Справа № 500/1257/17
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2017-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2017 р.м.ОдесаСправа № 500/1257/17

Категорія: 10.3 Головуючий в 1 інстанції: Адамов А.С.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Турецької І.О.

суддів Стас Л.В., Косцової І.П.

за участі секретаря Скоріної Т.С.

представників апелянтів:

в особі військового комісаріату Жука І.С.;

в особі Міністерства оборони України Дідуха С.П.;

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України на постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дії та про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив визнати протиправними дії щодо відмови йому як інваліду ІІ групи у виплаті одноразової грошової допомоги, що встановлена статтею 16 Закону України від 20 грудня 1999 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) та зобов`язати нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу у розмірі 54-х місячного грошового забезпечення для військовослужбовців, що проходять військову службу за контрактом, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року за № 499 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб» (надалі Постанова №499).

В обґрунтування наявності права на отримання одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 зазначив про законодавчо встановлені статтею 16 Закону №2011-ХІІ підстави та пояснив, що під час проходження строкової служби у Збройних силах СРСР з 02 березня 1982 року по 30 листопада 1983 року він, виконуючи обов`язки військової служби, перебував на території Республіки Афганістан, де захворів.

За наслідками вказаного захворювання, йому 07 листопада 2007 року встановлено ІІ групу інвалідності безстроково.

Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 липня 2017 року позов задоволено.

Суд визнав незаконними дії Міністерства оборони України щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги, що встановлена ст.16 Закону № 2011-XII, як інваліду війни ІІ групи, інвалідність якого настала внаслідок виконання обов`язків військової служби та зобов`язав Міністерство оборони України, Одеській обласний військовий комісаріат призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у розмірі 54-х місячного грошового забезпечення, відповідно до ст. 16 Закону № 2011-XII та абз.7 п.п. 2 п.2 Постанови №499.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, відповідачі просять його скасувати та постановити нове про відмову в задоволенні позову.

Представники апелянтів у суді апеляційної інстанції підтримали доводи апеляції та просили її задовольнити.

Позивач проти апеляційної скарги заперечив, вважав рішення суду законним та обґрунтованим.

З`ясувавши обставини справи, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що є підстави для часткового задоволення апеляцій, на наступних підставах.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач в період з 02 березня 1982 року по 30 листопада 1983 року проходив військову службу та приймав участь у бойових діях на території Республіки Афганістан, у зв`язку з чим, отримав статус учасника бойових дій.

Актом огляду МСЕК №129007 від 29 липня 1997 року позивачу вперше була встановлена ІІ група інвалідності, причиною якої, зазначено загальне захворювання, але вже 22 жовтня 1997 року актом огляду МСЕК №052050 встановлено, що інвалідність наступила у зв`язку з захворюванням, яке отримано при виконанні обов`язків військової служби в Афганістані.

07 листопада 2007 року позивачу, актом огляду МСЕК для довідки Сер. 2018 ОВ №073846, встановлено безстроково ІІ групу інвалідності та зазначено, що захворювання отримано при виконанні обов`язків військової служби.

10 серпня 2016 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою щодо виплати одноразової грошової допомоги, надавши необхідний перелік документів.

16 серпня 2016 року Одеським обласним військовим комісаріатом було складено висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , який разом із заявою позивача та доданими до неї документами направлено на адресу Департаменту фінансів Міністерства оборони України.

Відповідно до п. 7 витягу з протоколу №97 від 17 листопада 2016 року засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, ОСОБА_1 відмовлено в призначенні та нарахуванні одноразової грошової допомоги.

Підставою для відмови зазначено, що звільнення позивача зі служби та інвалідність, яку він отримав при виконання військових обов`язків, відбулося до набуття чинності Закону України «Про загальновійськовий обов`язок і військову службу». Між тим, як зазначено в рішенні, враховуючи те, що саме вказаним законодавчим актом запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, а ст. 58 Конституції України не має зворотної дії в часі, є підстави для відмовлення такої виплати. Зазначена дата звільнення 30 листопада 1983 року та дата встановлення інвалідності 22 жовтня 1997 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент встановлення позивачу інвалідності, пов`язаної з виконанням військового обов`язку, вже діяла ст.16 Закону № 2011-XII, що передбачала право таким особам як позивач, отримати одноразову грошову допомогу, незалежно від часу настання інвалідності.

Також судом в обґрунтування рішення, зазначено про Постанову №499, що була прийнята на виконання статті 16 Закону №2011-ХІІ, яка встановлювала право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги особам, інвалідність яким встановлена після 01 січня 2007 року.

Встановлюючи розмір одноразової грошової допомоги, суд виходив з положень Постанови №499, в редакції, яка діяла на момент встановлення позивачу інвалідності, а саме на 07 листопада 2007 року та вважав, що інвалідам ІІ групи одноразова грошова допомога виплачується в розмірі 54-х місячного грошового забезпечення.

До того ж, суд дійшов висновку, що обов`язок в призначенні й виплаті позивачу одноразової грошової допомоги необхідно покласти не тільки на Міністерство оборони України, а також на Одеській обласний військовий комісаріат, оскільки останній подає головному розпорядникові бюджетних коштів департаменту фінансів Міністерства оборони України висновок щодо можливості виплати спірної допомоги.

Досліджуючи доводи суду першої інстанції, покладені в основу судового рішення, колегія суддів бажає зазначити наступне.

Так, слід визнати цілком обґрунтованою позицію суду першої інстанції щодо наявності у позивача як інваліда права на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки інвалідність отримана у зв`язку з виконанням військового обов`язку і була йому встановлена в період дії законодавства, що передбачало такі виплати.

Водночас, не можна вважати правильною позицію суду першої інстанції щодо встановлення позивачу відповідного розміру одноразової грошової допомоги, а також покладення на відповідача, в особі Одеського обласного військового комісаріату, обов`язків щодо її призначення та виплати.

Таких висновків, суд апеляційної інстанції дійшов, враховуючи наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІІ).

Відповідно до статті 41 цього Закону (у редакції, чинній на 10.05.2006 року) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом № 2011-XII.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців визначені Законом № 2011-ХІІ.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону № 2011-ХІІ (у редакції чинній з 01.01.2007 року) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступені працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України (частина друга статті 16 Закону № 2011-XII).

Викладені акти законодавства, пов`язують право на отримання особами одноразової грошової допомоги з моменту встановлення їй інвалідності і часом, коли ця подія відбулась.

Зазначене свідчить про те, що головною обставиною, яку необхідно встановити в цьому спорі, це час встановлення позивачу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби і як ці правовідносини регулювалися законодавством.

Для цього слід зробити аналіз статті 16 Закону № 2011-XII з моменту її прийняття.

Так, зазначена стаття в редакції від 20 грудня 1991 року встановлювала, що військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Підпунктом «б» пункту 6 Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року № 488 (далі Постанова № 488) встановлено, що НАСК «Оранта» виплачує страхові суми у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

На виконання ч.2 ст.16 Закону № 2011-XII була прийнята Постанова №499, яка в пункті 2 встановила порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 01 січня 2007 року.

Аргументи відповідачів, що викладені в апеляціях, можливо скомпонувати за наступними критеріями.

Перший критерій це те, що на позивача не поширюються вимоги Законів за № 2232-ХІІІ та за № 2011-ХІІ, оскільки він звільнений з військової служби та йому встановлено інвалідність до часу набуття чинності цих Законів. На підтвердження вказаного, апелянти зазначають, що Постанова №499 поширюється лише на осіб, які звільнені з військової служби та стали інвалідами після 31 грудня 2006 року та не розповсюджується на осіб, які звільнилися з військової служби до цього часу.

Отже, апелянти пов`язують право на отримання одноразової грошової допомоги з моменту звільнення зі служби.

Однак, Верховний Суд України, розглядаючи вказані спірні питання, в постанові від 10 березня 2015 року (справа №21-563а14) зробив правовий висновок про те, що право на отримання допомоги виникає у військовослужбовця з моменту настання інвалідності, а не з моменту звільнення з військової служби.

Підкреслюючи важливість отримання такої допомоги військовими інвалідами, суд вищої інстанції підкреслив, що одноразова грошова допомога є компенсаційним механізмом соціального захисту військовослужбовців, який спрямований на їх забезпечення у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Також, у цьому рішенні, Верховний Суд України наголосив, що аналіз положень зазначених редакцій статті 16 Закону № 2011-ХІІ та зміст постанов №№ 488, 499, дає підстави для висновку про те, що «обов`язкове особисте державне страхування» та «одноразова грошова допомога» є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, Верховний Суд України не виключає можливості отримання грошової допомоги особами, які отримали інвалідність і до 01 січня 2007 року, незважаючи на те, що діяла стаття 16 Закону № 2011-ХІІ, яка передбачала державне обов`язкове особисте страхування таких осіб та не передбачала виплату одноразової грошової допомоги.

Понад те, у інших рішеннях Верховного Суду України від 18 листопада 2014 року справа № 21-446а14 та від 21 квітня 2015 року справа №21-135а-15 зроблено висновок, що буквальне тлумачення статті 16 Закону № 2011-ХІІ свідчить про те, що право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.

Другий критерій, це безпідставне застосування судом першої інстанції при визначенні розміру одноразової грошової допомоги п.2 Постанови №499, в редакції на 28 травня 2008 року, який встановлював виплату в розмірі 54-х місячного грошового забезпечення.

Колегія суддів вважає даний аргумент апелянтів таким, що відповідає загальним принципам права.

Так, при вирішенні питання щодо наявності у особи права на отримання одноразової грошової допомоги, суд повинен застосовувати законодавство, що діяло на момент виникнення спірних правовідносин, а при вирішенні питання щодо розміру такої допомоги, слід застосовувати законодавство, що діє на момент розгляду спору, а саме у даному випадку повинен бути застосований п.2 Постанови №499, у редакції липня 2017 року, який встановлює, що спірна допомога виплачується у розмірі 24-х місячного грошового забезпечення.

Далі, апелянти зазначають про те, що суд, зобов`язавши Міністерство оборони України нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, підмінив державний орган у вирішенні цього питання та не врахував, що позивачем не надано копію документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане з вчиненням особою злочину чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження.

Колегія суддів вважає, що вказаний довід є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем до Одеського обласного військового комісаріату із заявою щодо виплати одноразової грошової допомоги, надано необхідний перелік документів, у тому числі і довідку з архіву військово-медичного музею Міністерства оборони СРСР від 22 жовтня 1987 року про те, що він при виконанні військового обов`язку отримав захворювання у вигляді вірусного гепатиту, у зв`язку з чим, знаходився на лікуванні в госпіталі Кабулу Республіки Афганістан.

З урахуванням того, що відмовою у задоволенні заяви позивача були тільки обставини того, що він не підпадає під дію законодавства, що встановлює відповідні права на отримання допомоги, суд першої інстанції цілком слушно прийняв рішення про зобов`язання суб`єкта владних повноважень виконати дії на відновлення порушених прав позивача.

Дійсно, у постановах від 18 березня 2014 року (справа № 21-11а14) та від 22 квітня 2014 року (справа № 21-484а13) Верховний Суд України зазначав, що підставою для повідомлення інваліду про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, є рішення суб`єкта владних повноважень, прийняте з цього питання. У випадку, коли відповідач відповідного рішення не приймав, суд повинен зобов`язати останнього розглянути звернення інваліда, згідно з вимогами чинного законодавства України, а не підміняти орган, на який покладено вирішення цього питання.

Проте, враховуючи те, що в цьому випадку Міністерство оборони України прийняло рішення, яким відмовило позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги і це рішення затверджено Міністром оборони України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права, в даному випадку, буде саме зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити спірну допомогу, відповідно до Закону № 2011-XII та Порядку № 499.

На думку колегії суддів, зобов`язувати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву позивача, за умови, прийняття вже за її розглядом негативного рішення, буде суперечити ч.1 статті 2 КАС України, відповідно до якої завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства.

Підкреслюючи тезу про відсутність з боку суду втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, колегія суддів наполягає на тому, що підставою для відмови позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги, було посилання на ст. 58 Конституції України, положення якої, не дає право головному розпоряднику бюджетних коштів призначити відповідну виплату.

Втім, вказана правова позиція була визнана необґрунтованою численними рішеннями Верховного Суду України, який формує єдину правозастосовну практику.

Іншій довід апелянтів, це пропущення позивачем строку звернення до суду, передбаченого ст. 99 КАС України.

Однак, слід зазначити, що відповідно до вимог вказаної статті, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду.

Закон №2011-ХІІ, тільки з 01 січня 2014 року встановив у ст. 16-3 обмеження у строках отримання одноразової грошової допомоги.

Так, у ч.8 ст.16-3 Закону №2011-ХІІ зазначено, що особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Отже, якщо в спеціальному Законі прописано строки для реалізації позивачем свого права на отримання одноразової грошової допомоги то, на думку суду, слід застосовувати саме норми спеціального закону.

Водночас, на момент встановлення позивачу інвалідності, даний Закон не містив обмежень у часі для реалізації такого права.

Окрім того, враховуючи специфіку спірних правовідносин, а саме відшкодування позивачу шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, немає підстав для застосування шестимісячного строку звернення до суду, встановленого ст. 99 КАС України.

У додаткових поясненнях, які були надані в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, представник Міністерства оборони України наводить нові доводи апеляції та нові підстави для відмови позивачу у задоволенні його заяви щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги.

Однак, відповідно до ч.1 ст.193 КАС України, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження, обґрунтувавши необхідність таких змін чи доповнень.

Беручи до уваги, що доповнення до апеляційної скарги надійшли з порушенням строку, зазначеному в ч.1 ст.193 КАС України, колегія суддів їх до уваги не приймає.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що аналіз норм законодавства та фактичні обставини справи свідчать про невідповідність рішення Міністерства оборони України вимогам ст.2 КАС України, яка вимагає, що прийняте суб`єктом владних повноважень рішення повинно бути не тільки прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України та з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, а і зокрема обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції, є наступні обставини.

По-перше, суд не звернув уваги на те, що Міністерство оборони України прийняло щодо позивача рішення, яке оформлено протоколом, що затверджений Міністром оборони України, тому, в цьому випадку, було доцільно визнавати протиправним та скасовувати саме спірне рішення, а не визнавати незаконними відповідні дії з його прийняття.

По-друге, суд необґрунтовано зобов`язав Одеський обласний військовий комісаріат призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, відповідно до ст.16 Закону №2011-ХІІ, оскільки у нього відсутні такі повноваження.

Так, судом першої інстанції не було враховано, що виплата одноразової грошової допомоги проводиться Одеським обласним військовим комісаріатом виключно після прийняття головним розпорядником бюджетних коштів відповідного рішення про її призначення.

І останнє, судом першої інстанції неправильно був визначений розмір одноразової грошової допомоги. Як обґрунтовано зазначили апелянти, не можна покладати обов`язок на суб`єкта владних повноважень застосовувати положення нормативного акта, який втратив свою чинність.

Підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є, відповідно п.4 ч.1 ст.202 КАС України, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України задовольнити частково.

Постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 липня 2017 року скасувати.

Прийняти у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункт 7 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №97 від 17 листопада 2016 року, в частині відмови ОСОБА_1 в призначенні та нарахуванні одноразової грошової допомоги.

Зобов`язати Міністерство оборони України вчинити дії щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності ІІ групи внаслідок захворювання, що мало місце в період виконання обов`язків військової служби в розмірі 24 місячного грошового забезпечення, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб».

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з моменту виготовлення повного тексту судового рішення.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя І.П. Косцова