Справа № 826/492/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 грудня 2017 року № 826/492/17

Окружний адміністративний суд міста Києва під головуванням судді Келеберди В.І. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» до відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві, третя особа - ОСОБА_1, про звільнення майна з-під арешту шляхом його скасування.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк» звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві,та просить скасувати арешт накладений на нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 91, на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження серія та номер 14179751 від 31 липня 2009 року відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві, про що внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер запису про обтяження 14849736).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 31 травня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. зареєстровано право власності на предмет іпотеки, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за позивачем на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10 червня 2016 року.

Однак з інформаційної довідки позивачу стало відомо про наявність арешту, номер запису про обтяження 14849736, накладеного на підставі постанови відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві про відкриття виконавчого провадження від 31 липня 2009 року № 14179751.

Наявність зазначеного арешту перешкоджає позивачу у здійсненні своїх прав та обов'язків як власника нерухомого майна, що є підставою для звернення до суду.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги.

Відповідач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, однак надав листа, в якому відображено хід виконавчого провадження.

Третя особа до суду не з'явилась, жодних пояснень чи заперечень з приводу заявлених позовних вимог не надала.

Протокольною ухвалою від 11 квітня 2017 року суд перейшов у письмове провадження на підставі положень частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

В силу частини першої статті 41 КАС України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд

ВСТАНОВИВ:

24 березня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» та ОСОБА_1 (далі - третя особа, позичальник), укладено кредитний договір № 6216133.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та позичальником укладено Договір іпотеки № 6216324, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. за № 1735.

Відповідно до умов вказаного договору позичальником передано в іпотеку квартиру № 2 загальною площею 125,4 кв.м., житлова площа 80,8 кв.м, яка розташована у АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 91).

Пунктом 1.6 Договору передбачено, що за рахунок предмету іпотеки Банк має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням (щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, пені, штрафи, та всі інші суми, передбачені кредитним договором), а також відшкодувати в повному обсязі всі свої витрати, пов'язані із реалізацією прав, що випливають із Договору іпотеки (зокрема, але не виключено, пов'язані із зверненням стягнення на предмет іпотеки та його реалізацією, включаючи витрати на оплату винагороди залученим експертам, організацію торгів тощо).

Відповідно до пункту 4.7.1 Договору іпотеки, у разі виникнення у Іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Оскільки ОСОБА_1 зобов'язання за кредитним договором не виконувались, 31 травня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовський Валентином Сергійовичем зареєстровано право власності на предмет іпотеки за позивачем на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10 червня 2016 року за № 30069058, що підтверджено Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 червня 2016 року № 61524323.

Зважаючи на те, що відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, позивач є власником квартири АДРЕСА_2 з 31 травня 2016 року та має право володіння, користування і розпорядження майном.

Разом з тим, з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 червня 2016 року № 61524323 позивачу стало відомо про наявність арешту, номер запису про обтяження 14849736, накладеного на підставі Постанови про відкриття виконавчого провадження № 14179751 від 31 липня 2009 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Сіленко І.В.

Зважаючи на те, що наявність зазначеного арешту перешкоджає позивачу у здійсненні своїх прав та обов'язків як власника нерухомого майна, що змушує його звернутись до суду за захистом порушених прав та законних інтересів.

Оцінивши наявні документи в матеріалах справи, з урахуванням пояснень позивача та наданих доказів, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому та об'єктивному досліджені доказів, дійшов до наступних висновків.

З листа відповідача від 02 березня 2017 року вбачається, що на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві у 2009 році перебувало виконавче провадження № 14179751.

31 липня 2009 року державним виконавцем, керуючись статтями 3, 18, 24 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 14 липня 2009 року у справі № 2-9935 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2, та квартиру АДРЕСА_3, які належать ОСОБА_1.

31 липня 2009 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

28 вересня 2009 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

За повідомленням відповідача, надати належним чином завірену копію постанови від 31 липня 2009 року № 14179751 та матеріалів виконавчого провадження не вбачається можливим з причини його знищення відповідно до пункту 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби (строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки).

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 частини першої статті 3 КАС України).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Водночас юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення (частина друга статті 4 КАС України).

Статтею 181 КАС України врегульовані особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

Так, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

З даної позовної заяви вбачається, що позивачем не оскаржується рішення державного виконавця щодо накладення арешту.

Позивач просить скасувати арешт свого майна, накладений на підставі ухвали № 2-9935 від 14 липня 2009 року Шевченківським районним судом міста Києва.

Отже, матеріали справи, в рамках розгляду якої накладено арешт на майно, щодо якого йдеться у даній справі, зберігаються в Шевченківському районному суді міста Києва.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Закону України від 21 квітня 1999 "Про виконавче провадження" (із змінами та доповненнями, далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною другою статті 2 Закону встановлено, що примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Відповідно до частини першої статті 6 Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно пункту 5 частини третьої статті 11 Закону державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Згідно статті 25 Закону державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Згідно з частиною першою статті 27 Закону у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до статті 32 Закону заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Згідно з частиною першою статті 52 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Таким чином, законодавством передбачено, що поняття «звернення стягнення» охоплює наявність в сукупності трьох послідовних дій: арешт (опис), вилучення та примусова реалізація.

Згідно зі статтею 55 Закону арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Арешт застосовується: 1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; 2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; 3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб.

Згідно з частинами першою та другою статті 57 Закону, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Отже, накладення арешту на майно у виконавчому провадженні не є актом звернення стягнення на майно, а є лише дією, спрямованою на забезпечення можливості звернення стягнення на майно у майбутньому.

Окрім того, згідно зі статтею 38 Закону у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку з завершенням виконавчого провадження.

Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Як зазначалось вище, 28 вересня 2009 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Однак відомості про зняття арешту з майна відсутні.

Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 60 Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Верховний Суд України у постанову від 26 жовтня 2016 року дійшов висновку про те, що стаття 60 Закону є спеціальною правовою нормою, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно особи. У разі виникнення зазначеної спірної ситуації належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно і зняття з нього арешту.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних у кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна» передбачено, що у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до статті 181 КАС України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття арешту, що передбачено статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження».

З наданих суду доказів вбачається, що арешт накладався в рамках розгляду Шевченківським районним судом міста Києва справи № 2-9935 у 2009 році, водночас суду невідомо чи закінчений розгляд справи в рамках розгляду якої накладався арешт на майно, чи відпали підстави для накладення арешту.

Суд бере до уваги також, що позивачем не висувається спірних вимог до органу державної виконавчої служби, не оскаржуються його рішення, дії, бездіяльність, а також враховує те, що арешт у даному випадку може бути скасований тим, органом, яким він накладався.

Таким чином, суд за даних обставин, не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Керуючись статтями 17, 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В.І. Келеберда