440 номерний знак НОМЕР_1, BODEX KIS3W номерний знак НОМЕР_2, що належить ПП «БРАЗЕРС-2», відповідачем 27.07.2017р. була прийнята постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу АЕ №0061142 за якою на підставі абз.3 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» до позивача було застосовано штраф у розмірі 1700 грн., що підтверджується копією цієї постанови (а.с.22).

Позивач не погоджується із вказаною постановою, просить визнати її протиправною та скасувати посилаючись на те, що були відсутні підстави для застосування до позивача як перевізника штрафу за відсутність у водія картки водія до цифрового тахографа, оскільки картка водія є власністю самого водія та обовязок щодо її отримання, зберігання та використання нормативно не покладається на субєкта господарювання.

Заслухавши представників сторін, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Правові та організаційні засади діяльності на автомобільному транспорті, порядок і умови проведення перевірок на автомобільному транспорті, порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах, які використовуються для надання послуг з перевезення вантажів визначаються Законом України «Про автомобільний транспорт», Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1567 від 08.11.2006р. ( далі Порядок №1567), а також Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом Міністерства транспорту та звязку України від 24.06.2010р. № 385 ( далі Інструкція №385).

Статтею 5 Закону України Про автомобільний транспорт» визначено, що основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових послуг.

Згідно до ч.11 ст.6 вказаного Закону передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Порядком №1567 передбачено процедуру здійснення державного контролю за додержанням субєктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, наявністю відповідних ліцензій і ліцензійних карток, виконанням ними ліцензійних умов, а також процедуру здійснення державного нагляду за забезпеченням такими субєктами господарювання безпеки автомобільних перевезень.

При цьому, згідно з положеннями Закону України «Про автомобільний транспорт» та Порядку №1567 державному контролю підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних субєктів господарювання, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Постановою Кабінету Міністрів України №103 від 11.02.2015р. затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі Укртрансбезпека) відповідно до п.1 якого Укртрансбезпека є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

У відповідності до п.8 вказаного Положення, Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо через утворені в установленому порядку територіальні органи та Держспецтрансслужбу, зокрема, структурного підрозділу, Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області.

Статтею 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; а водій особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.

Згідно ст.34 вказаного Закону, автомобільний перевізник повинен забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства.

У відповідності до вимог статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільні перевізники, водії повинні мати і предявляти особам, уповноваженим здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Пунктом 3.3 Інструкції №385 водій транспортного засобу,обладнаного тахографом:

- забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа;

- своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання;

- використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом;

- мати при собі: зокрема, картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.

Також у відповідності до вимог п.3.5 вказаної Інструкції №385 на перевізника покладено обовязки, зокрема, щодо забезпечення водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий); збереження інформації, отриманої за допомогою тахографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запису; аналізу інформації щодо дотримання режимів праці та відпочинку водіїв, отриману за допомогою тахографа, а в разі виявлення порушень вживати заходів щодо недопущення та запобігання виникненню їх в подальшому.

Окрім того, за змістом п.3.6 Інструкції №385 саме на перевізника покладені обовязки щодо забезпечення належної експлуатації тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР зобовязані здійснювати періодичні інспекції, які включають перевірку, зокрема, наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки до цифрового тахографа.

З аналізу вищенаведених вище норм чинного законодавства видно, що саме на перевізника субєкта господарської діяльності, який здійснює автомобільні перевезення вантажів покладено обовязки щодо перевірки наявності у водія чинної картки для цифрового тахографа.

За таких обставин, посилання представників позивача на те, що на перевізника жодними нормативно-правовими актами не покладено обовязку щодо контролю та перевірки за наявністю у водія особистої картки водія до цифрового тахографа спростовується змістом наведеного п. 3.6 Інструкції №385 за яким саме на перевізника покладено контроль за наявністю та чинністю картки водія для цифрового тахографа.

В той же час, у судовому засіданні судом не встановлено, а представниками позивача не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про проведення відповідної перевірки та контролю за наявністю та чинністю у водія ОСОБА_7 особистої картки до цифрового тахографа під час виїзду у рейс, а тому посилання позивача на те, що перевізником було вжито всіх заходів до недопущення порушення є безпідставними та не підтвердженими жодними доказами.

Також, слід зазначити, що судом критично надається оцінка твердженням представників позивача про наявність у водія особистої картки водія до цифрового тахографа, що підтверджено копією книги обліку з ведення електронного цифрової картки водія згідно п.2.1 порядку обігу карток затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України №329, у якій зазначено, що 15.06.2017р. водій ОСОБА_7 за своїм підписом та підписом відповідальної особи засвідчив наявність у нього картки водія, оскільки наведені у Книзі обліку дані, спростовуються змістом акту перевірки від 15.06.2017р. №0062195 за яким виявлено факт відсутності у водія ОСОБА_7 15.06.2017р. о 12-50 годині картки водія до цифрового тахографа, що підтверджено також і його поясненнями, наведеними у вказаному акті про те, що він не встиг зробити карточку, що підтверджується копією відповідного акту (а.с.23).

Представниками позивача на спростування вказаних вище тверджень водія ОСОБА_7, наведених у акті перевірки №0062195 від 15.06.2017р. про відсутність у нього картки водія до цифрового тахографа у момент перевірки жодних доказів не надано.

Згідно до вимог абзацу 3 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: зокрема надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що не здійснення автомобільним перевізником відповідного контролю щодо наявності у водія чинної картки водія до цифрового тахографа та виїзд на рейс такого водія без оформлення ним такої картки є порушенням вимог п.3.5, п.3.6 Інструкції №385, а отже, порушенням законодавства про автомобільний транспорт, зокрема статей 39 та 48 Закону про автомобільний транспорт, за що передбачена відповідальність перевізника, встановлена абзацом 3 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Ч. 2 ст. 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В той же час, і ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України покладає обовязок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Так, представниками позивача у ході судового розгляду справи не доведено належними та допустимими доказами протиправності прийняття оспорюваної постанови з урахуванням встановлених обставин та наведених у акті перевірки від 15.06.2017р. пояснень водія ОСОБА_7 про відсутність у останнього картки водія до цифрового тахографа, яку він не встиг оформити.

Вказані пояснення водія ОСОБА_7, наведені у акті за його підписом про те, що він не встиг оформити картку водія спростовують доводи позивача як автомобільного перевізника про наявність у даного водія такої картки до цифрового тахографа 15.06.2017р.

Також слід зазначити, що судом не можуть бути покладені в основу даного судового рішення і посилання представників позивача на необхідність застосування у даній справі правової позиції Верховного Суду України, викладеній у його постанові від 16.04.2013р. у справі №21-81а13 щодо неможливості покладення відповідальності на субєкта господарювання за умови, якщо останній вжив всіх можливих заходів для недопущення господарського правопорушення, виходячи з того, у даному спорі, навпаки, судом встановлено, що позивач як автомобільний перевізник не виконав вимог п.3.5, п.3.5 Інструкції №385, що свідчить про не вжиття позивачем відповідних заходів для недопущення правопорушення, окрім того, слід зазначити, що вказана постанова Верховним Судом України прийнята у інших правовідносинах, у ній застосовані інші норми матеріального права, а тому правовий висновок у вказаній постанові Верховного Суду України не може бути застосований у даній справі, оскільки сторони, обставини та норми матеріального права, які застосовані у даній справі, є різними, у звязку з чим застосування вказаної правової позиції суперечить вимогам ст. ст.237, 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим, представником відповідача наведено достатньо підстав та надано доказів, які свідчать про правомірність та обгрунтованість прийняття відповідачем оспорюваної постанови з урахуванням досліджених судом обставин та доказів наданих сторонами.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи наведене, аналізуючи надані суду документи у сукупності із вищенаведеними нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що посадові особи відповідача у ході проведення перевірки та при прийнятті оспорюваного рішення діяли у межах наданих їм повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Статтями 7, 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що принципами здійснення правосуддя в адміністративній справі є: верховенство права, законність, рівність усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом. Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та Законів України.

За викладених обставин, з урахуванням встановлених обставин у справі, аналізу наведених норм чинного законодавства України, суд не вбачає правових обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог позивача, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.2 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України у разі, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони субєкта владних повноважень, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2 - 10, 11, 12, 71, 86, 94, 122, 160, 161, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Приватного підприємства «БРАЗЕРС-2» до Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови АЕ №0061142 від 27.07.2017р. відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови, або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 03.10.2017р.

Суддя ОСОБА_1