Справа № 310/7345/17
Суддя: Дністрян О. М.
Дата ухвалення: 2017-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 310/7345/17
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 грудня 2017 року м. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді..........ОСОБА_1,

при секретарі…………..ОСОБА_2,

за участю представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, мотивуючи свої вимоги тим, що 03 березня 2017р. УПСЗН виконавчого комітету Бердянської міської ради їй була видана довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи за № /20718 із зазначенням її фактичного місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1. 06.03.2017р. вона звернулась із заявою на запит пенсійної справи з Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області як внутрішньо переміщена особа. Згідно отриманої електронної пенсійного справи пенсія за віком у зазначеному пенсійного органу виплачувалась їй по 28 лютого 2017 р.. З 01.03.2017 р. електрона пенсійна справа була взята на облік у Бердянському об'єднаному УПФУ, проте, у період часу із 01.03.2017р. по 01.09.2017р. ними пенсія за віком їй не виплачувалась, оскільки рішенням начальника Управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради від 13.02.2017р. № 01/973, прийнятого на підставі протоколу засідання комісії з питань призначення (відновленню) соціальних виплат внутрішньо-переміщеним особам від 21.01.2017 р. № 01-05/14, була скасована її попередня довідка про взяття на її облік, як внутрішньо переміщеної особи, за № НОМЕР_1 від 22.07.2016р.. Вважає такі дії Бердянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області щодо невиплати їй пенсії за віком у період із 01.03.2017р. по 01.09.2017р. протиправними, оскільки зазначені дії вчинені не у відповідності та всупереч вимогам законодавства України, яке регулює суспільні відносини у даній сфері, у зв'язку із чим наявний факт порушення її законних прав та інтересів. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, як вбачається зі змісту відповіді управління від 15.09.2017р. № 129 15/03.1 при вчиненні дій щодо невиплати їй пенсії за віком у період із 01.03.2017р. по 01.09.2017р. керувався не змістом Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-ІУ та Закону України „Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 р. № 1788-ХІІ, а положеннями постанови КМУ від 08.06.2016 р. № 365 «ОСОБА_5 питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», але постанови КМУ не є законами, а тому ці підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Крім того, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених у статті 49 Закону України від 09.07.2003 р. № 1058-ІV, однак, як вбачається із матеріалів справи суб'єктом владних повноважень рішення щодо припинення їй виплати пенсії не приймалось. Просила суд визнати протиправними дії відповідача щодо припинення їй виплати з 01.03.2017р. по 01.09.2017р., зобов'язати відповідача провести нарахування та виплату їй пенсії за віком у період із 01.03.2017р. по 01.09.2017р.

Позивачка та її представник адвокат ОСОБА_5 (договір про надання правової допомоги від 01.10.2017р.) у судове засідання не зявилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, надали суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача ОСОБА_3 (довіреність № 13298/08 від 25.09.2017р.) в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, крім того, надав письмові заперечення, в яких зазначив, що позивач з 01.03.2017р. перебуває на обліку в їх управлінні як внутрішньо переміщена особа згідно ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» на підставі довідки від 22.07.2016р. № НОМЕР_1 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, яка видана УПСЗН Іллічівського району Маріупольської міської ради Донецької області. За наявними документами у пенсійній справі позивача, згідно з витягом протоколу № 01-05/14 від 23.01.2017р. комісії щодо прийняття рішення про призначення (поновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Кальміуської районної адміністрації Маріупольської міської ради вирішено припинити соціальні виплати на підставі інформації державної прикордонної служби України. 06.03.2017р. ОСОБА_4 на адресу Бердянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України подана заява на запит пенсійної справи з іншого району. 30.05.2017р. до них надійшла макетна справа позивача, з приміткою про виплату пенсії по 28.02.2017р. включно. Разом з заявою про запит пенсійної справи позивачем надано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №/20718 від 03.03.2017р., видану Управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради. Згідно витягу з рішення комісії №39 від 24.03.2017р. засідання комісії з питань щодо призначення/відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції виконавчого комітету Бердянської міської ради довідку від 22.07.2016р. № НОМЕР_1 скасовано в попередньому управлінні на підставі пп.5 п.1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та призначена пенсія згідно п. 18 постанови КМУ №365 від 08.06.2016 року, тобто з 01.09.2017 року. Пенсію позивачеві поновлено з 01.09.2017 року. Рішення, на підставі якого позивачу не виплачувалась пенсія за період часу з 01.03.2017 року по 31.08.2017 року Бердянським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області взагалі не приймалось, тому що це не є компетенцією органу Пенсійного фонду, тому воно не може бути скасовано. Позовні вимоги щодо зобов'язання виплатити пенсію за період 01.03.2017р. по 31.08.2017р. також не підлягають задоволенню тому, що згідно наведених законодавчих положень та з урахуванням викладених обставин дії управління Пенсійного фонду щодо невиплати пенсії позивачу є наслідком прийнятих Комісією з питань щодо призначення/відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворених виконавчими органами рад рішень та є правомірними. Просив суд відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню за наступних підстав.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VІІ (далі - Закон № 1706-VII).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Питання виплати пенсій врегульовані ст. 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-VI (далі - Закон № 1058-VI), за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Судом встановлено, що громадянка України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, є пенсіонером за віком (а.с.6,9).

Зареєстрованим місцем проживання позивачки є АДРЕСА_1 (а.с.9).

Також судом встановлено, що УПСЗН виконавчого комітету Бердянської міської ради ОСОБА_4 взята на облік як внутрішньо переміщена особа, фактичним місцем проживання якої вказано: м. Бердянськ, вул. Грецька (Р.Люксембург)АДРЕСА_2 (а.с.9).

З 01.03.2017р. позивач перебуває на обліку в Бердянському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області як внутрішньо переміщена особа згідно ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» на підставі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 22.07.2016р..

З відповіді Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 12915/03.1 від 15.09.2017р. вбачається, що рішенням Комісії з питань щодо призначення/відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 39 від 24.03.2017р. ОСОБА_4 була поновлена виплата пенсії згідно п.18 постанови КМУ № 365 від 08.06.2016р. (а.с.10).

Також, 03 березня 2017 року позивачці ОСОБА_4 УПСЗН виконавчого комітету Бердянської міської ради була видана нова довідка від 03.03.2017 року № /20718 про взяття її на облік як внутрішньо переміщену особу (а.с.9).

З довідки Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 31.10.2017р. вбачається, що пенсія позивачці була призначена і нарахована до 01 березня 2017 року, поновлена з 01 вересня 2017 року, а за період з 01 березня 2017 року до 01 вересня 2017 року виплата їй пенсії не призначалася і не нараховувалася (а.с.31).

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Статтею 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Суд зауважує, що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Між тим, відповідач не надав суду рішення про припинення виплати пенсії і не вказав, яка з обставин, визначених наведеною вище нормою Закону стала підставою для припинення позивачці виплати пенсії. Також відповідачем не зазначено й будь-якої іншої норми Закону, яка б визначала таку підставу припинення виплати пенсії, як скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Суд також зазначає, що припинення виплати позивачці пенсії у зв'язку із скасуванням органами соціального захисту населення довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Статтями 2 та 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання.

За висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 07.10.2009р. в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивачки за місцем проживання не може позбавляти її права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст.1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

За приписами ст. 8 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Верховний суд України 6 жовтня 2015 року ухвалив постанову по справі № 608/1189/14-а, де зазначив, що держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право (право на отримання пенсії) незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія. Тут слід зазначити, що таке рішення суд ухвалив у справі за переглядом судових рішень стосовно спору про припинення виплат особі, яка постійно проживає за кордоном. Між тим, важливим залишається загальний принцип, висвітлений в цьому рішенні, який пов'язаний із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та проголошує непохитність права людини щодо володіння своєю власністю.

Цей принцип безпосередньо висвітлений у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, де поважний суд встановив порушення Конвенції у разі залежності на отримання пенсії від місця проживання особи. Як зазначив суд у цій справі, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем "Молдавської Республіки Придністров'я". Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах "Пічкур проти України", "Ілашку та інші проти Молдови та Росії" як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що виплату пенсій позивачці припинено на підставі отриманих списків відсутніх за місцем проживання одержувачів пенсій з числа внутрішньо переміщених осіб, що не передбачено ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Однак, припинення виплати пенсії без вирішення цього питання шляхом прийняття відповідного рішення територіальним органом Пенсійного фонду України або рішення суду (як це передбачено ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування») не входить до переліку випадків, відповідно до яких припиняється виплата пенсії, а тому не може бути підставою для її припинення, оскільки право соціального захисту, у тому числі пенсійне забезпечення, гарантовано кожному громадянину України.

Отже, діями відповідача щодо не виплати пенсії позивачці порушені її права на отримання пенсії, оскільки відповідач всупереч вимог ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» не приймав рішення про припинення виплати пенсії позивачці.

За таких підстав суд приходить до висновку, що відповідач, не здійснюючи виплату позивачці пенсії з 01 березня до 01 вересня 2017 року діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, чим порушив конституційне право ОСОБА_4 на соціальний захист право на отримання пенсії, тому суд вважає, що її позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10-11, 71, 86, 94, 100, 160-163, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П о с т а н о в и в :

Позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо невиплати пенсії за віком ОСОБА_4 з 01 березня до 01 вересня 2017 року.

Зобов'язати Бердянське обєднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_4 за період з 01 березня 2017 року до 01 вересня 2017 року

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Бердянський міськрайонний суд Запорізької області.

Особи, які брали участь у розгляді справи, але не були присутніми при проголошенні постанови суду, можуть оскаржити постанову протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Суддя ОСОБА_1