Справа № 826/6000/17
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2017-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 грудня 2017 року № 826/6000/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Федорчука А.Б., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія

"Нафтогаз України"

до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва

Головного територіального управління юстиції у місті Києві

про визнання протиправною та скасування постанови

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, в особі Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі - Позивач), звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (надалі - Відповідач), в якому просить суд: Визнати незаконною та скасувати постанову Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 27.03.2017 ВП № 44002834 про накладення штрафу.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що Відповідач в супереч вимогам ч. 3 ст. 63 Закону №1404 не здійснив перевірку виконання рішення суду після надання нового строку для виконання рішення суду згідно з п. 2 резолютивної частини постанови від 05.10.2016 р. ВП №44002834, не встановив поважність причини невиконання судового рішення.

Представники Відповідача письмово не виклав своєї позиції щодо заявлених вимог.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи. Заперечень на позовну заяву не надав.

Враховуючи, що в судове засідання не прибув представник Відповідача, судом було прийнято рішення про розгляд справи в письмову провадженні на підставі частини шостої статті 128 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що Державним виконавцем відділу ДВС Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві 14.07.2014 року винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження №44002834 на виконання Виконавчого листа, виданого Окружним адміністративним судом м. Києва 16.06.2014 року по справі №826/4497/14, яку отримано Позивачем 24.07.2014 року.

Зі змісту Постанови від 14.07.2014 року вбачається, що виконавче провадження відкрито з метою виконання Постанови Окружного адміністративного суду міста Києва, яка набрала законної сили 10.06.2014 року по справі №826/4497/14, якою зобов'язано ПАТ "НАК "Нафтогаз України" виконати пункти 2, 3, 6, 7 вимоги Державної фінансової інспекції України від 10.01.2014 №05-14/23.

На вимогу державного виконавця від 23.06.2016 року №178/10, яка надійшла на адресу ПАТ "НАК "Нафтогаз України", Позивач Листом від 03.10.2016 року №14/2-1991В повідомив Відповідача наступне: «Ані у вказаному вище пункті вимоги ДФІ України, ані в судовому рішенні у справі № 826/4497/14 не визначено (не встановлено) "винних осіб", з яких Компанії належить стягнути вказану у вимозі ДФІ України та судовому рішенні шкоду. Більш того, Компанія позбавлена можливості самостійно та у позасудовому порядку визначити коло "винних" осіб та за їх рахунок відшкодувати "шкоду", наявність якої' Компанія заперечувала у процесі розгляду справи. З огляду на наведене вище, вимога державного виконавця, яка ґрунтується на пункті 2 вимоги Державної фінансової інспекції України від 10.01.2014 №05-14/23, не може бути виконана. Щодо пункту 3 вимоги Державної фінансової інспекції України від 10.01.2014 №05-14/23, якою Компанію зобов'язано у порядку встановленому чинним законодавством, стягнути з винних осіб шкоду, заподіяну внаслідок неналежного виконання трудових обов'язків щодо незабезпечення виконання п. 3.7 Ліцензійних: умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за неврегульованим тарифом, затверджених постановою НКРЕ від 13.01.2010 №10, що стало підставою для сплати відповідачем штрафних санкцій на суму 450 тис. грн. Ані у вказаному вище пункті вимоги ДФІ України, ані в судовому рішенні у справі № 826/4497/14 не визначено (не встановлено) "винних осіб", з яких Компанії належить стягнути вказану у вимозі ДФІ України та судовому рішенні шкоду. Більш того, Компанія позбавлена можливості самостійно та у позасудовому порядку визначити коло "винних" осіб та за їх рахунок відшкодувати "шкоду", наявність якої Компанія заперечувала у процесі розгляду справи. З огляду на наведене вище, вимога державного виконавця, яка ґрунтується на пункті 3; вимоги Державної фінансової інспекції України від 10.01.2014 №05-14/23, не може бути виконана. Щодо пункту 6 вимоги Державної фінансової інспекції України від 10.01.2014 №05-14/23, якою Компанію зобов'язано відкоригувати в обліку компанії вартість необоротних активів, а саме: зменшити вартість активів на суму 2 655 258,37 тис. грн. Вказаний пункт вимоги вважаємо виконаним, оскільки нарахований Компанія резерв на сумнівну та безнадійну дебіторську заборгованість зменшує вартість активів, які відображаються у фінансовій звітності Компанії. Щодо пункту 7 вимоги Державної фінансової інспекції України від 10.01.2014 №05-14/23, якою Компанію зобов'язано відкоригувати в обліку вартість необоротних активів, а саме: зменшити вартість активів на суму 7642,87 тис. грн. На етапі підготовки фінансової звітності згідно МСФЗ за 2014 рік на вартість житлового фонду (крім двох квартир які передані в оренду по договорах оренди загальною первісною вартістю 4 414 643,35грн.) нарахований резерв на знецінення квартир станом на 01.01.13 у сумі первісної вартості З228227,50 грн. та накопиченого зносу 486167,08 грн., адже Компанія не отримує економічних вигід, пов'язаних з використанням таких активів. Тому, згідно вимог п.4.44 Концептуальної основи фінансової звітності Компанія не визнає вартість вказаної частини житлового фонду як активу у фінансовій звітності, а тому вказаний пункт вимоги Державної фінансової ж інспекції України Компанія вважає виконаним частково, а решту - таким, що не може бути виконаний.».

Державним виконавцем Шевченківського РВ ДВС м. Києва винесено Постанову від 05.10.2016 року ВП №44002834 про накладення штрафу за невиконання рішення суду у розмірі 5100,00 грн.

В подальшому, Державним виконавцем Шевченківського РВ ДВС м. Києва винесено Постанову від 27.03.2017 року ВП №44002834 про накладення штрафу за невиконання рішення суду у розмірі 10200,00 грн.

Позивач вважає, що Відповідачем в порушення вимог законодавства безпідставно винесено спірну постанову, а тому звернувся до суду з відповідним позовом.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-XIV (надалі - Закон №606-XIV), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частин 1, 3 ст. 5 Закону №606-XIV, визначено, що вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно ч. 2 ст. 25 Закону 606-XIV у постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

З матеріалів справи вбачається, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" було запропоновано добровільно виконати рішення суду, Позивач отримав копію постанови про відкриття виконавчого провадження 24.07.2014 р., однак доказів виконання виконавчого листа №826/4497/14 до моменту винесення постанови про накладення штрафу останнім подано не було.

Приписами до ч. 1 ст. 27 Закону 606-XIV закріплено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Як було встановлено Судом та не заперечується Позивачем, останній не виконує рішення суду у зв'язку з неможливістю вчинення дій щодо його виконання, оскільки: не вбачає за можливе встановити винних у завданні матеріальної шкоди (збитків) осіб, у той час як у вимозі ДФІ України коло таких осіб не окреслено; положення Кодексу законів про працю України встановлюють ряд обмежень щодо відшкодування шкоди за рахунок працівників підприємства, його керівників, а також визначають граничні строки звернення власника або уповноваженого ними органу до суду з питань стягнення з працівника матеріальної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 Закону 606-XIV після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження.

Згідно з ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року №1404-VIII, який набрав чинності 05.10.2016 року, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

З аналізу вищезазначених норм прав вбачається, що передумовою для винесення державним виконавцем постанови про накладення штрафу на боржника є встановлення факту невиконання останнім рішення, що зобов'язує вчинити дії, в установлений державним виконавцем строк без поважних причин.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі "Горнсбі проти Греції" наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Крім того, Суд звертає увагу, що з аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України"), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону №606-XIV за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.

Крім того, приписи ч. 1 ст. 170 КАС України визначають, що якщо судове рішення є незрозумілим, суд, який його ухвалив, за заявою осіб, які беруть участь у справі, або державного виконавця ухвалою роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

З аналізу вищезазначених норм права вбачається, що сторона виконавчого провадження, у тому числі боржник, наділений як положеннями матеріального, так і нормами процесуального права звернутися до органу, який видав виконавчий лист, із заявою про роз'яснення рішення, встановлення або зміну способу і порядку його виконання, тощо.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи не містять доказів, що Позивач в установленому законом порядку звертався до суду чи до державного виконавця із відповідною заявою.

З аналізу матеріалів справи та норм права, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Так, Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, Суд приходить до висновків про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук