Справа № 826/8838/17
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2017-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 грудня 2017 року № 826/8838/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс"
доГоловного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ,

На підставі ч. 4 ст. 122 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" звернулося з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 24.05.2017 року ГУ ДФС у м. Києві.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно чинного законодавства земельний податок має сплачувати власник земельної ділянки або землекористувач і підставою для нарахування податку є передача землі у власність або користування фізичній чи юридичній особі, що підтверджується даними з Державного реєстру речових прав.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог.

В наданих суду письмових запереченнях представник податкового органу зазначив про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки особа, яка має земельну ділянку у власності або в постійному користуванні, за земельні ділянки під зданими в оренду будівлями, спорудами або їх частинами повинен сплачувати земельний податок на загальних підставах.

У відповідності до ч. 4 ст. 122 КАС України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі ст.75, 76 та 86 розділу ІІ ПК України головним державним ревізором-інспектором ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві проведено камеральну перевірку податкової декларації (розрахунку) по земельному податку Товариство з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" (), за результатами якої складено відповідний акт №11656/26-53-12-04/05472637 від 29.12.2016 року.

Дані камеральної перевірки свідчать про заниження суми податкових зобов'язань, заявлених у податкових деклараціях, уточнюючих деклараціях та відповідальність платника.

На підставі акта перевірки податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення № від 13.01.2017 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем земельний податок з юридичних осіб у розмірі 551835,56 грн за податковими зобов'язаннями, за штрафними санкціями у розмірі 137958,89 грн.

Товариством з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" 20.01.2017 року подано скаргу начальнику ГУ ДФС у м. Києві Демченко Л.Д. на податкове повідомлення-рішення № від 13.01.2017 року.

Рішенням ГУ ДФС у м. Києві №5661/10/26-15-10-02-16 від 20.03.2017 року скасоване податкове повідомлення-рішення ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві № від 13.01.2017 та скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" 20.01.2017 року №68 (вх.. 2425/10 від 23.01.2017) задоволено частково.

ГУ ДФС у м. Києві 24 травня 2017 року прийняте податкове повідомлення-рішення № на підставі акта 11656/26-53-12-04/05472637 від 29.12.2016 року та рішення про результати розгляду первинної скарги №5661/10/26-15-10-02-16 від 20.03.2017 року.

Позивачем подано скаргу В.о. Голові ДФС України Продану М.В. 30.03.2017 року №359 на рішення ГУ ДФС у м. Києві про результати розгляду скарги №5661/10/26-15-10-02-16 від 20.03.2017.

Державна фіскальна служба України Рішенням про результати розгляду скарги від 01.06.2017 року №11804/6/99-99-11-03-01-25 залишено скаргу без задоволення.

Незгода позивача із вказаним податковим повідомленням-рішенням зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Згідно пп. 21.1.1 п. 21.1 ст.21 ПК України посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Статтею 206 Земельного кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельний податок - це обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу), а землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно із підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Згідно із пунктом 287.8 статті 287 Податкового кодексу України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У частинах першій та другій статті 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За статтями 125 і 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України. За статтею 378 цього Кодексу право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Аналіз зазначених норм права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об'єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов'язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Зокрема, в розумінні зазначених норм обов'язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правомочностей, як-от набуття нею статусу суб'єкта господарювання, діяльність якого пов'язана з використанням земельної ділянки або без такого.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи статуту позивача, відповідно до п.1.1 Товариство з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" було створене як Відкрите акціонерне товариство "Укрліфтсервіс", шляхом перетворення Державного підприємства виробничо-технологічної комплектації "Укрліфтсервіс" Держжитлокомунгоспу України згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 18.02.1994 року №19 та на підставі Указу Президента України «Про корпоратизацію підприємств» від 15.06.1993 року.

Згідно з рішенням загальних зборів акціонерів від 30 листопада 2010 року Відкрите акціонерне товариство "Укрліфтсервіс" було перетворене у Товариство з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс".

Згідно п. 1.2 Статуту Товариство з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" є правонаступником щодо всіх прав та обов'язків Відкритого акціонерного товариства "Укрліфтсервіс".

ВАТ "Укрліфтсервіс" 20.10.1998 року видано свідоцтво на право власності на майновий комплекс в частині - виробничої бази, який розташовано на земельній ділянці по вулиці Каунаській, 13а в м. Києві.

В 2009році ВАТ "Укрліфтсервіс" звернулося до КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ з клопотанням про передачу зазначеної земельної ділянки в оренду.

Рішенням КМР від 23 червня 2011 року № 332/5719 передано ВАТ "Укрліфтсервіс" у короткострокову оренду на 5 років земельну ділянку загальною площею 1,09 га для експлуатації та обслуговування адміністративно-виробничих будівель та споруд на вул. Каунаській, 13-а у Дніпровському районі м. Києва у зв'язку з переходом права власності на майновий комплекс (свідоцтво про право власності на майновий комплекс від 20.10.98).

ВАТ "Укрліфтсервіс" 14.03.2011р. було перетворене у ТДВ "Укрліфтсервіс" відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Позивачеві 15.09.2015р. видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно майновий комплекс по вул. Каунаській, 13а в м. Києві.

Відповідно до п. 12 Рішення КМР від 4 березня 2015 року №195/1060 втратило чинність Рішення КМР від 23 червня 2011 року № 332/5719, у зв'язку з чим Позивач звернувся до КМР з проханням продовжити термін дії Рішенням КМР від 23 червня 2011 року № 332/5719.

Департамент земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) листом від 13.06.2017р. № 05707-10173 повідомив Позивача про необхідність додаткового звернення до Департаменту з поданням необхідних документів.

Позивач не набув у встановленому законом порядку права власності, чи права постійного користування, чи права оренди на земельну ділянку по вул. Каунаській, 13а в м. Києві.

Відповідно до ст. 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

При цьому, в матеріалах справи міститься лист Державної фіскальної служби України №5224/6/99-99-15-03-02-15 від 11.03.2016 року, направлений позивачу за результатами розгляду його листа щодо обчислення плати за землю у разі відсутності оформленого відповідно до законодавства права власності/користування земельною ділянкою, зайнятою житловим та нежитловим фондом комунальної власності.

З даного листа вбачається, що ДФС України повідомлено, що Товариство з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" є власником об'єктів нерухомого майна, проте право власності/користування земельною ділянкою під таким майном не оформлено.

В постанові Верховного Суду України від 24.11.2015 №21-2352а15 колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла наступних висновків: «У розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 291.2 статті 291, підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 ПК платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що механічно (автоматично) разом з майном наймачу передається й обов'язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване».

Відповідно до статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Крім того, як вбачається із постанови Верховного Суду України від 24.11.2015 №21-2352а15 колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, відмовляючи фізичній особі - підприємцю у задоволенні позовних вимог та стверджуючи про правомірність податкового повідомлення-рішення, яким нараховано земельний податок, серед іншого виходила з того, позивач (платник єдиного податку), крім того, що був власником нежилого приміщення, що знаходилось в багатоквартирному будинку, ще й був землекористувачем земельної ділянки, на якій було розташоване те приміщення, що підтверджувалось витягом з технічної документації, черговим кадастровим планом-реєстром земельних ділянок та витягом з бази даних міського земельного кадастру.

Отже, пунктом 287.8 статті 287 Податкового кодексу України встановлено строк сплати податку на землю, особами які є власниками/користувачами земельної ділянки.

В той же час, матеріалами даної справи підтверджується, що позивач не є власником, землекористувачем або орендарем земельних ділянок комунальної власності житлового та нежитлового фонду, що перебувають в управлінні Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.

Таким чином, враховуючи, що позивач не є власником/користувачем земельними ділянками, то нарахування йому податкового зобов'язання зі сплати податку за землю, є протиправним та суперечить вимогам пункту 297.1. статті 297 Податкового кодексу України.

За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та скасування податкового повідомлення-рішення № від 24.05.2017 року як протиправного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У даному випадку відповідач (суб'єкт владних повноважень) не довів суду, що при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення він діяв відповідно до чинного законодавства, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 94, 158 - 163 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві № від 24.05.2017року.

3. Присудити на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Укрліфтсервіс" () понесені ним судові витрати у розмірі 10346,92 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві ().

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук