Справа № 826/14569/16
Суддя: Коротких А. Ю.
Дата ухвалення: 2017-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

11 грудня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Коротких А.Ю.,

суддів: Ганечко О.М.,

Літвіної Н.М.,

при секретарі Козуб А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2017 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні позову. Свої вимоги апелянт аргументує тим, що судом першої інстанції були неповно з'ясовані всі обставини, що мали суттєве значення для вирішення справи та допущені порушення норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, які з'явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

31 серпня 2015 року Міністерство закордонних справ Грузії надіслало до Посольства України в Грузії повідомлення про те, що позивач на підставі проїзного документу № ТD002154 08 травня 2012 року перетнув Державний кордон Грузії через контрольно-пропускний пункт "Сахадло", який знаходиться на перетині кордону між Грузією та Республікою Вірменії та виїхав до Республіки Вірменії на автомобільному транспорті.

15 вересня 2015 року Департамент у справах біженців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України повідомив Головне управління ДМС України в м. Києві про необхідність розпочати процедуру, передбачену статтею 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту", стосовно ОСОБА_3, у зв'язку із перебуванням останнього в країні громадянської належності.

28 вересня 2015 року Головне управління ДМС України в м. Києві листом № 1211135 повідомило позивача про початок щодо нього процедури по втраті статусу біженця.

08 квітня 2016 року управління з питань шукачів та захисту соціальної інтеграції Головного управління ДМС України в м. Києві надіслало на адресу начальника управління з питань шукачів та захисту соціальної інтеграції Головного управління ДМС України в м. Києві подання про втрату статусу біженця ОСОБА_3.

15 липня 2016 року Державною міграційною службою України прийнято рішення № 390-16 про втрату статусу біженця ОСОБА_3, у зв'язку з добровільним поверненням до Вірменії, яку останній залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

12 вересня 2016 року Головне управління ДМС України в м. Києві листом № 204 повідомило позивача про прийняття Державною міграційною службою України рішення від 15 липня 2016 року № 390-16.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом абз. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон України № 3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Правові підстави і порядок розгляду питання щодо втрати і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також порядок прийняття відповідного рішення з таких питань і наслідки прийняття такого рішення визначені ст. 11 Закону України № 3671-VI.

Відповідно до пункту 1 частини 6 статті 11 Закону України № 3671-VI статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).

Згідно з ч. 8 ст. 11 Закону України № 3671-VI уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п'ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.

Відповідно до ч. 9 ст. 11 Закону України № 3671-VI у поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати додаткової інформації від уповноваженої посадової особи, яка внесла подання.

Таким чином, рішення про втрату статусу біженця повинно прийматись центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (Державною міграційною службою України), на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів.

Згідно з п.125 Керівництва по процедурах і критеріях визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (УВКБ ООН), в тих випадках, коли біженець відвідує країну свого проживання звичайного місце проживання, але не з національним паспортом, а наприклад, з проїзним документом, виданим країною його місця проживання, він розглядається деякими державами в якості особи, що відновила використання захисної країни свого попереднього звичайного місце проживання і такий, що втратив свій статус біженця у відповідності із теперішній станом про припинення. Але такі випадки слід розглядати із врахуванням індивідуальних обставин. Відвідування батьків похилого віку або хворих будуть мати іншу оцінку відносин біженця із країною свого походження звичайного місце проживання, аніж регулярні візити в цю країну, які здійснені для проведення відпустки або в цілях встановлення ділових відносин.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для висновку суб'єктів владних повноважень про те, що позивач перебував на території Вірменії став лист Міністерства закордонних справ Грузії від 31 серпня 2015 року, в якому представники закордонних справ Грузії зазначали, що позивач на підставі проїзного документу № ТD002154 08 травня 2012 року перетнув Державний кордон Грузії через контрольно-пропускний пункт "Сахадло" та виїхав до країни Вірменії.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що лист Міністерства закордонних справ Грузії від 31 серпня 2015 року носить інформаційний характер, викладені у вказаному листі відомості не підтверджені доказами, оскільки дії з боку позивача не свідчать про те, що він скористався захистом країни громадянської належності.

Так, в матеріалах справи наявна копія проїзного документу ОСОБА_3 № ТD002154 (а.с. 211), з якого вбачається наступне:

07 травня 2012 року позивач вилетів з Міжнародного аеропорту "Бориспіль (Україна, Київ) та 08 травня 2012 року прибув до Тбілісі (Грузія), про що зроблено відмітку в проїзному документі позивача № ТD002154, в подальшому, на автомобільному транспорті 08 травня 2012 року останній прибув до контрольно-пропускний пункт "Сахадло" (Грузія), про що також зроблено відповідну відмітку.

В подальшому, як вбачається із зазначеного проїзного документу, 10 травня 2012 року позивач залишив контрольно-пропускний пункт "Сахадло" (Грузія) та прибув до Тбілісі (Грузія).

10 травня 2012 року позивач залишив територію Грузії та прибув до Міжнародного аеропорту "Бориспіль (Україна, Київ), про що свідчить відповідна відмітка Міжнародного аеропорту "Бориспіль (Україна, Київ) від 10 травня 2015 року № 320100.

Окрім того, в матеріалах справи наявний протокол співбесіди позивача та представника управління у справах біженців Головного управління ДМС в м. Києві, з якого вбачається, що позивач повідомляє суб'єкта владних повноважень про те, що в статусі біженця до країни Вірменії не їздив. До Грузії їздив з чоловіком сестри та сестрою на похорони тітки.

Відповідачем не надано жодних доказів на спростування наявності у позивача особистих (сімейних) причин для відвідування країни походження, так само як і наведених вище обставин, які б підтверджували намір скористатися захистом країни походження та фактичне надання такого захисту.

Крім того, згідно з п. 134 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН, застосування положення про добровільне повернення (згідно Керівництва - поселення) передбачає наявність конкретної мети такого повернення - для подальшого проживання в країні громадянської належності. Відповідних обставин у даній справі не встановлено.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт перебування позивача на території Вірменії відповідачем не доведено, а отже оскаржуване рішення від 15 липня 2016 року № 390-16 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими.

Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, у відповідності до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку, визначеному ст. 254 КАС України, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст.212 КАС України.

Головуючий суддя: Коротких А.Ю.

Судді: Ганечко О.М.

Літвіна Н.М.

Повний текст виготовлено 12 грудня 2017 року.