Справа № 810/2032/17
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2017-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2017 року м.Київ № 810/2032/17

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Панової Г.В., суддів Кушнової А.О., Панченко Н.Д., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2

до Державної фіскальної служби України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Київська митниця ДФС

про стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 з позовом до Державної фіскальної служби України, в якому просить суд (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 14.11.2017) стягнути з відповідача 307663,79 грн. за період з 15.04.2011 по 29.03.2015, а саме:

- 270057,41 грн. компенсацію за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника;

- 37606,38 грн. грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що постановою Київського окружного адміністративного суду від 14.04.2011 у справі № 2а-9432/10/1070 було, крім іншого, визнано протиправним та скасовано наказ Державної митної служби України від 18.11.2010 № 2166-к "Про припинення державної служби" та поновлено його на державній службі в митних органах України на посаді головного інспектора відділу митного оформлення № 6 Бориспільської митниці. Позивач також зауважив, що вказане рішення суду в частині щодо поновлення на посаді було звернуто до негайного виконання.

Водночас, вказане рішення суду було виконано Київською митницею Міндоходів лише 30.05.2015 шляхом видання відповідного наказу про поновлення його на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 5 митного поста «Бориспіль-аеропорт» Київської митниці мін доходів.

За наведених обставин, позивач вважає, що відповідачем було безпідставно затримано виконання рішення суду у період з 15.04.2011 по 29.03.2015 на 991 день.

Враховуючи викладене, позивач стверджує, що відповідно до норм чинного законодавства відповідач зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за весь час затримки, що становить 270057,41 грн. (середньоденна заробітна плата у розмірі 272,51 грн. х 991 день затримки виконання рішення суду від 14.04.2015 про поновлення його на посаді в митному органі).

Крім того, позивач також вважає, що за вказаний період затримки виконання рішення суду він мав право на оплачувані щорічні відпустки, з розрахунку 45 днів на рік. Проте, при звільненні зі служби відповідач виплатив йому грошову компенсацію лише за частину не використаних ним днів щорічної відпустки за вказаний період. У зв'язку з цим, позивач вважає, що Державна фіскальна служба України відповідно до приписів Кодексу законів про працю повинна виплатити йому грошову компенсацію за 138 днів невикористаної ним щорічної відпустки у період з січня 2011 року по березень 2015 року, з урахуванням виплаченої суми відповідно до наказу 12-О від 30.03.2015, що у свою чергу, складає 37606,38 грн. (середньоденна заробітна плата у розмірі 272,51 грн. х 138 некомпенсованих митним органом днів щорічної основної відпустки).

Таким чином, позивач просить суд стягнути з відповідача грошову компенсацію за затримку виконання рішення суду про поновлення його на посаді, а також за невикористані дні щорічної основної відпустки у загальному розмірі 307663,79 грн.

Під час судового розгляду справи представник позивача підтримав позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним в адміністративному позові та заяві про уточнення позовних вимог від 14.11.2017. Акцентував увагу суду, що рішення про поновлення позивача на державній службі у митних органах України повинно було бути виконано відповідним суб'єктом владних повноважень негайно після прийняття судом рішення, а саме 15.04.2011.

Крім того, не зважаючи на те, що митний орган не виконав рішення суду у визначений законодавством строк, позивач самостійно вживав безліч заходів щодо поновлення його на посаді. Так, зокрема, 04.05.2011 ОСОБА_2 було подано заяви голові ліквідаційної комісії Бориспільської митниці та начальнику Київської обласної митниці, а також 12.05.2011 голові Державної митної служби України щодо вирішення питання про поновлення його на роботі. Проте, за результатом розгляду цих заяв позивача Державна митна служба України листом від 10.06.2011 надала відповідь про відмову у поновленні на службі, що у свою чергу, свідчить про затримку виконання рішення саме з боку відповідача.

Представник позивача також зауважив, що реорганізація митних органів не є поважною причиною невиконання рішення суду, оскільки відповідно до норм чинного законодавства правонаступнику передаються все майно, права та обов'язки юридичної особи, що припиняється в результаті злиття, приєднання, поділу, перетворення (реорганізації) або ліквідації.

Враховуючи викладене, представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач адміністративного позову не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів заперечень зазначив, що згідно з приписами статті 236 Кодексу законів про працю України питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення повинно вирішуватись в рамках судової справи № 2а-9432/10/1070.

Разом з цим, звертав увагу суду, що вказаною нормою передбачено обов'язок роботодавця виплатити працівнику середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі лише у тому випадку, якщо така затримка була допущена з вини власника або уповноваженого ним органу.

У свою чергу, відповідач вказує, що ОСОБА_2 вже неодноразово звертався до Київського окружного адміністративного суду з заявами про виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання постанови суду від 14.04.2011 по справі № 2а-9432/10/1070, проте ухвалою від 08.09.2014 йому було відмовлено судом у задоволенні відповідної заяви, а подану ним другу заяву було повернуто судом ухвалою від 02.06.2015.

За наведених обставин, відповідач вважає, що звернення позивача до суду з того ж самого питання, яке вже вирішувалось судом, свідчить про недобросовісне використання своїх процесуальних прав.

Крім цього, відповідач також зазначив, що рішення суду не було виконано своєчасно митним органом з об'єктивних причин, за відсутності у цьому вини суб'єкта владних повноважень. Так, відповідач пояснив, що станом на час набрання рішенням Київського окружного адміністративного суду про поновлення ОСОБА_2 на державній службі в митних органах України на посаді головного інспектора відділу митного оформлення № 6 Бориспільської митниці законної сили, а саме 08.12.2011 Бориспільську митницю вже було припинено шляхом приєднання до Київської обласної митниці про що 20.11.2011 державним реєстратором було внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

З огляду на зазначене, виконавче провадження щодо поновлення ОСОБА_2 на державній службі в митних органах України у період з 04.04.2013 по 01.08.2014 було зупинено.

Відповідач звертав увагу суду, що виконання постанови Київського окружного адміністративного суду від 14.04.2011 було ускладнене процесами реорганізації Державної митної служби України, Київської обласної митниці, Міністерства доходів і зборів України та Київської митниці Міндоходів, а тому несвоєчасне виконання рішення суду не залежало від волі сторін. У свою чергу, Міністерством доходів і зборів України, а також Київською митницею Міндоходів вживались всі можливі заходи для прискорення виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_2 на державній службі.

Разом з цим, відповідач зауважив, що між Державною фіскальною службою України (або Київською митницею ДФС) жодних правовідносин з позивачем не виникало, а тому відповідач не зобов'язаний виплачувати позивачу кошти за час затримки виконання рішення суду.

Відповідач також зазначив, що у період вимушеного прогулу, а саме: з 21.01.2011 по 18.02.2013 та з 03.02.2014 по теперішній час позивач працював в інших установах, де згідно з чинним законодавством він мав право на отримання відпустки та/або компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

При цьому, наказом Київської митниці Міндоходів від 30.03.2015 позивача було звільнено зі служби та виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за періоди роботи з 20.11.2010 по 20.01.2011 та з 19.02.2013 по 02.02.2014 з вирахуванням періодів роботи у період вимушеного прогулу в інших установах.

За наведених обставин відповідач стверджує, що позовні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення заробітку та грошової компенсації є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Під час судового розгляду справи представник відповідача та третьої особи підтримав доводи викладені у письмових запереченнях. Разом з цим, додатково пояснив, що відповідно до абз. 2 п. 32 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи, який працівник мав в цей час. Тобто, у даному випадку відповідач не повинен виплачувати позивачу кошти за час затримки виконання рішення суду у періоди його роботи на інших підприємствах, а саме з 21.01.2011 по 18.02.2013, а також з 03.02.2014 по 29.03.2015.

З огляду на зазначені під час судового розгляду справи та викладені у письмових запереченнях обставини, представник відповідача та третьої особи просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У ході судового засідання представником позивача було заявлене клопотання про здійснення судового розгляду справи в порядку письмового провадження.

Враховуючи, що матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, відсутність потреби у заслуховуванні свідків чи експерта, суд за клопотанням позивача ухвалив розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Наказом Державної митної служби України від 18.11.2010 № 2166-к "Про припинення державної служби" у зв'язку з порушенням Присяги державного службовця позивача звільнено з посади головного інспектора відділу митного оформлення № 6 Бориспільської митниці.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_2 звернувся до суду про його оскарження.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 14.04.2011, яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2011, позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Державної митної служби України від 18.11.2010 № 2166-к "Про припинення державної служби"; поновлено ОСОБА_2 на державній службі в митних органах України на посаді головного інспектора відділу митного оформлення № 6 Бориспільської митниці; стягнуто з Державної митної служби України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 11717,93 грн за період з 20.11.2010 по 20.03.2011 та звернуто постанову до негайного виконання в частині щодо поновлення на вказаній посаді та стягнення заробітної плати за один місяць.

Таким чином, судом встановлено, що позивач повинен був бути поновленим Державною митною службою України на державній службі в митних органах України на посаді головного інспектора відділу митного оформлення № 6 Бориспільської митниці 15.04.2011.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 було поновлено на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 5 митного поста «Бориспіль-аеропорт» Київської митниці Міндоходів 30.03.2015 на підставі наказу Київської митниці Міндоходів Міністерства доходів і зборів № 9-о від 30.05.2015.

Отже, рішення суду від 14.04.2011 в частині поновлення позивача на державній службі в митних органах України було виконано відповідачем лише 30.03.2015.

З огляду на те, що відповідач безпідставно затримав виконання рішення суду на 991 день, починаючи з 15.04.2011 по 29.03.2015, позивач вважає, що він має право на отримання відшкодування середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення суду, що становить 270057,41 грн., виходячи із його середньоденного грошового забезпечення у розмірі 272,51 грн.

Разом з цим, судом встановлено, що наказом 12-о від 30.03.2015 було вирішено: звільнити ОСОБА_2 30.03.2015 відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України; здійнити повний розрахунок з ОСОБА_2 відповідно до статті 116 КЗпП України та виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в кількості 6 календарних днів за період роботи з 20.11.2010 - 20.01.2011 та в кількості 38 календарних днів за період роботи з 19.02.2013 по 02.02.2014 відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки».

Як пояснив відповідач, періоди з 21.01.2011 по 18.02.2013 та з 03.02.2014 - 29.03.2015 не були включені до розрахунку визначення розміру грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, оскільки у ці періоди позивач перебував у трудових відносинах з іншими підприємствами та відповідно згідно з нормами чинного трудового законодавства мав право на відпустку на цих підприємствах.

Позивач під час розгляду справи підтвердив факт виплати йому компенсації за невикористані дні щорічної за вказані у наказі про звільнення періоди, проте, вважає що відповідач зобов'язаний був виплатити йому компенсацію за весь період вимушеного прогулу (несвоєчасного виконання судового рішення), а саме з січня 2011 року по березень 2015 року. Таким чином, на думку позивача відповідач зобов'язаний додатково виплатити компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в кількості 138 календарних днів у розмірі 37606,38 грн., а саме за періоди: лютий-грудень 2011 року - 41 день, січень-грудень 2012 року - 45 днів, січень 2013 року - 4 дні, березень - грудень 2014 року - 37 днів, січень - березень 2015 року - 11 днів з урахуванням середньоденного грошового забезпечення у розмірі 272,51 грн.

Оскільки вказані суми не були виплачені йому Державною фіскальною службою України у добровільному порядку, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає про таке.

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами врегульовано Конституцією України, Законом України "Про відпустки", Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

У свою чергу, пунктом 3 частини 1 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Частиною 2 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення, яке належить виконати негайно є підставою для його виконання.

Як вже зазначалось, постановою Київського окружного адміністративного суду від 14.04.2011 поновлено ОСОБА_2 на державній службі в митних органах України на посаді головного інспектора відділу митного оформлення № 6 Бориспільської митниці.

Вказане рішення суду в частині поновлення позивача на державній службі відповідно до приписів Кодексу адміністративного судочинства України було звернуто до негайного виконання.

Таким чином, Державна митна служба України зобов'язана була виконати вказане рішення суду та поновити ОСОБА_2 на державній службі у митних органах України на посаді головного інспектора відділу митного оформлення № 6 Бориспільської митниці 15.04.2011. Водночас, вказане рішення суду фактично було виконано лише 30.03.2013 шляхом поновлення ОСОБА_2 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 5 митного поста «Бориспіль-аеропорт» Київської митниці Міндоходів 30.03.2015.

Як стверджує відповідач, затримка виконання вказаного рішення суду була зумовлена процесами реорганізації митних органів, а саме:

- наказом Державної митної служби України від 05.05.2010 «Про оптимізацію структури митних органів, розташованих в місті Києві та Київській області» було вирішено припинити Бориспільську митницю шляхом приєднання її до Київської обласної митниці;

- указом Президента України «Про деякі заходи з оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» від 24.12.2012 № 726/2012 було вирішено утворити Міністерство доходів і зборів України, реорганізувавши Державну митну службу та державну податкову службу України;

- відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 № 229 було утворено головне управління Міндоходів у Київській області та Київську митницю Міндоходів. Київську обласну митницю реорганізовано шляхом приєднання до Київської митниці Міндоходів;

- постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 160 було вирішено реорганізувати Міністерство доходів і зборів України шляхом перетворення та утворити Державну фіскальну службу.

Вказані доводи відповідача не приймаються судом до уваги, оскільки станом на час прийняття судом рішення про поновлення позивача на державній службі у митних органах Бориспільку митницю не було припинено. Зокрема, у письмових запереченнях на адміністративний позов від 06.07.2017 відповідач вказує про те, що запис про припинення Бориспільської митниці як юридичної особи було внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців лише 20.09.2011. В той час як рішення суду повинно було бути виконано Державною митною службою України ще 15.04.2011.

Крім того, як вбачається з вказаних документів, процес реорганізації митних органів відбувався шляхом приєднання та перетворення.

Відповідно до приписів статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників.

З огляду на зазначене, обов'язок щодо поновлення позивача на публічній службі переходив до правонаступників реорганізованих митних органів.

Суд також звертає увагу, що у постанові від 19 січня 2016 року у справі № 21-2225а15 Верховний Суд України висловив позицію, що можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Таким чином, судом не встановлено жодних обставин, які б перешкоджали відповідному митному органу виконати рішення суду в частині поновлення позивача на державній службі у встановлений законодавством строк, у даному випадку - 15.04.2011.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що митним органом було затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника - ОСОБА_2 на 991 день у період з 15.04.2011 по 29.03.2015 включно.

Вказані обставини підтверджуються протоколом засідання постійно діючої комісії Київської митниці ДФС по визначенню стажу роботи/служби для встановлення надбавки за вислугу років № 33 від 30.03.2015 (а.с. 134).

Згідно з приписами статті 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

З аналізу вказаної норми вбачається, що у разі, якщо за період затримки виконання рішення суду незаконно звільнений або переведений на іншу роботу працівник не отримує доходів, а саме: виплат по безробіттю або заробітної плати власник або уповноважений ним органом зобов'язаний виплатити цьому працівникові середній заробіток за весь час затримки виконання рішення суду.

Водночас, якщо у період затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільнений або переведений на іншу роботу працівник отримує виплати по безробіттю або заробітну плату у розмірі меншому, ніж його середній заробіток на тому підприємстві (установі, організації) де працівник повинен був бути поновлений, роботодавець, який затримав виконання рішення зобов'язаний виплатити такому працівнику різницю в заробітку за весь час затримки.

Сторони дійшли згоди, що розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_2 під час роботи у митному органі був правильно визначений Київським окружним адміністративним судом, у розмірі 272,51 грн., під час розгляду адміністративної справи № 2а-9432/10/1070 про що зазначено у постанові суду від 14.04.2011.

Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді в органі митної служби України, а саме з 15.04.2011 по 29.03.2015 включно становить 270057,41 грн. (991 день х 272,51 грн.).

Водночас, судом встановлено, що у період з 21.01.2011 по 18.02.2013 ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Лук Авіа Оіл» та згідно з даними наявної в матеріалах справи довідки Пенсійного фонду України форми ОК-5 заробітна плата отримана позивачем за період роботи з 15.04.2011 по 18.03.2013 на вказаному підприємстві становила 174098,48 грн.

Разом з цим, у період з 03.02.2014 по теперішній час позивач перебуває у трудових відносинах з ПрАТ «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» та згідно з даними наявної в матеріалах справи довідки Пенсійного фонду України форми ОК-5 заробітна плата отримана позивачем за період роботи з 03.02.2014 по 30.03.2015 на вказаному підприємстві становить 76976,67 грн.

На підставі наявних у справі доказів та пояснень сторін, судом встановлено, що у період з 19.02.2013 по 02.02.2014 позивач не працював та виплат по безробіттю не отримував.

Таким чином, кількість днів затримки виконання рішення суду від 14.04.2011 в частині поновлення ОСОБА_2 на державній службі в митних органах України на посаді головного інспектора відділу митного оформлення № 6 Бориспільської митниці у період з 19.02.2013 по 02.02.2014 становить 239 днів.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що відповідач зобов'язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 19.02.2013 по 02.02.2014 у розмірі 65129,89 грн.

Суд зауважує, що аналогічний розрахунок наведено і відповідачем у запереченнях на заяву про уточнення позовних вимог від 20.10.2017.

За наведених обставин, судом встановлено, що різниця в заробітку позивача за весь час затримки у період з 15.04.2011 по 30.03.2015 становить 18982,26 грн. (270057,41 грн. - 174098,48 грн. (заробітна плата, яка отримана на ТОВ «Лук Авіа Оіл») - 76976,67 грн. (заробітна плата, яка отримана на ПрАТ «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України»).

Таким чином, з урахуванням приписів статті 236 Кодексу законів про працю України та з огляду на встановлені під час судового розгляду обставини суд дійшов висновку, що відповідач зобов'язаний виплатити позивачу середній заробіток за затримку виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника - ОСОБА_2 за період з 15.04.2011 по 29.03.2015 у розмірі 18982,26 грн.

У зв'язку з цим, позовні вимоги про стягнення з відповідача компенсації у розмірі 270057,41 грн. за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника - ОСОБА_2 у період з 15.04.2011 по 29.03.2015 підлягають задоволенню частково.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 37606,38 грн., то вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Як вже зазначалось, виплата незаконно звільненому або переведеному на іншу роботу працівнику середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі цього працівника передбачена приписами приписами статті 236 Кодексу законів про працю України.

Проте, жодною нормою чинного законодавства не передбачено обов'язку роботодавця виплатити такому працівнику компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у період затримки виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі цього працівника.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що відповідно до приписів статті 83 Кодексу законів про працю України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Суд зазначає, що дійсно, положеннями статті 9 Закону України «Про відпустки», а також статті 82 Кодексу законів про працю України до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку зараховуюється, зокрема, час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Водночас, суд звертає увагу, що відповідно до вимог статті 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Як було встановлено судом, у період з 21.01.2011 по 18.02.2013 ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Лук Авіа Оіл» та у період з 03.02.2014 по теперішній час позивач перебуває у трудових відносинах з ПрАТ «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» та відповідно до вказаної норми законодавства мав право на відпустки на цих підприємствах, в тому числі і у періоди 15.04.2011 по 18.03.2013 та з 03.02.2014 по 30.03.2015.

Крім того, судом встановлено, що період коли позивач фактично не працював у митному органі, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково, а саме з 19.02.2013 по 02.02.2014 був врахований відповідачем під час визначення розміру компенсації за не використані ним дні щорічної відпустки, що підтверджується наказом «Про звільнення ОСОБА_2.» від 30.03.2015 № 12-о та не заперечується самим позивачем.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що правові підстави для стягнення з відповідача грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 15.04.2011 по 29.03.2015 - відсутні.

Відповідно до статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Водночас, враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обов'язку доказування протилежного.

Разом з цим, позивачем не доведено обгрунтованості позовної вимоги щодо стягнення з відповідача 307663,79 грн. за період з 15.04.2011 по 29.03.2015, а саме: компенсації за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника у розмірі - 270057,41 грн. та 37606,38 грн. грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

У свою чергу, відповідачем як суб'єктом владних повноважень не доведено суду, що підстави для виплати позивачу різниці в заробітку за весь час затримки (з 15.04.2011 по 29.03.2015) виконання митним органом рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.04.2011 про поновлення ОСОБА_2 на державній службі в митних органах України (зокрема, у розмірі 18982,26 грн.) відсутні.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Частиною 1 статті 98 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у постанові суду або ухвалою.

Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до статті 97 Кодексу адміністративного судочинства України суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані.

Оскільки позивач на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, за відсутності в матеріалах справи доказів понесення ним інших витрат, судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Разом з цим, судом встановлено, що відповідачем не понесено судових витрат, у зв'язку з чим судові витрати стягненню на користь відповідача також не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 128, 158-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_2 компенсацію за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за період з 15.04.2011 по 29.03.2015 у розмірі 18982,26 грн.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий - суддя Панова Г. В.

Судді: Кушнова А.О.

Панченко Н.Д.