Справа № 147/815/17
Суддя: Волошин І. А.
Дата ухвалення: 2017-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 147/815/17
Провадження № 2-а/147/54/17
ПОСТАНОВА

іменем України

06.12.2017 року смт.Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Волошина І.А.,

за участі секретаря Чудак Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Тростянець адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Бершадського обєднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про визнання протиправними дій,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Тростянецького районного суду із позовною заявою до Бершадського обєднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про визнання протиправними дій щодо відмови у призначенні пенсії по втраті годувальника.

Позивачем зазначено, що вона звернулась до відповідача з заявою про призначення пільгової пенсії по втраті годувальника у звязку із смертю свого чоловіка, яка настала через захворювання, повязане з виконанням обовязку військової служби по ліквідації наслідків аварї на ЧАЕС. Чоловік позивачки мав статус інваліда війни та отримував пенсію, як ліквідатор наслідків аварії на ЧАЕС першої категорії.

Листом від 16.08.2017 року позивачу відмовлено, зазначивши: «Ваш чоловік не був військовослужбовцем….». Позивач вважає відмову невмотивованою, оскільки призначення їй пенсії відбувалось за базовим Законом «Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок ЧАЕС, у висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України від 13.06.2016 року №8984 з приводу смерті її чоловіка ОСОБА_2 спростовано підставу відповідача щодо відмови в призначенні пенсії, оскільки зазначено «Захворювання, що призвело до смерті, повязане з виконанням обовязків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС».

В звязку з чим просила визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії по втраті годувальника. Зобовязати Бершадське ОУ ПФУ Вінницької області призначити їй пенсію по втраті годувальника відповідно до ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із 01.03.2017 року із врахуванням, що пенсія її померлого чоловіка ОСОБА_2 на день смерті становила 6411,06грн.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, однак надала суду заяву, в якій просила справу розглянути в її відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, однак надала на адресу суду заяву, в якій просила справу розглянути в її відсутності. Раніше подані заперечення підтримує та просила відмовити в позові. В запереченнях проти позову зазначила, що заява позивача, розглянута Бершадським ОУ ПФУ Вінницької області відповідно до закону «Про звернення громадян» і за результатами розгляду позивачу надано письмову відповідь. Відмова аргументується тим, що позивач не надав доказів непрацездатності. Статтею 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено що пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у звязку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатись із заробітку одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках в розмірі відшкодування фактичних збитків. Призначення пенсії дружині померлого учасника ліквідації із зниженням пенсійного віку вищевказаним законом не передбачено. Вважають, що чоловік позивачки ОСОБА_2 не був військовослужбовцем, а був військовозобовязаним, тому норми ст.16 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не можуть бути застосовані для призначення пенсії за віком після досягнення позивачем 50 річного віку. Тому вважають, що УПФ діють правомірно та в межах чинного законодавства. Та просили відмовити в позові.

Згідно ч.4 ст.122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до ст.41 ч.1 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, заперечення відповідача, встановив наступне.

Відповідно до п.1 ч.1ст.3 КАС України справа адміністративної юрисдикції -це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ч. 2 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообовязкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів ПФУ визначено Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058-ІV.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що 25.08.2014 року помер ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про мерть серії І-АМ №286130 від 26.08.2014 року(а.с.7). Позивачка являється дужиною померлого, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-АМ №494701 від 31.10.1982 року(а.с.9).

Довідкою №476 від 01.08.2017 року виданою виконкомом Гордіївської сільської ради Тростянецького району Вінницької області підтверджено, що ОСОБА_1 проживала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 до дня його смерті 25.08.2014 року в с.В.Стратіївка, Тростянецького району. Після смерті чоловіка вдруге заміж не вийшла. (а.с.10).

Після звернення позивача до Бершадського обєднаного УПФ Вінницької області із заявою про призначення пільгової пенсії по втраті годувальника у звязку із смертю чоловіка отримала лист №Л-13 від 16.08.2017 року, в якому відповідач відмовила їй в призначенні пільгової пенсії, мотивуючи тим, що чоловік позивачки ОСОБА_2 не був військовослужбовцем, а був військовозобовязаним, тому норми ст.16 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» не можуть застосовуватись(а.с.4).

Позивач вважає дії відповідача неправомірними.

В якості доказів позивачем надано суду за №8984 від 13.06.2016 року експертний висновок Центральної міжвідомчої експертної комісії №36 від 02.06.2016 року. Висновок причин смерті ОСОБА_2 такий: «Захорювання, що призвело до смерті, повзане з виконанням обовязків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС»(а.с.6).

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно ч. 1 ст. 9 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, інвалідністю, у зв'язку з втратою годувальника), або за різними Законами, що регулюють питання пенсійного забезпечення окремих категорій громадян - науковців, державних службовців, військовослужбовців та інших, призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Тобто, у разі наявності у особи права на декілька видів пенсій, вона може за бажанням вибрати один із видів пенсії передбачених вказаним законом.

Позивач ОСОБА_1 являється дружиною померлого(вдовою) ліквідатора Чорнобильської катастрофи першої категорії, що підтверджується посвідченням №602908, виданим 06.07.2016 року(а.с.5).

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

В свою чергу, жодні соціальні права не є абсолютними, вони можуть бути обмежені у визначеному Законом порядку. Так, як зазначалося вище, у відповідності до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини другої статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Положення Конституції України є нормами прямої дії, а звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У статті 22 Конституції України зазначено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з абз.5 п.3 розділу XV Прикінцевих положень ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які брали участь у бойових діях, а також ті, що стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих при захисті Батьківщини або при виконанні інших обов'язків військової служби (службових обов'язків), або внаслідок захворювання, пов'язаного з перебуванням на фронті чи виконанням інтернаціонального обов'язку, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов'язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих при виконанні обов'язків військової служби (службових обов'язків), захворювання, пов'язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов'язку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років для чоловіків і не менше 20 років для жінок.

Відповідно до положень ст. 10 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р. № 796-XII учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівників державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві.

У примітці до вказаної норми (із змінами внесеними ЗУ № 230/96 - ВР від 6.06.96 року) дано тлумачення, що до військовослужбовців належать: особи офіцерського складу, прапорщики, мічмани, військовослужбовці надстрокової служби, військовозобов'язані, призвані на військові збори, військовослужбовці-жінки, а також сержанти (старшини), солдати (матроси), які перебувають (перебували) на дійсній строковій службі у збройних силах, керівний і оперативний склад органів Комітету державної безпеки, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, а також інших військових формувань.

Таким чином, встановивши, що на даний час, позивачці виповнилося 55 років, вона має необхідний страховий стаж роботи, повторно шлюб не укладала, смерть ОСОБА_2 пов'язана з виконанням обов'язку військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, суд дійшов висновку, що відповідач незаконно відмовив їй у нарахуванні та виплаті дострокової пенсії за віком з підстав, того, що її чоловік ОСОБА_2 військовослужбовцем не вважається, а вважаєься на їх думку військовозобовязаним.

Це спростовується нормою ст.10 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р. № 796-XII, в якому дана дефініція «військовослужбовець», і до яких віднесені, в тому числі, військовозобов'язані, призвані на військові збори, відповідно до змін, винесених згідно з Законом №230/96-ВН від 06.06.1996. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 20.05.2014 року у справі № К/9991/4251/12.

Основним положенням щодо реалізації конституційного права громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя та здоров'я визначає ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Цим законом передбачено визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС, порядок визначення статусу та віку виходу на пенсію, розмірів пенсії по інвалідності та у зв'язку з втратою годувальника. Порядок обчислення розмірів пенсії та їх виплату, строк призначення та порядок їх перерахунку регулює ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до положень ст. 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно з законодавством.

Пенсія в разі втрати годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні, у розмірі 50 процентів пенсії по інвалідності померлого годувальника на одного непрацездатного члена сім'ї.

До непрацездатних членів сім'ї померлого годувальника належать особи, зазначені у ст. 36 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно ч. 2 ст. 36 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім'ї вважаються чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого ст.26 цього Закону.

Відповідно до довідки №335 від 31.07.2017 року виданої Бершадським ОУ ПФУ Вінницької області встановлено, що ОСОБА_2 перебував на обліку в УПФ України у Тростянецькому районі по 26.08.2014 року та отримував пенсію по інвалідності (І група) у розмірі 6411,06грн.(а.с.8).

Згідно п.3 ч.1 ст.45 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається з дня, що настає за днем смерті годувальника, якщо звернення про призначення такого виду пенсії надійшло протягом 12 місяців з дня смерті годувальника.

Позивач звернулась до відповідача з заявою про призначення їй пенсії по втраті годувальника 08.08.2017 року. (а.с.46).

Оскільки, померлий ОСОБА_2 отримував пенсію відповідно до ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», помер внаслідок захворювання, пов'язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, позивачка ОСОБА_1 відповідно до положень ст.36 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є непрацездатним членом сім'ї померлого годувальника, так як досягла 55-річного віку, а тому вона має право на отримання пенсії у зв'язку з втратою годувальника в розмірі 50% пенсії по інвалідності померлого годувальника відповідно до ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (пункт 1), Україна визнала обов'язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

Зокрема, у справах «Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» та «Федоренко проти України» Європейський суд з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S.A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, N 332, с. 21, п. 31; пункт 21 рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України»).

Окрім того, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Будченко проти України» (заява №38677/06) зазначив (п.п.38-40) про те, що відсутність механізму реалізації відповідного законодавчого положення становить втручання у право особи за ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, відсутність механізму реалізації права на призначеня та перехід пенсії є втручанням у визначений майновий інтерес особи за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine) від 26 вересня 2014 року, за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу.

Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних Судів, якою підтверджується його існування.

Тобто, бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу.

Отже, статтю 1 зазначеного Першого протоколу слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей.

Тобто, в зазначених рішеннях Європейський суд з прав людини встановив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права.

Відповідно до частини 1, 2 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд згідно ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідач не надав суду беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності підстав відмови в призначенні позивачу даного виду пенсії, а тому вимоги останнього підлягають задоволенню.

Приведені представником відповідача заперечення, з врахуванням викладеного вище, не можуть бути прийняті до уваги.

Дослідивши усі докази по справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Однак враховуючи п.3 ч.1 ст.45 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», якою передбачено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається з дня, що настає за днем смерті годувальника, якщо звернення про призначення такого виду пенсії надійшло протягом 12 місяців з дня смерті годувальника.

Позивач звернулась 08.08.2017 року за призначенням такого виду пенсії не протягом 12 місяців з дня смерті годувальника, а лише після досягнення 55 років, та 16.08.2017 року отримала відмову за №Л-13, тому позовні вимоги в частині періоду, з якого призначається пенсія по втраті годувальника ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, призначивши її з 08.08.2017 року.

Судові витрати по справі підлягають розподілу відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України.

На підставі Конституції України, абз.5 п.3 розділу XV Прикінцевих положень ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст.10, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р. № 796-XII, ст. ст. 71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Бершадського обєднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про визнання протиправними дій задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Бершадського обєднаного управління ПФУ Вінницької області щодо відмови у призначенні пенсії по втраті годувальника ОСОБА_1.

Зобов'язати Бершадське обєднане управління ПФУ Вінницької області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію по втраті годувальника відповідно до статі 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 08 серпня 2017 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Бершадського обєднаного управління ПФУ Вінницької області на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії постанови до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Тростянецький районний суд Вінницької області.

Суддя