Справа № 803/1307/17
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2017-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2017 рокуЛьвів№ 876/11507/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

за участі секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 16 червня 2017 року №48839-03, №48841-03, №48842-03, №48843-03, №48845-03, №48846-03, №48847-03, №48848-03.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 26.10.2017 року задоволено адміністративний позов повністю, оскільки суд першої інстанції погодився з доводами позивача.

Не погоджуючись з таким рішенням, Головне управління ДФС у Волинській області подало апеляційну скаргу. Вважає його таким, що прийняте у звязку з неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права, а тому просить скасувати оскаржувану постанову та винести нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує аналогічно доводами заперечення на позовну заяву, зазначаючи, що позивач є власником нерухомості, що відповідно до положень Податкового кодексу України є обєктом оподаткуванння нерухомого майна, відмінного від земельного податку.

Відповідно до п.п.5.1.1 п.5.1 п.5 Положення про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельного ділянки в Піщанській сільській раді, що є додатком до рішення сільської ради від 13.09.2016 року №11/2 ставка податку для нежитлової іншої нерухомості визначена в розмірі 1,5%.

Одночасно зазначає, що норма підпункту 12.3.5 по відношенню до підпункту 12.3.4 є спеціальною, в зв'язку з чим податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як обов'язковий місцевий податок, підлягає сплаті, виходячи з норм ст.266 ПК України, починаючи з 1 січня 2015 року, незалежно до прийняття місцевою радою рішення щодо цього податку в порядку, встановленому п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних мотивів.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів врахувала наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 16 червня 2017 року ГУ ДФС у Волинській області прийняті податкові повідомлення-рішення №48839-03, №48841-03, №48842-03, №48843-03, №48845-03, №48846-03, №48847-03, №48848-03, якими визначені позивачу суми податкових зобовязань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками обєктів нежитловою нерухомості за 2016 рік.

При цьому, оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями від 16.06.2017 року визначені позивачу наступні суми податкових зобовязань: №48839-03 на суму 3048,83 грн, №48841-03 - 2509,34 грн, №48842-03 - 51635,73 грн, №48843-03 - 8817,82 грн, №48845-03 - 1372,49 грн, №48846-03 - 520,88 грн, №48847-03 - 799,93 грн, №48848-03 - 18462,44 грн.

Піщанською сільською радою Шацького району Волинської області 13.09.2016 року прийнято рішення №11/2 Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельного податку, додатком до якого є Положення про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в Піщанській сільській раді, а саме п.п.5.1.1 п.5.1 п.5 цього Положення встановлено ставку для об'єктів нежитлової іншої нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб в розмірі 1,5 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування (а.с.15-23).

Станом на 01.01.2016 року розмір мінімальної заробітної плати становив 1378 гривень, тобто ставка податку становить 20,67 гривень (1,5%) за 1 кв. метр бази оподаткування.

На підставі наведених показників ГУ ДФС у Волинській області обраховано сума податку на нерухоме майно позивача.

Шацьким відділенням Ковельської ОДПІ 16.08.2017 року позивачу на його звернення надано відповідь за №484, в якій зазначається, що нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_2 здійснено відповідно до рішення Піщанської сільської ради від 13.09.2016 року №11/2 за ставками податку, визначеними п.п.5.1.1 п.5.1 п.5 Положення про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в Піщанській сільській раді.

Позивач не погодившись з вказаним рішенням та висновками податкового органу щодо необхідності сплати ним наведеного податку, звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що внесені зміни рішенням Піщанської сільської ради від 13.09.2016 року №11/2 Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельного податку, яким встановлено ставку податку для об'єктів нежитлової іншої нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб в розмірі 1,5 % розміру мінімальної заробітної не можуть застосовуватись у 2016 році.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції враховуючи наступне.

З 01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VIII, згідно з яким, зокрема, статтю 266 ПК України викладено в іншій редакції та введено новий вид податку - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно із підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до підпункту «а» підпункту 266.1.2 пункту 266.1 статті 266 цього ж Кодексу визначення платників податку в разі перебування об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб: якщо об'єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.

Підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з підпунктами 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За приписами підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 вказаного Кодексу ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Як передбачено підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Відповідно до підпункту «а» та абзацу шостого підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку: за наявності у власності платника податку одного об'єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів «а» або «б» підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та пільги органів місцевого самоврядування з неоподатковуваної площі таких об'єктів (у разі її встановлення) та відповідної ставки податку. Обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об'єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Згідно із підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Відповідно до підпункту 266.10.1 пункту 266.10 статті 266 ПК України податкове зобов'язання за звітний рік з податку сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

З 01.01.2016 набрав чинності Закон України Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році від 24.12.2015 року №909-VІІІ (далі Закон № 909-VІІІ), згідно з яким підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, станом на 2016 рік) викладено у такій редакції: ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування

Пунктом 7 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону №909-VІІІ рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом переглянути прийняті на 2016 рік рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів, визначених статтею 10 Податкового кодексу України.

Водночас пунктом 4 цього розділу визначено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Крім того встановлено, що рішення Піщанської сільської ради №11/2 Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельного податку, на підставі Положення якого позивачу нараховано зазначений податок, прийняте сільською радою 13.09.2016 року. Підпунктом 5.1.1 п.5.1 п.5 цього Положення встановлено ставку податку у 2016 році для об'єктів нежитлової іншої нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб в розмірі 1,5 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

При вирішенні питання щодо того, чи є належні позивачу зазначені вище обєкти житлової нерухомості обєктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, саме у 2016 році, суд виходить із наступних положень нормативно-правових актів.

Підпунктом 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 ПК України передбачено, що до місцевих податків належить податок на майно, а згідно із пунктом 10.3 статті 10 цього ж Кодексу місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Пунктом 4.4 статті 4 цього ж Кодексу визначено, що установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Як передбачено підпунктами 12.1.1, 12.1.2, 12.1.4 пункту 12.1 статті 12 ПК України, Верховна Рада України встановлює на території України загальнодержавні податки та збори і визначає: перелік загальнодержавних податків та зборів; перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних та міських рад; положення, визначені в пунктах 7.1, 7.2 статті 7 цього Кодексу щодо місцевих податків та зборів.

Повноваження місцевих рад щодо встановлення місцевих податків і зборів визначені статтею 12 ПК України.

Так, згідно із пунктом 12.3, підпунктом 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 цього Кодексу сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України визначено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно із підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 вказаного Кодексу у разі якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів та акцизного податку в частині реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Разом з тим, згідно із підпунктами 4.1.4, 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах: презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу; стабільність - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Відповідно до підпунктів 7.1.1 7.1.8 пункту 7.1 статті 7 ПК України під час встановлення податку обов'язково визначаються такі елементи: платники податку; об'єкт оподаткування; база оподаткування; ставка податку; порядок обчислення податку; податковий період; строк та порядок сплати податку; строк та порядок подання звітності про обчислення і сплату податку.

Аналізуючи наведені норми права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VIII з 01.01.2015 в Україні до переліку місцевих податків і зборів було віднесено новий вид місцевого податку на майно, а саме податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

При цьому, до повноважень Верховної Ради України належить визначення переліку місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад, та положень, визначених в пунктах 7.1, 7.2 статті 7 цього Кодексу щодо місцевих податків та зборів (тобто, щодо платників податку та обєкту оподаткування), в той час як до повноважень сільських, селищних, міських рад належить прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Приймаючи рішення про встановлення місцевих податків та зборів (в т. ч. податку на нерухоме майно) місцева рада в обовязковому порядку повинна враховувати обмеження, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України (в частині офіційного оприлюднення рішення про встановлення місцевих податків та зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду) та підпунктом 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 (в частині дотримання принципу стабільності: зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки).

За приписами підпункту 7.1.4 пункту 7.1 статті 7 ПК України ставка податку є елементом податку, при цьому суд враховує те, що ставка податку протягом 2016 року змінювалася органом місцевого самоврядування, що є порушенням принципу стабільності податкового законодавства.

Разом з тим, приймаючи рішення від 13.09.2016 року №11/2 Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельного податку, Піщанська сільська рада не дотрималась обмежень, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 та підпунктом 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України, оскільки внесла зміни до елементу податку на нерухоме майно (ставки податку) без дотримання шестимісячного строку до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки, та офіційно не оприлюднила відповідне рішення до 15 липня року, що передує бюджетному періоду.

Враховуючи правові наслідки порушення зазначених обмежень, які полягають у тому, що норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом (підпункт 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України), застосування відповідачем положень статті 266 ПК України (зі змінами, внесеними Законом №909-VІІІ) та рішення Піщанської сільської ради Шацького району Волинської області від 13.09.2016 №11/2 Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельного податку з метою оподаткування належного позивачу нерухомого майна не може мати місце у 2016 році. Отже, сільрадою було видано рішення про встановлення місцевого податку 13.09.2016 року, тобто значно пізніше ніж 15.07.2015 року, а тому за приписами підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України ці норми не можуть застосовуватися не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом. При цьому, суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що норма статті 266 ПК України є спеціальною нормою по відношенню до норми-принципу, яка визначена в п.п.4.1.9 п.4 ст.4 ПК, а тому коли не внесено змін до елементів податків, тоді не порушено принципу стабільності податкового законодавства.

При цьому колегія суддів відповідно до ч.2 ст.8 КАС України враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішенні від 14.10.2010 року у справі «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), де Суд зазначив, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки», №26449/95, п. 54, від 09.11.1999 року). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП], №33202/96). На думку Суду, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Як також наголосив Європейський суд з прав людини в рішення від 26.06.2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви №68385/10 та №71378/10), перша і найбільш важлива вимога ст. 1 Першого Протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання органів влади у право мирно володіти своїм майном має бути законним і переслідувати законну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має бути досягнуто «справедливого співвідношення» між інтересами суспільства і вимогами щодо захисту прав людини. Такий баланс не досягнутий, якщо особа чи особи у справі мали нести індивідуальні або додаткові обовязки (див., серед багатьох інших органів влади, «Колишній король Греції та інші проти Греції» [GC], заяви №25701/94, §§ 79 і 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Також на спростування доводів відповідача необхідно зазначити, що згідно із пунктом 56.21 статті 56 ПК України у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

На думку суду, чинні норми ПК України припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків контролюючих органів та платників податків в частині адміністрування та сплати податку на нерухоме майно в 2016 році, тому виходячи із положень пункту 56.21 статті 56 ПК України та закріпленого підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 ПК України принципу презумпції правомірності рішень платника податків, при вирішенні цього спору рішення належить винести на користь платника податків.

Рішенням Європейського Суду з прав людини від 07.07.2011 у справі Сєрков проти України (заява № 39766/05), яке суд на підставі ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 №3477-ІV зобов'язаний застосовувати, встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки державні органи обрали тлумачення національного законодавства, менш сприятливе для платників податку, що призвело до накладення на заявника зобовязання зі сплати податку.

Одночасно на спростування доводів апеляційної скарги щодо можливості застосування для нарахування спірного податку ставки податку визначеної рішенням Піщанської сільської ради від 29.01.2016 року №4/1 Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельного податку в розмірі 0,1 % розміру заробітної плати, то необхідно звернути увагу на приписи п.3 рішення Піщанської сільської ради №11/2 від 13.09.2016 року, яким визначено такими, що втрачають чинність всі пункти, передбачені в рішенні Піщанської сільської ради від 29.01.2016 року №4/1 Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельного податку.

Стосовно покликань апеллянта на необхідність застосування до даних правовідносин рішення Піщанської сільської ради від 29.01.2015 року №49/8 Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельного податку в розмірі 0,1 % розміру заробітної плати, то в матеріалах справи наведене рішення відсутнє, а також таке не було предметом розгляду суду першої інстанції.

Колегія суддів відхиляє решта доводів апелянта, які наведені у поданій ним апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають; представлені позивачем докази є належними і допустимими, а відтак останні правомірно прийняті судом першої інстанції до уваги.

З огляду на викладене суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідачем неправомірно нараховано позивачу податок на нерухоме майно, відмінний від земельного податку.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160 ч. 3, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд апеляційної інстанції

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2017 року у справі №803/1307/17 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5

Повний текс виготовлено 13.12.2017.