Справа № 826/3540/17
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2017-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 грудня 2017 року № 826/3540/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши адміністративну справу в письмовому провадженні

за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

На підставі ч. 4 ст. 122 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

В С Т А Н О В И В:

Позивач, в особі Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі - Позивач), звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (надалі - Відповідач), в якому просить з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог: скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 30.04.2015 року №675-17, №693-17, № 694-17 року від 18.04.2016 року №1663-1305, №1664-1305, №1665-1305 та від 28.04.2017 року №1, № 1, №1.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що оскаржувані рішення є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки Позивач не є власником/користувачем земельної ділянки, до того ж, вона є платником єдиного податку, належне їй на праві приватної власності приміщення використовуються у власній господарській діяльності.

Відповідач позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки оскаржуване рішення прийнято ним на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 30 квітня 2015 року ДПІ у Солом'янському ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкові повідомлення-рішення, якими ФОП ОСОБА_1 визначено суму грошового зобов'язання за платежем - земельний податок з фізичних осіб: №675-17 - у розмірі 7102,08 грн.; №693-17 у розмірі 1122,57 грн.; №694-17 у розмірі 6441,67 грн.

Крім того, 18 квітня 2016 року ДПІ у Солом'янському ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкові повідомлення-рішення, якими ФОП ОСОБА_1 визначено суму грошового зобов'язання за платежем - земельний податок з фізичних осіб: №1663-1305 у розмірі 30043,37 грн.; №1664-1305 у розмірі 30260,21 грн.; №1665-1305 у розмірі 5235,57 грн.

В подальшому, 28 квітня 2017 року ДПІ у Солом'янському ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкові повідомлення-рішення, якими ФОП ОСОБА_1 визначено суму грошового зобов'язання за платежем - земельний податок з фізичних осіб: №1 у розмірі 4439,74 грн.; №1 у розмірі 25476,65грн.; №1 у розмірі 25660,66 грн.

Позивачка не погоджуючись зі спірними податковими повідомленнями-рішеннями звернулася до суду з даним позовом.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, Суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивачу на підставі договору дарування долі нежилого приміщення від 10.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пановою О.П., зареєстрованого в реєстрі за №5976-П, належать на праві власності нежилі приміщення група приміщень, загальною площею 173,25 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

На підставі Договору купівлі-продажу нежилих приміщень шляхом викупу від 26.04.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марініченко О.С., зареєстрованого в реєстрі за №295, Позивачу належать на праві власності нежилі приміщення група приміщень, загальною площею 32,10 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_3.

Крім того, на підставі Договору купівлі-продажу нежилих приміщень шляхом викупу від 20.10.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марініченко О.С., зареєстрованого в реєстрі за №1013, Позивачу належать на праві власності нежилі приміщення група приміщень, загальною площею 184,20 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_4.

Статтею 206 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України) визначено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону

Відповідно до пп. 14.1.72, пп. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України), земельний податок - це обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього -Кодексу), а землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Згідно з пп. 269.1.1, пп. 269.1.2 п. 269.1 ст. 269, пп. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270, п. 286.1 ст. 286, п. 287.8 ст. 287 ПК України, платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно положень статей 125 і 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, врегульовують положення ст. 377 Цивільного кодексу України. Статтею 378 цього Кодексу встановлено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

З аналізу зазначених норм права дає можливість визначити хто саме є платником земельного податку, що є об'єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов'язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати податку у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Зокрема, у розумінні зазначених норм, обов'язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правомочностей, як-от набуття нею статусу суб'єкта господарювання, діяльність якого пов'язана з використанням земельної ділянки або без такого.

З наявної у матеріалах справи Довідки Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу київської міської ради №05707-057/3-2492-8818 від 28.08.2017 року, згідно із даними міського земельного кадастру, станом на 31.12.2012 р. за Позивачем земельні ділянки на підставі документів, що посвідчують право власності чи користування у Департаменті земельних ресурсів, зареєстровані не були.

У постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2015 року №21-2352а15 колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла наступних висновків: "У розумінні положень пп. 14.1.72, пп. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14, пп. 269.1.1, пп. 269.1.2 п. 269.1, п. 269.2 ст. 269, пп. 270.1.1, пп. 270.1.2 п. 270.1 ст. 270, п. 291.2 ст. 291, пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що механічно (автоматично) разом з майном наймачу передається й обов'язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване".

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п. 1 і 2 ч. й ст. 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Крім того, як вбачається із постанови Верховного Суду України від 24 листопада 2015 року №21-2352а15, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України відмовляючи фізичній особі-підприємцю у задоволенні позовних вимог та стверджуючи про правомірність податкового повідомлення-рішення, яким нараховано земельний податок, серед іншого виходила з того, що позивач (платник єдиного податку), крім того, що був власником нежилого приміщення, що знаходилось в багатоквартирному будинку, ще й був землекористувачем земельної ділянки, на якій було розташоване те приміщення, що підтверджувалось витягом з технічної документації, черговим кадастровим планом-реєстром земельних ділянок та витягом з бази даних міського земельного кадастру.

Отже, п. 287.8 ст. 287 ПК України встановлено строк сплати податку на землю, особами які є власниками/користувачами земельної ділянки.

У той же час, матеріалами даної справи підтверджується, що Позивач не є власником, землекористувачем або орендарем земельної ділянки, на якій розташований будинок, у якому розміщені належні Позивачу на праві власності нежилі приміщення.

Отже, враховуючи, що Позивач не є власником/користувачем земельної ділянки в АДРЕСА_3; вАДРЕСА_4; АДРЕСА_2, то нарахування йому податкового зобов'язання зі сплати податку за землю за використання земельної ділянки, яка знаходиться під цими приміщеннями, є протиправним та суперечить вимогам п. 297.1 ст. 297 ПК України.

Крім того, Судом встановлено, що Позивач провадить господарську діяльність на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності.

Відповідно до пп. 4 п. 297.1. ст. 297 ПК України, платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів, зокрема, податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

При цьому, як вбачається зі свідоцтва платника єдиного податку - Позивача від 01.01.2012 року, до основного виду підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 належить надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, а місцем провадження господарської діяльності Позивача вказано АДРЕСА_1.

Враховуючи вищезазначене у сукупності, Суд приходить до висновку, що оскаржувані рішення прийняті Відповідачем протиправно та підлягають скасуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Позивачем надано докази обґрунтованості позовних вимог, відповідачем не доведено правомірність оскаржуваного рішення.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_1 про скасування податкових повідомлень-рішень є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню повністю.

При цьому, як вбачається зі змісту постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року №7, акт суб'єкта владних повноважень може бути скасовано тільки у разі визнання його протиправним, тобто таким, що порушує права та законні інтереси особи, оскільки, скасування такого акту є способом захисту порушеного права, який застосовується у разі, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту його прийняття.

Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч.1 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням викладеного, Суд приходить до висновків про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 122, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 30.04.2015 року №675-17, №693-17, № 694-17 року від 18.04.2016 року №1663-1305, №1664-1305, №1665-1305 та від 28.04.2017 року №1, № 1, №1

3. Стягнути з Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві за рахунок державних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 1442,05 грн. (одна тисяча чотириста сорок дві гривні 05 копійок).

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої

Суддя А.Б. Федорчук