Справа № 2-а-591/090212
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2011-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2-а-591/090212
Головуючий у 1-й інстанції: Федчишен С.А.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2011 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Смілянця Е. С.

суддів: Сторчака В. Ю. , Сапальової Т.В.

при секретарі: Лукашик М.О.

за участю представників сторін:

апелянта - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Ленінського району м.Вінниці на постанову Ленінського районного суду м.Вінниці від 13.04.2009 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької облдержадміністрації про визнання бездіяльності незаконною, -

В С Т А Н О В И В :

У провадженні Ленінського районного суду м.Вінниці знаходилась адміністративна справа за позовом ОСОБА_4 до Головного управління праці і соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації про визнання бездіяльності незаконною та зобовязання вчинити дії.

Позовні вимоги заявник мотивував безпідставністю відмови відповідача у перереєстрації на його імя транспортного засобу HONDA, 2000 року випуску, № кузова JHMGH 705YS201101, отриманого в 2009 році матірю позивача - ОСОБА_5, як адресну гуманітарну допомогу із-за кордону.

Ленінський районний суд м.Вінниці постановою від 13.04.2009 року вказаний позов задовольнив у повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаною постановою суду першої інстанції, прокурором Ленінського району м.Вінниці подано апеляційну скаргу з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у звязку з чим, апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.

Зокрема апелянт звертає увагу, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не взято до уваги п.16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №999 від 19.07.2006 року, а саме, що після смерті інваліда автомобіль, строк експлуатації якого більше ніж 10 років, залишається члену сімї, який на час смерті інваліда проживав та був зареєстрований за місцем проживання та реєстрації інваліда.

Крім того, необґрунтованим вважає апелянт висновок суду першої інстанції стосовно того, що вищевказана Постанова не може поширюватись на автомобіль ОСОБА_5, оскільки право власності на автомобіль набуто останньою після набрання даної Постанови законної сили.

У судовому засіданні апелянт та представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити шляхом скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по відмову у задоволенні позову.

Представник позивача у судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача та думку учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, виходячи з наступного.

Як досліджено з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії АВС №061543 ОСОБА_5 була власником автомобіля HONDA, 2000 року випуску, № кузова JHMGH 705YS201101, д.н.НОМЕР_1.

24.02.2009 року ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія 1-АМ №141475, виданим відділом РАЦС Барського районного управління юстиції Вінницької області 25.02.2009 року.

Як досліджено із заповіту, посвідченого державним нотаріусом Барської державної нотаріальної контори Вінницької області 27.10.2006 року, що ОСОБА_5 на випадок своєї смерті усе майно (рухоме та нерухоме), де б воно не було і з чого б воно не складалось на все те, що вона матиме право за законом заповідає ОСОБА_4

В подальшому, ОСОБА_4 звернувся до відповідача начальника Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації з приводу надання дозволу (довідки) на переоформлення автомобіля на його імя, оскільки він являється сином померлої ОСОБА_5, проживав з нею однією сімєю та є її спадкоємцем, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Барської міської ради, Барського району Вінницької області від 17.03.2009 р. №667.

Начальником управління праці та соціального захисту населення Барської районної державної адміністрації Вінницької обласної за дорученням керівника Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації позивачу було відмовлено у наданні вищевказаного дозволу (довідки) і повідомлено, що автомобіль підлягає викупу або поверненню органам соціального захисту населення.

Зазначена відмова відповідача обґрунтована тим, що Постановою Кабінету Міністрів України № 999 від 19.07.2006 року «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями» передбачено, що після смерті інваліда автомобіль, отриманий як гуманітарна допомога, повертається головному управлінню соціального захисту і здається підприємству, що здійснює заготівлю та переробку металобрухту, або видається в порядку черговості інваліду, який перебуває на обліку.

В свою чергу, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови та задовольняючи позов, виходив з протиправності відмови начальника Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації у наданні, видачі дозволу (довідки) ОСОБА_4 на переоформлення автомобіля на своє імя, оскільки дія Постанови Кабінету Міністрів України №999 від 19.07.2006 року «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями» не може поширюватись на його автомобіль, так як право власності на нього було набуте до набрання даною постановою законної сили.

Проте до зазначених висновків суду першої інстанції, колегія суддів ставиться критично, з огляду на наступне.

Так, основним аргументом яким скаржник обґрунтовує апеляційні вимоги є те, що автомобіль HONDA, 2000 року випуску, № кузова JHMGH 705YS201101 отриманий ОСОБА_5, як адресна гуманітарна допомога, без права продажу, передачі та дарування іншій особі, експлуатувався нею менше 10 років, а тому відсутні правові підстави для видачі дозволу про перереєстрацію вказаного автомобіля на члена сім'ї померлого ОСОБА_4

Відповідно до п. 16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 999 від 19.07.2006 р. «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями»після смерті інваліда автомобіль, яким він був забезпечений головним управлінням соціального захисту або управлінням виконавчої дирекції, строк експлуатації якого більше ніж 10 років, залишається члену сім'ї, який на час смерті інваліда проживав та був зареєстрований за місцем проживання та реєстрації інваліда.

Враховуючи наведену норму Закону, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції необґрунтовано залишено поза увагою положення п. 16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 999 від 19.07.2006 р., що, в свою чергу, призвело до неправильного вирішення справи.

Необґрунтованим є також посилання суду першої інстанції про набуття права власності на автомобіль ОСОБА_5 у момент його одержання через Головне управління праці та соціального захисту населення Вінницької ОДА відповідно до вимог Постанови КМУ № 999 «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями»від 08.09.97.

Пунктом 4 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 999 «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями»від 08.09.97 передбачено, що безплатне забезпечення інвалідів автомобілями або продаж їх на пільгових умовах провадиться на десятирічний термін експлуатації без права продажу, дарування і передачі іншій особі.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про те, що на момент одержання автомобіля інвалід не набував права власності на транспортний засіб, а отримував його лише у користування.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що п.37 постанови КМУ № 999 від 08.09.1997 року, яким передбачалась передача втомобіля після смерті інваліда членам його сім`ї, втратив чинність згідно з постановою КМУ від 19.07.2006 року №999.

Окрім іншого, судом апеляційної інстанції встановлено, що у матеріалах транспортної справи інваліда, яка знаходяться в Головному управлінні праці та соціального захисту населення Вінницької ОДА, міститься заява - зобов'язання, у якій ОСОБА_5 зазначила, що їй відомо про те, що спецавтотранспорт (гуманітарна допомога) видається їй саме для користування і є державним майном.

У матеріалах справи також міститься договір дарування від 23.08.2007 року, громадянина ФРН Р.Стіл, автомобіль HONDA, 2000 року випуску, № кузова JHMGH 705YS201101, дарувався, тобто фактично передавався у власність, саме Головному управлінню праці та соціального захисту населення Вінницької ОДА, а не ОСОБА_5, що додатково свідчить про виникнення права власності на вказане майно саме у держави, а не у фізичної особи інваліда ОСОБА_5 та як наслідок позивача.

З цих же підстав невірними є висновки суду першої інстанції про те, що постанова Кабінету Міністрів України № 999 від 19.07.2006 р. «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями» не може поширюватись на автомобіль ОСОБА_5 з підстав набуття нею права власності на автомобіль до набрання даною Постановою законної сили.

Відповідно до п. 41 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 999 від 19.07.2006 року «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями»після смерті інваліда автомобіль, отриманий як гуманітарна допомога, крім випадків, зазначених в абзацах першому - п'ятому пункту 16 цього Порядку, повертається (вилучається) головному управлінню соціального захисту і здається підприємству, що здійснює заготівлю та переробку металобрухту, або видається в порядку черговості інваліду, який перебуває на обліку.

Згідно зі статтею 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції ухвалена з порушенням норм матеріального права, доводи апеляційної скарги повністю спростовують висновки суду першої інстанції, а тому вбачаються підстави для скасування постанови та ухвалення нового рішення.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 198, пункту 4 частини 1 статті 202 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора Ленінського району м.Вінниці задовольнити повністю.

Постанову Ленінського районного суду м.Вінниці від 13.04.2009 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької облдержадміністрації про визнання бездіяльності незаконною, скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити повністю.

Постанова суду складена в повному обсязі "07" листопада 2011 р. .

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно ст 212 КАС України.

Головуючий < Список > ОСОБА_1

Судді < Список > ОСОБА_6

< Список > ОСОБА_7