Справа № 802/2075/17-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2017-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 грудня 2017 р. Справа № 802/2075/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Воробйової Інни Анатоліївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Фурмана В.В.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача (ТУ ДСА): ОСОБА_2

у відсутність відповідача 2:

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: Територіального управління Державної судової адміністрації України в Вінницькій області, Господарського суду Вінницької області

про: визнання протиправною бездіяльності, стягнення вихідної допомоги

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3, позивач) до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області (далі - ТУ ДСА України у Вінницькій області, територіальне управління, відповідач 1), господарського суду Вінницької області (далі господарський суд, відповідач 2) з адміністративним позовом, у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо не нарахування та невиплати вихідної допомоги у звязку із виходом у відставку в розмірі 3-х місячних суддівських винагород за останньою посадою;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області вихідну допомоги у розмірі 68 874,99 грн.

На обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_3 працювала на посаді судді арбітражного суду Вінницької області та в подальшому господарського суді Вінницької області з 20.03.1992 року по 03.10.2016 р.

У вересні 2017 року у звязку із звільненням із зазначеної вище посади, позивач звернулась з заявою до ТУ ДСА у Вінницькій області про виплату вихідної допомоги. Однак, на зазначене звернення отримала відповідь в якій зазначено, що на момент її звільнення Законом України Про судоустрій та статус суддів не передбачено право суддів, звільнених з посад у звязку із виходом у відставку, на отримання вихідної допомоги. Окремо, територіальним управлінням, зазначено, що будь які виплати (в тому числі вихідної допомоги) здійснюються відповідно до наказів голови відповідного суду, як керівника бюджетної установи, однак такий наказ відносно виплати вихідної допомоги позивачу - не надходив.

У звязку із чим, 29.09.2017 року, позивач звернулась з заявою до господарського суду Вінницькій області про виплату вихідної допомоги. Однак, на зазначений лист отримала відповідь в якій зазначено, що правових підстав для виплати такої допомоги немає, оскільки на момент її звільнення Законом України Про судоустрій та статус суддів не передбачено право суддів, звільнених з посад у звязку із виходом у відставку, на отримання вихідної допомоги.

Не погоджуючись з такою бездіяльністю відповідачів та вважаючи, що має право на вихідну допомогу позивач звернулась з цим позовом до суду.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у ньому.

Представник відповідача 1, просив відмовити в задоволенні позову з підстав зазначених в письмових запереченнях, в яких зазначив, що станом на день звільнення ОСОБА_3 з посади судді згідно з діючим законодавством підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги були відсутні.

Відповідач 2 в судове засідання не з'явився, подавши клопотання (вх.. №27128 від 12.12.17 р.) про розгляд справи за відсутності його представника, при цьому зазначивши, що при вирішенні даного спору покладається на розсуд суду.

Відповідно до частини четвертої статті 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

За таких обставин суд протокольною ухвалою від 12.12.2017 р. прийняв рішення про розгляд справи за відсутності відповідача 2.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_3 з 20 березня 1996 р. призначена на посаду судді Арбітражного суду Вінницької області, який 21.06.2001 р. реорганізовано в Господарський суд Вінницької області.

29 вересня 2016 року указом Президента України №424/2016, у звязку з поданням заяви про відставку, крім інших, звільнено з посади судді Говор Надію Дмитрівну.

Згідно наказу господарського суду Вінницької області №80-К від 03.10.2016 р. ОСОБА_3 відраховано із штату суддів з 03.10.2016 р.

01.09.2017 р. позивач звернулась із заявою до ТУ ДСА у Вінницькій області про виплату вихідної допомоги.

За наслідком розгляду даного листа, отримала відповідь за вих. №04-36/2302 від 12.09.2017 р., в якій зазначено, що відповідно до Закону України Про судоустрій та статус суддів (в редакції чинній на момент Вашого звільнення) виплата вихідної допомоги у звязку з виходом судді у відставку не передбачена. Окрім того, у даному листі управлінням проінформовано позивача, що будь які виплати (в тому числі вихідної допомоги) здійснюються відповідно до наказів голови відповідного суду, як керівника бюджетної установи, однак такий наказ відносно виплати вихідної допомоги позивачу не надходив.

У звязку із чим, 29.09.2017 р. позивач звернулась до господарського суду Вінницької області із заявою про виплату вихідної допомоги, за наслідком розгляду якої отримала відповідь за вих. №06-27/303/17 від 04.10.2017 р. в якій зазначено, що на суддів звільнених до 30.09.2016 р. не поширюються норми Закону України Про судоустрій та статус суддів № 1402-19 , відтак підстави для виплата допомоги відсутні.

Позивач не погоджуючись із такою бездіяльністю та вважаючи, що вихідна допомога має бути виплачена їй у відповідності до положень частини першої статті 143 Закону України Про судоустрій та статус суддів, звернулась до суду з цим позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності господарського суду Вінницької області та стягнення з ТУ ДСА у Вінницькій області вихідної допомоги, суд керується та виходить з наступного.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначав Закон України Про судоустрій і статус суддів (далі - Закон № 2453-VI, в редакції чинній на момент подання заяви про відставку).

Відповідно до частини першої статті 111 Закону № 2453-VI, суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною пятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Частина перша статті 120 Закону № 2453-VI зазначала, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади (ч.3 ст. 120 Закону № 2453-VI).

Згідно частини четвертої даної норми суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України Про судоустрій і статус суддів № 1402-19 (далі Закон № 1402-19).

Відповідно до частини першої статті 143 Закону У № 1402-19 судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Як зазначалось вище, наказом в.о. голови господарського Вінницької області від 03.10.2016 року № 80-К ОСОБА_3, виключено зі штату суддів господарського суду Вінницької області з 3.10.2016 р. з виплатою компенсації за невикористану частину щорічної оплачуваної відпустки тривалістю 6 робочих днів за період роботи з 20.07.2016 р. по 3.10.2016 р., 15 календарних днів щорічної додаткової відпустки за період роботи з 20.07.2015 р. по 19.07.2016 р. та 3 календарних дні щорічної додаткової відпустки за період роботи з 20.07.2016 р. по 3.10.2016 р.

Тобто, до 03.10.2016 року позивач перебувала на посаді судді господарського Вінницької області, отримувала суддівську винагороду та трудову книжку останній видано лише 03.10.2016 р.

При цьому, як видно, на момент прийняття вказаного наказу, вже діяла норма частини першої статті 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року № 1402-19, яка передбачала виплату вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою судді, який вийшов у відставку.

Відтак, на думку суду, на ОСОБА_3 поширюється дія норми частини першої статті 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року № 1402-19 щодо виплати вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою, а отже господарським судом не правомірно відмовлено у нарахуванні вихідної допомоги.

Разом з тим, при розгляді питання щодо розміру заявленої позивачем до стягнення суми, то суд у даному випадку, вважає за необхідне вказати на наступне.

Відповідно до частини першої статті 143 ЗУ № 1402-19, згідно якого позивач набула право на вихідну допомогу, судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Згідно довідки про заробітну плату (суддівську винагороду) №54 від 04.10.2017 р., виданої господарським судом Вінницької області, місячна суддівська винагорода на день звільнення ОСОБА_3 за останньою становила 21 750 грн., в тому числі: посадовий оклад -14 500 грн., доплата за вислугу років у розмірі 50% посадового окладу 7250 грн.

Відтак, враховуючи вищенаведене, стягненню підлягає вихідна допомога в сумі 65250 грн., виходячи із наступного розрахунку: 21 750 грн. суддівська винагорода х 3.

При цьому, судом не беруться до уваги пояснення представника позивача щодо необхідності включення до вихідної допомоги й допомоги на оздоровлення, виходячи з наступного.

Так, обґрунтовуючи таку позицію представник позивача посилається на рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 р. № 8-рп/2005 та від 18.06.2007 р. №4-рп/2007, у яких Суд зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання судді - це особлива форма соціального забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державною щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що забезпечує їх належне матеріальне утримання. У Державному Бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання суддів. Окрім того, частиною третьою статті 141 Закону № 2453 встановлено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 % заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. Також статтею 134 Закону № 2454 передбачено надання суддям щорічної оплачу вальної відпустки з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Виплату допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу передбачено і статтею 136 Закону № 1402, тобто виплата допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу передбачена спеціальним законом, яким регулюється забезпечення судді, і вона носить системний характер.

Представник у своїх поясненнях посилається й на положення статті 66 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і статтю 41 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», за змістом яких, отримувані застрахованою особою суми виплат, з яких фактично були нараховані та сплачені страхові внески або збір на обовязкове державне пенсійне страхування, враховуються в заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії навіть не залежно від того, чи входять вони до структури заробітної плати.

Враховуючи те, що матеріальна допомога на оздоровлення має систематичний характер і виплата передбачена спеціальним законом, яким регулюється забезпечення суддів і вона виплачується всім суддям, які використовують право на відпустку, тобто матеріальна допомога на оздоровлення належить до інших заохочувальних і компенсаційних виплат та, відповідно, входить до структури заробітної плати, а також те, що з допомоги на оздоровлення нараховувався та був сплачений збір на обовязкове державне пенсійне страхування, на думку представника позивача, не залежно від того чи є вона складовою суддівської винагороди, повинна була враховуватись при обчислені розміру щомісячного довічного грошового утримання та відноситись до складу суддівської винагороди, з якої обчислюється вихідна допомога.

Оцінюючи таку позицію суд зазначає, що доводи сторони позивача стосуються щомісячного довічного грошового утримання, яке передбачалось Законом, редакція якого втратила чинність на момент виникнення спірних правовідносин. Крім того, не можуть ототожнюватись такі поняття як «щомісячне довічне грошове утримання» та «вихідна допомога», оскільки перше стосувалось щомісячних виплат, а остання - є разовою виплатою. Більш того, такого поняття як «щомісячне довічне грошове утримання» чинний, на день виникнення спірних правовідносин Закон, не передбачає.

Суд акцентує увагу на тому, що положення частини другої статті 135 Закону № 1402 встановлюють склад суддівської винагороди, до якої входить посадовий оклад та доплати за: вислугу років; перебування на адміністративній посаді в суді; науковий ступінь; роботу, що передбачає доступ до державної таємниці. У цьому переліку допомога на оздоровлення відсутня.

За сукупністю наведених обставин, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для включення до складу суддівської винагороди допомоги на оздоровлення та, відповідно, про відсутність підстав для включення останньої для проведення обрахунку вихідної допомоги.

Оцінюючи позицію позивача щодо стягнення вихідної допомоги з ТУ ДСА в Вінницькій області, тут суд вказує на наступне.

Відповідно до частини шостої статті 148 ЗУ № 1402-19, видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації, вищого спеціалізованого суду, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку.

Статтею 149 цього ж Закону передбачено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Згідно пункту 2 частини третьої статті 148 ЗУ № 1402-19, функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності всіх судів, окрім Верховного Суду, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України здійснює Державна судова адміністрація.

При цьому, функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України (ч.4 ст. 148 ЗУ № 1402-19).

Оскільки позивач працювала суддею у господарському судді Вінницької області, саме на Територіальне управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області покладено обов`язок нарахувати та виплатити їй вихідну допомогу в зв`язку з відставкою.

За таких обставин, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень частини першої статті 143 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" № 1402-19, які передбачали виплату вихідної допомоги при звільнені судді, а тому відповідачем 1 не правомірно не нараховано/виплачено допомогу та, як наслідок, наявні підстави стягнення з відповідача 2 такої (вихідної допомоги).

Водночас, при вирішені цього спору суд також враховує, що згідно із статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Так, виплата суддям, які пішли у відставку, вихідної допомоги за своєю суттю є фінансовою допомогою і зазначений дохід відноситься до доходів які не виключаються зі складу загального оподатковуваного доходу згідно з нормами пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України (далі - ПК), оскільки винятки, передбачені цим пунктом, не поширюються на виплату заробітної плати, грошової (вихідної) допомоги при виході на пенсію (у відставку) та виплату, пов'язану з тимчасовою втратою працездатності.

Окрім того, відповідно до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

При цьому, податкове законодавство встановлює, що саме податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок (збір) із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку (збору), визначену чинним законодавством. Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом.

За таких обставин та враховуючи аргументи наведені вище, вихідна допомога у розмірі трьох суддівських винагород підлягає стягненню на користь позивача, при цьому, така виплата повинна здійснюватись з відповідним утриманням податків і зборів, передбачених податковим законодавством.

Визначаючись щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати вихідної допомоги ТУ ДСА в Вінницькій області , суд вказує на наступне.

Як видно із листа управління за вих. №04-36/2302 від 12.09.2017 р., вказано, що будь які виплати (в тому числі вихідної допомоги) здійснюються відповідно до наказів голови відповідного суду, як керівника бюджетної установи, однак такий (наказ) відносно виплати вихідної допомоги позивачу не надходив.

Так, дійсно із положень частини другої статті 24 Закону № 1402-19 випливає, що голова місцевого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, наділений повноваженнями видавати накази і розпорядження.

Враховуючи вищенаведене, на думку суду, будь-яка виплата, у тому числі і виплата вихідної допомоги, здійснюється відповідно до наказу голови суду, як керівника установи.

Разом з тим, наказ про виплату вихідної допомоги ОСОБА_3 до управління не надходив та, як видно із матеріалів справи, господарським судом Вінницької області не видавався, відтак, підстави для здійснення такої виплати у ТУ ДСА в Вінницькій області на момент звільнення позивача були відсутні.

За таких обставин, враховуючи відсутність наказу про виплату вихідної допомоги ОСОБА_3, суд доходить висновку, що на момент звільнення позивача з посади у ТУ ДСА в Вінницькій області були відсутні підстави для здійснення спірної виплати, а отже вимоги в частині визнання неправомірною бездіяльності управління щодо не нарахування/невиплати, не підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до частини першої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ст. 86 КАС України).

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено)

Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єктів владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що мотивація, на яку посилається позивач, дає суду підстави для постановлення висновків, які б частково спростовували доводи відповідача 2, а встановлені у справі обставини частково підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак наявні підстави для часткового задоволення позову.

Визначаючись щодо вимоги про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, третьої статті 87 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, серед інших, витрати на правову допомогу.

Відповідно до частини першої статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

При цьому, згідно частини першої статті 5 Закону України Про судовий збір позивач звільнений від сплати судового збору. Відтак позивачем при подачі позову до суду судовий збір не сплачувався А тому, керуючись положеннями статті 94 КАС України витрати зі сплати судового збору не підлягають відшкодуванню.

Разом із тим, вирішуючи питання про наявність підстав для присудження на користь позивача понесених ним витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн., які підтверджується договором про надання правової допомоги від 30 жовтня 2017 року, актом приймання-передачі наданих послуг від 06.12.2017 р., рахунком - фактурою №18 від 30.10.2017 р. та квитанцією №28083386 від 30.11.2016р, суд виходить з наступного.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч. 3 ст. 90 КАС України).

Статтею 1 Закону України Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Розмір прожиткового мінімуму для працездатних громадян станом на 01.01.2017 р. становив 1600 гривень.

Кількість відпрацьованих представником позивача адвокатом ОСОБА_1 годин у судових засіданнях та поза засіданнями, виходячи із даних журналів судових засідань та акту приймання передачі складаних послуг становить 25 годин.

Разом з тим, суд наголошує, що відповідно до частини третьої статті 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Тут слід вказати, що позивачем заявлено три вимоги, дві немайнового характеру, одна майнового, а саме:

- визнання протиправною бездіяльності Територіального управління Державної судової адміністрації щодо не нарахування та невиплати вихідної допомоги у звязку із виходом у відставку в розмірі 3-х місячних суддівських винагород за останньою посадою (немайнова вимога);

- визнання протиправною бездіяльності господарського суду Вінницької області щодо не нарахування та невиплати вихідної допомоги у звязку із виходом у відставку в розмірі 3-х місячних суддівських винагород за останньою посадою (немайнова вимога);

- стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області вихідної допомоги у розмірі 68 874,99 грн. (майнова вимога).

Відтак, сума понесених витрат на правову допомогу має вираховуватись виходячи з наступного розрахунку:10 000 грн. (витрати на правову допомогу): 3 (вимоги)= 3 333, 33 грн. (cума витрат за одну вимогу).

При цьому, судом, задоволено вимогу щодо визнання протиправною бездіяльності господарського суду Вінницької області, а в частині визнання протиправною бездіяльності ТУ ДСА в Вінницькій області відмовлено. Отже з двох вимог немайнового характеру задоволено лише одну, відтак, стягненню підлягають витрати на правову допомогу за вимогу заявлену до господарського суду Вінницької області в розмірі 3333, 33 грн.

В свою чергу, вимога майнового характеру заявлена до ТУ ДСА в Вінницькій області, задоволена частково, а саме з 68 874, 99 грн., задоволено 65 250 грн., тобто в процентному співвідношенні задоволено 94% із заявленої суми. Відтак, сума витрат, що підлягає стягненню за дану вимогу, вираховується наступним чином: 3 333,33 ( сума витрат за вимогу)x 94% =3 133 грн. (сума витрат, що підлягає стягненню).

За таких обставин, суд доходить висновку, що сума понесених витрат на правову допомогу підлягає відшкодуванню наступним чином: з господарського суду Вінницької області у розмірі 3333,33 грн. за задоволену вимогу немайнового характеру та з ТУ ДСА в Вінницькій області сумі 3133,33 грн. за часткового задоволену вимогу майнового характеру.

Аналогічна позиція щодо необхідності відшкодування витрат на правову допомогу викладена в ухвалі ВАСУ від 14.06.2017 р. у справі № К/800/5289/16.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Господарського суду Вінницької області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_3 вихідної допомоги в розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області (м. Вінниця, вул. Р.Скалецького, 17, ) на користь ОСОБА_3 (21036, м. Вінниця, Хм. шосе, 11/33, код НОМЕР_1) 65250 грн. (шістдесят п'ять тисяч двісті п"ятдесят грн.) вихідної допомоги (з відповідними відрахуваннями з зазначеної суми).

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_3 (21036, м. Вінниця, Хм. шосе, 11/33, код НОМЕР_1) судові витрати на правову допомогу у розмірі 3 333,33 грн. (три тисячі триста тридцять три грн.) за рахунок бюджетних асигнувань Господарського суду Вінницької області (21018, м. Вінниця, вул. Пирогова, 29, ідентифікаційний код 02844558).

Стягнути на користь ОСОБА_3 (21036, м. Вінниця, Хм. шосе, 11/33, код НОМЕР_1) судові витрати на правову допомогу у розмірі 3 133,33 грн. (три тисячі сто тридцять три грн. 33 грн.) за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державної судової адміністрації України в Вінницькій області (21018, м. Вінниця, вул. Р.Скалецького, 17, ).

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна