Справа № 813/1065/16
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2017-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року № 876/5285/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Копанишин Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 08 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про визнання протиправною бездіяльності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, правонаступником якого є Шевченківський відділ державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, яким просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у знятті арешту, накладеного на квартиру АДРЕСА_1 відповідно до постанови державного виконавця від 13.09.2005 року та зняти вказаний арешт.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 08 червня 2016 року позов задоволено.

Постанова мотивована тим, що відповідач всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України не надав жодних доказів, які б доводили правомірність існування арешту на майно та заборони на його відчуження при відсутності незавершених виконавчих проваджень, боржником у яких був ОСОБА_2 Разом з тим, встановлені судом обставини щодо відсутності незавершених виконавчих проваджень, боржником у яких був ОСОБА_2, на думку суду, свідчать про відсутність правових підстав для існування арешту на вказане майно та заборони на його відчуження. Оцінивши в сукупності докази, надані на обґрунтування позовних вимог, суд дійшов до висновку, що відповідачем допущено бездіяльність щодо відмови у знятті арешту з майна та заборони на його відчуження і відповідно існують підстави для зняття спірного арешту.

Постанову в апеляційному порядку оскаржив відповідач, вважає її незаконною та необґрунтованою, оскільки суд неповно з'ясував обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також суд порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить постанову скасувати та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що на час винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень ще не функціонував, тому неможливо встановити підставу завершення вказаного виконавчого провадження у звязку зі знищенням матеріалів за терміном зберігання. Також у позивача відсутнє підтвердження сплати заборгованості та виконавчого збору з примусового виконання виконавчого листа № 2-711/04, виданого 01.04.2005 року Галицьким районним судом м. Львова, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 25319,50 грн., в межах якого був накладний спірний арешт на майно ОСОБА_2 Крім того, відповідач зазначає, що ОСОБА_1 не був учасником зазначеного виконавчого провадження, а тому, якщо вважає, що квартира АДРЕСА_1 належить йому, а не боржникові, повинен звернутись до суду з позовом про визнання за ним права власності на цю квартиру. Щодо відсутності у нього зазначеного виконавчого провадження відповідач вказує, що вказані правовідносини допускають правонаступництво і всі зобов'язання первісного боржника є обовязковими і для його правонаступників.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановив суд, ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження від 05.11.1986 року № 286090.

09.01.2004 року ОСОБА_2 склав заповіт, посвідчений нотаріусом, яким заповів все майно, в тому числі квартиру АДРЕСА_1, своєму синові ОСОБА_1

25.07.2015 року ОСОБА_2 помер, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про смерть від 27.07.2015 року серії І-СГ №404528.

21.08.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Першої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Однак в процесі оформлення спадщини, зокрема, перевірки відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухове майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, нотаріус встановив, що на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, накладено арешт та заборону відчуження на підставі постанови державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_4 від 13.09.2005 року серії АА № 99.3267, в зв'язку з чим нотаріус зупинив процедуру оформлення спадщини до вирішення питання щодо обтяження зазначеного спадкового майна.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії зазначеної постанови державного виконавця, на майно ОСОБА_2, а саме на квартиру АДРЕСА_1 було накладено арешт та заборону на відчуження. Зазначена постанова приймалась в межах примусового виконання виконавчого листа № 2-711/04 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 коштів у сумі 25319,50грн., виданого Галицьким районним судом м. Львова 01.04.2005 року.

На клопотання позивача від 11.03.2016 року про надання матеріалів виконавчого провадження для ознайомлення відповідач листом від 16.03.2016 року № В-19/4655 повідомив, що на виконанні не перебувають незавершені виконавчі провадження щодо ОСОБА_2, а завершені виконавчі провадження знищені у звязку з закінченням строків їх зберігання.

Також позивач 11.03.2016року звертався до Галицького районного суду м. Львова з клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи, на виконання рішення в якій був виданий виконавчий лист № 2-711/04.

Однак листом від 22.03.2016 року Галицький районний суду м. Львова повідомив позивача про неможливість надання матеріалів справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 для ознайомлення, оскільки справи за 2004 року знищені.

21.03.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції із заявою про зняття арешту із зазначеного вище нерухомого майна шляхом винесення відповідної постанови.

Листом від 28.03.2016 року № В-19/6206 відповідач повідомив позивача про те, що підстави для зняття арешту відсутні, оскільки немає підтвердження сплати заборгованості з примусового виконання виконавчого листа № 2-711/04 про стягнення коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3

Статтею 32 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і далі Закон від 21.04.1999 року № 606-XIV, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин та у відповідній редакції) було передбачено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Згідно з ст. 52 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до ст. 57 цього Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Частинами 1-3 ст. 50 цього Закону було встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених зазначеним Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред'явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно.

Таким чином, відповідно до змісту ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» нею в імперативній формі визначено обовязок державного виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, та скасувати інші вжиті заходи примусового виконання рішення у разі закінчення виконавчого провадження чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав.

Як достовірно встановив суд за результатами вивчення наведених обставин і матеріалів справи, у Шевченківському відділі державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-711/04 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 коштів у сумі 25319,50 грн., виданого Галицьким районним судом м. Львова 01.04.2005 року, яке станом на 16.03.2016 року було завершеним.

Однак відповідач не надав суду доказів зняття арешту із зазначеного вище нерухомого майна або наявності обставин, які звільняють державного виконавця від обов'язку зняти арешт з майна боржника у разі завершення виконавчого провадження.

Враховуючи наведені вище обставини і норми законодавства, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що оскільки у відповідача відсутні незавершені виконавчі провадження, боржником у яких був батько позивача ОСОБА_2, відповідно немає правових підстав для існування арешту на майно та заборони на його відчуження.

Доводи відповідача про те, що неможливо встановити підставу завершення вказаного виконавчого провадження, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України у спірному випадку саме на відповідача покладено обовязок доказування правомірності його дій (бездіяльності).

Також, на думку колегії суддів, безпідставними є доводи відповідача про те, що у позивача відсутнє підтвердження сплати заборгованості та виконавчого збору з примусового виконання виконавчого листа № 2-711/04 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 25319,50 грн., оскільки вказана обставина повинна була встановлюватись і досліджуватись державним виконавцем при вирішенні питання про закінчення виконавчого провадження, а позивач, який не був стороною виконавчого провадження, не може бути зобовязаний доводити факт сплати цих коштів його батьком як боржником у виконавчому провадженні.

Доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 не був учасником зазначеного виконавчого провадження, а тому, якщо вважає, що спірна квартира належить йому, а не боржникові, повинен звернутись до суду з позовом про визнання за ним права власності на цю квартиру, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки у спірному випадку відсутній спір щодо власника квартири, а позивач оскаржує бездіяльність органу державної виконавчої служби щодо невиконання ним своїх обовязків, визначених законом, у випадку завершення виконавчого провадження, а саме невирішення питання щодо зняття арешту з майна боржника.

Також безпідставними є доводи відповідача про те, що вказані правовідносини допускають правонаступництво і всі зобов'язання первісного боржника є обовязковими і для його правонаступників, оскільки, як зазначено вище, немає незавершеного виконавчого провадження, боржником у якому є батько позивача ОСОБА_2, а тому відсутні підстави для його заміни і, тим більше, вказане вище виконавче провадження завершене.

Водночас, колегія суддів враховує, що ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV було передбачено, що у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Державний виконавець зобовязаний зняти арешт з рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

Враховуючи, що виконавче провадження, в межах якого був накладений спірний арешт, завершене, відповідач не зняв арешт у визначені законом порядку і строки, а також відмовив у задоволенні клопотання позивача про зняття цього арешту, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з метою належного та повного захисту прав ОСОБА_1 зняв арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_2 та заборону на її відчуження.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 08 червня 2016 року у справі № 813/1065/16 за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про визнання протиправною бездіяльності залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили, а в разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_5
судді ОСОБА_6
ОСОБА_7

Ухвала складена в повному обсязі 11.12.2017 року