Справа № 826/2886/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 грудня 2017 року № 826/2886/17

Окружний адміністративний суд міста Києва колегією суддів у складі головуючого судді Келеберди В.І.розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бомонд Групп» до Головного управління Держпродспоживслужби у місті Києві про визнання незаконною та скасування постанови.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Бомонд Групп» (далі - Позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби у місті Києві та просить суд:

- визнати незаконною та скасувати постанову Головного управління Держпродспоживслужби у місті Києві від 02 лютого 2017 року № 2 про накладення стягнень передбачених статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 54399,90 (п'ятдесят чотири тисячі триста дев'яносто дев'ять гривень дев'яносто копійок);

- стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 13 лютого 2017 року засобами поштового зв'язку ним отримано Постанову відповідача від 02 лютого 2017 року № 2 про накладення стягнень передбачених статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 54399,90 (п'ятдесят чотири тисячі триста дев'яносто дев'ять гривень дев'яносто копійок).

На думку позивача, оскаржувана постанова вказує, що відображені в Акті перевірки обставини є безпідставними та такими, що жодним чином не вказують на порушення ним норм чинного законодавства, а процедура штрафних санкцій відносно позивача та повідомлення його про результати здійснено з порушенням встановленого порядку.

Так, при винесенні вказаної постанови відповідачем порушено Положення про порядок накладення та стягнення штрафів за порушення законодавства про захист прав споживачів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1177, оскільки позивача не було належним чином повідомлено про розгляд його справи, що призвело до порушення прав позивача на захист своїх прав та інтересів шляхом безпосередньої участі при розгляді справи. Окрім того, відповідачем не дотримано строки направлення винесеної постанови.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи.

З огляду на викладене, розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження на підставі положень частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

В силу частини першої статті 41 КАС України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі Плану здійснення планових заходів державного нагляду (контролю) на ІІІ квартал 2016 року, наказу на проведення планової перевірки від 28 липня 2016 року № 388, направлення на проведення заходу від 28 липня 2016 року № 318, Головним управлінням Держпродспоживслужби у місті Києві проведено 05 серпня 2016 року планову перевірку товариства з обмеженою відповідальністю «Бомонд групп» за адресою: місто Київ, вулиця Антоновича, 176.

За результатами даної перевірки посадовими особами Головного управління Держпродспоживслужби у місті Києві складено акт перевірки дотримання законодавства про захист прав споживачів від 05 серпня 2016 року № 000072, відповідно до якого встановлено порушення та відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації на партію продукції, отриманої для реалізації.

Відповідачем у Акті зазначено про те, що позивачем допущено порушення пункту 16 Правил торгівлі та статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: здійснюється реалізація партії продукції без необхідної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, у супровідній документації, на етикетці, а також маркуванням чи іншим способом (у доступній наочній формі) про найменування та місцезнаходження виробника. Суб'єктом господарювання, на думку відповідача, також допущено порушення пункту 12 Порядку провадження торговельної діяльності та правил торговельного обслуговування на ринку споживчих товарів, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 15 червня 2006 року № 833 щодо розміщення вивіски на фасаді торгівельного об'єкта із зазначенням суб'єкта господарювання.

Позивачем вказаний акт підписано без зауважень.

Однак, не погоджуючись із порушеннями, зазначеними у Акті, позивачем 10 серпня 2016 року направлено на адресу відповідача заперечення.

Позивачем зазначається, що справа відповідачем протягом шести місяців не розглядалась.

Однак, 13 лютого 2017 року засобами поштового зв'язку ним отримано Постанову відповідача від 02 лютого 2017 року № 2 про накладення стягнень передбачених статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 54399,90 (п'ятдесят чотири тисячі триста дев'яносто дев'ять гривень дев'яносто копійок).

Позивач вважає, що при винесенні вказаної постанови відповідачем порушено Положення про порядок накладення та стягнення штрафів за порушення законодавства про захист прав споживачів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1177, а саме абзац 2 пункту 4, оскільки позивача не було належним чином повідомлено про розгляд його справи, що призвело до порушення прав позивача на захист своїх прав та інтересів шляхом безпосередньої участі при розгляді справи.

З позовної заяви вбачається, що повідомлення про призначення розгляду справи було направлено відповідачем 02 лютого 2017 року о 16:59, та отримано позивачем 06 лютого 2017 року, про що свідчать відомості з офіційного сайту Укрпошти.

Також відповідачем не було дотримано строків направлення постанови на адресу відповідача. Так, Постанову відповідачем винесено 02 лютого 2017 року, однак на адресу позивача, в порушення вимог пункту 5 Положення про порядок накладення та стягнення штрафів за порушення законодавства про захист прав споживачів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1177, направлено лише 09 лютого 2017 року, про свідчать відомості з офіційного сайту Укрпошти.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи, з урахуванням пояснень позивача, заперечень відповідача, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому та об'єктивному досліджені доказів дійшов до наступних висновків.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Нормативно-правовим актом, який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів, є Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ (далі - Закон № 1023).

У частині першій статті 6 Закону № 1023 встановлено, що продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію.

Відповідно до положень частин першої та третьої статті 5 Закону № 1023 - держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності.

Захист прав споживачів здійснюють центральний орган виконавчої влади, що формує та забезпечує реалізацію державної політики у сфері захисту прав споживачів, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, місцеві державні адміністрації, інші органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування згідно із законом, а також суди.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4 та пункту 13 частини першої статті 26 Закону № 1023 спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів та його територіальні органи в областях, містах Києві та Севастополі, а на території Автономної Республіки Крим - орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері захисту прав споживачів здійснюють державний контроль за додержанням законодавства про захист прав споживачів, забезпечують реалізацію державної політики щодо захисту прав споживачів і мають право, зокрема: давати суб'єктам господарювання обов'язкові для виконання приписи про припинення порушень прав споживачів; перевіряти додержання суб'єктами господарювання, що провадять діяльність у сфері торгівлі і послуг, вимог нормативно-правових актів щодо безпеки продукції, а також правил торгівлі та надання послуг шляхом безперешкодного відвідування та обстеження відповідно до законодавства будь-яких виробничих, торговельних та складських приміщень таких суб'єктів; проводити контрольні перевірки правильності розрахунків із споживачами за реалізовану продукцію, у тому числі харчові продукти, відповідно до закону; накладати на суб'єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, стягнення, передбачені статтею 23 цього Закону, в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов'язки та відповідальність суб'єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі - Закон).

Згідно зі статтею 1 Закону державний нагляд (контроль) - це діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, органів місцевого самоврядування, інших органів в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб'єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, прийнятного рівня безпеки для населення, навколишнього природного середовища; заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються шляхом проведення перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та інших дій.

Відповідно до статті 5 Закону планові заходи здійснюються відповідно до річних планів, що затверджуються органом державного нагляду (контролю) не пізніше 1 грудня року, що передує плановому. Внесення змін до річних планів здійснення заходів державного нагляду (контролю) не допускається, крім випадків зміни найменування суб'єкта господарювання та виправлення технічних помилок.

Частинами першою, другою та шостою статті 7 Закону передбачено, що для здійснення планового або позапланового заходу орган державного нагляду (контролю) видає наказ, який має містити найменування суб'єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, та предмет перевірки. На підставі наказу оформляється посвідчення (направлення) на проведення заходу, яке підписується керівником або заступником керівника органу державного нагляду (контролю) (із зазначенням прізвища, імя та по батькові) і засвідчується печаткою. За результатами здійснення планового або позапланового заходу посадова особа органу державного нагляду (контролю), у разі виявлення порушень вимог законодавства, складає акт.

Акт перевірки - це службовий документ, що підтверджує факт проведення перевірки посадовими особами контролюючого органу та відображає її результати, є носієм певної інформації, однак не тягне за собою виникнення, зміну або припинення прав та обов'язків позивача, оскільки передує прийняттю акту індивідуальної дії, який породжує певні правові наслідки та підлягає оскарженню у встановленому процесуальним законодавством порядку.

Суд зазначає, що акт перевірки є носієм доказової інформації, яка в подальшому повинна використовуватися контролюючим органом для прийняття рішення щодо визначення господарюючому суб'єкту відповідних заходів та/або санкцій. При цьому, акт складається посадовими особами контролюючого органу і не містить волевиявлення самого органу щодо виявлених посадовими особами фактів. Висновки акта перевірки не є остаточними, оскільки господарюючий суб'єкт має право надати свої зауваження до відповідного акта, що можуть у подальшому бути враховані контролюючим органом під час вирішення питання вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів та санкцій за результатами перевірки. Натомість, висновки посадових осіб, зазначені в акті перевірки, є лише думкою цих осіб щодо діяльності (бездіяльності) господарюючого суб'єкта та викладаються в акті в силу їх посадових обов'язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 8 Закону орган державного нагляду (контролю) в межах повноважень, передбачених законом, під час здійснення державного нагляду (контролю) має право, зокрема, вимагати від су'єкта господарювання усунення виявлених порушень вимог законодавства. Органи державного нагляду (контролю) та їх посадові особи під час здійснення заходів державного нагляду (контролю) зобов'язані, зокрема, повно, об'єктивно та неупереджено здійснювати державний нагляд (контроль) у межах повноважень, передбачених законом.

Згідно зі статтею 26 Закону Закон № 1023 центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, зокрема, здійснює державний контроль за додержанням законодавства про захист прав споживачів, забезпечує реалізацію державної політики щодо захисту прав споживачів.

Відповідно до пункту 1 Положення про Управління Держпродспоживслужби в місті, районі, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 15 лютого 2016 року № 45, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 11 березня 2016 за № 366/28496 (далі Положення), Управління Держпродспоживслужби в місті, районі (далі - Управління Держпродспоживслужби) є територіальним органом Держпродспоживслужби нижчого рівня та підпорядковане їй та відповідно Головному управлінню Держпродспоживслужби в області (далі - Головне управління Держпродспоживслужби). Голова відповідної місцевої державної адміністрації координує діяльність Управління Держпродспоживслужби і сприяє йому у виконанні покладених на цей орган завдань. Управлінню Держпродспоживслужби підпорядковуються установи та організації, що розташовані на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці і належать до сфери управління Держпродспоживслужби. Повноваження Управління Держпродспоживслужби поширюються на територію відповідного міста обласного значення, району.

У даному випадку, відповідачем фактично реалізовано його компетенцію на проведення планової перевірки та оформлення результатів такої перевірки, а тому дії відповідача з проведення такої перевірки та складання акту перевірки є правомірними та здійсненими в межах наданих повноважень.

Що стосується незгоди позивача з висновками, викладеними у Акті перевірки, які стали підставою для накладення штрафу, то відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 1023 споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця).

Продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію (частина перша статті 6 Закону № 1023).

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 15 Закону № 1023 споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Інформація про продукцію повинна містити, в тому числі, і найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензії від споживача, а також: проводить ремонт і технічне обслуговування.

Інформація споживачеві повинна надаватись відповідно до законодавства про мови.

Згідно з пунктом 16 Правил роздрібної торгівлі непродовольчими товарами, затверджених наказом Міністерства економіки України від 19 квітня 2007 року № 104 (далі - Правила) Здійснюючи продаж непродовольчих товарів вітчизняного та іноземного виробництва, працівники суб'єкта господарювання зобов'язані надати споживачам необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про товари в супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також маркуванням чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів товарів, яка має містити:

назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються;

найменування нормативних документів, вимогам яких повинні відповідати вітчизняні товари;

дані про основні властивості товару;

відомості про вміст шкідливих для здоров'я речовин, які встановлені нормативно-правовими актами, та застереження щодо застосування окремих товарів, якщо такі застереження встановлені нормативно-правовими актами;

дані про ціну (тариф), умови та правила придбання товару;

дату виготовлення;

відомості про умови зберігання;

гарантійні зобов'язання виробника (виконавця);

правила та умови ефективного і безпечного використання товару;

строк придатності (строк служби) товару, відомості про необхідні дії споживача після його закінчення, а також про можливі наслідки в разі невиконання цих дій;

найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування.

Стосовно товарів, які підлягають обов'язковій сертифікації, споживачу повинна надаватись інформація про їх сертифікацію.

Стосовно товарів, які за певних умов можуть бути небезпечними для життя, здоров'я споживача та його майна, навколишнього природного середовища, виробник (виконавець, продавець) зобов'язаний довести до відома споживача інформацію про такі товари і можливі наслідки їх споживання (використання).

Інформація споживачеві повинна надаватися згідно із законодавством про мови.

Частиною третьою статті 26 Закону України «Про засади державної мовної політики» визначено, що маркування товарів, інструкції про їх застосування тощо виконуються державною мовою і регіональною мовою або мовою меншин. За рішенням виробників товарів поруч із текстом, викладеним державною мовою, може розміщуватись його переклад іншими мовами.

Відповідно до частини другої статті 15 Закону № 1023 інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі). Прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування.

Інформація про продукцію може бути розміщена у місцях, де вона реалізується, а також за згодою споживача доводитися до нього за допомогою засобів дистанційного зв'язку.

Відповідно до пункту 17 Порядку проведення торгової діяльності і правил торгового обслуговування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 2006 року № 833, забороняється продаж товарів, що не мають відповідного маркування, належного товарного вигляду, на яких строк придатності не зазначено або зазначено з порушенням вимог нормативних документів, строк придатності яких минув, а також тих, що надійшли без документів, передбачених законодавством, зокрема які засвідчують їх якість та безпеку.

Пунктами 1, 2, 3 глави 10 Розділу ІІ Правил встановлено, що ця глава визначає особливості продажу парфумерних товарів (духів, одеколонів, туалетної води, парфумерних наборів тощо) та лікувально-гігієнічних і декоративних косметичних товарів, а також туалетного мила.

Маркування парфумерно-косметичних товарів (на етикетці) і мила туалетного (на обгортці) передбачає наявність інформації про найменування підприємства-виробника, його місцезнаходження, товарний знак, назву товару, масу нетто або місткість, дату виготовлення, строк придатності, групу товару, найменування нормативного документа, вимогам якого повинен відповідати вітчизняний товар, номер партії.

Підпунктом 5.1.2 пункту 5.1 розділу 5 Національного стандарту «Продукція парфумерно-косметична. Пакування, маркування, транспортування і зберігання. ДСТУ 5010:2008» (далі - ДСТУ 5010:2008) на кожній одиниці споживчої тари з парфумерно-косметичним виробом зазначають таку інформацію: назву виробника і його місцеперебування (юридичну адресу) і/або місця виготовлення продукції, а також назву та місцеперебування заявника (якщо останній не виробник) та термін придатності.

Враховуючи викладене, суб'єкт господарювання зобов'язаний надати споживачеві у доступній формі необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, якою, зокрема, є інформація про найменування та місцезнаходження виробника, тому висновки, відображені у Акті перевірки в даній частині, відповідають вимогам законодавства, а твердження позивача є безпідставними.

Пунктом 12 Порядку провадження торговельної діяльності та правил торговельного обслуговування на ринку споживчих товарів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 2006 року № 833 на фасаді торговельного об'єкта розміщується вивіска із зазначенням найменування суб'єкта господарювання. Біля входу до торговельного об'єкта на видному місці розміщується інформація про режим роботи.

Позивачем у позовній заяві зазначено, що на час проведення перевірки на фасаді торговельного об'єкта, що не заперечується і відповідачем, а саме: магазину Бомонд на вивісці було зазначено назву - Бомонд та інформацію про режим роботи. Магазин із вивіскою Бомонд входить до торгівельної мережі ТОВ «Бомонд Групп». Якщо візуально проаналізувати ці дві назви, то є очевидним, що сама назва магазину вказує на суб'єкта господарювання. Разом з тим, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, найменування суб'єкта господарювання, щодо якого проводилась перевірка ТОВ «Бомонд Групп».

Відповідно до вимог написання найменування юридичної особи, її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, крім організації профспілки, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 05 березня 2012 року № 368/5, найменування юридичної особи повинно містити інформацію про її організаційно-правову форму (крім органів державної влади, органів місцевого самоврядування, органів влади Автономної республіки Крим, державних, комунальних організацій, закладів, установ) та назву.

Таким чином, на фасаді торговельного об'єкта розміщується вивіска із зазначенням найменування суб'єкта господарювання, яка повинна містити інформацію про її організаційно-правову форму та назву.

Разом з тим, з позовної заяви вбачається, що в подальшому, з метою покращення обслуговування споживачів, позивач на фасаді торговельного об'єкта розмістив вивіску із зазначенням найменування суб'єкта господарювання, а саме: «Бомонд Групп» із зазначенням адреси, чим фактично, на думку суду, усунуто недоліки, встановлені та відображені у Акті перевірки від 05 серпня 2016 року № 000072.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для визнання постанови від 02 лютого 2017 року № 000072 незаконною, оскільки висновки відображені у Акті перевірки відповідають вимогам чинного законодавства та підтверджені в ході судового розгляду.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить скасувати постанову відповідача від 02 лютого 2017 року № 2 про накладення стягнень передбачених статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 54399,90 (п'ятдесят чотири тисячі триста дев'яносто дев'ять гривень дев'яносто копійок) у зв'язку із недотриманням процедури її винесення.

Так, процедура накладення стягнень уповноваженими особами Держпродспоживслужби та її територіальних органів з суб'єктів господарювання - підприємств, установ, організацій (їх філій, представництв, відділень) незалежно від форми власності, іноземних юридичних осіб (їх філій, представництв, відділень) і фізичних осіб - підприємців, що провадять господарську діяльність на території України, за порушення законодавства про захист прав споживачів визначається Положенням про порядок накладення та стягнення штрафів за порушення законодавства про захист прав споживачів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1177 (далі - Положення).

Відповідно до абзацу 2 пункту 4 Положення питання про накладення штрафу розглядається за участю представника суб'єкта господарювання. У разі його відсутності справу може бути розглянуто лише у випадку, коли незважаючи на своєчасне повідомлення суб'єкта господарювання про місце і час розгляду справи від нього не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Як зазначено позивачем та вбачається з матеріалів справи, позивача не було своєчасно повідомлено про час і місце розгляду справи. Вказане підтверджується відомостями з офіційного сайту Укрпошти, які долучено до матеріалів справи. Повідомлення про розгляд справи позивач отримав 06 лютого 2017 року. Тоді як розгляд справи відбувся 02 лютого 2017 року.

Відповідно до пункту 5 Положення постанова про накладення штрафу складається у трьох примірниках. Перший і другий примірники залишаються у Держпродспоживслужбі або її територіальному органі, який прийняв постанову про накладення штрафу, третій примірник у 3-денний термін після її прийняття надсилається суб'єкту господарювання або видається його представнику під розписку.

Як зазначалось вище, постанову відповідачем винесено 02 лютого 2017 року. Однак на адресу позивача її направлено лише 09 лютого 2017 року, тобто з порушенням визначеного пунктом 5 Положення терміну. Вказані обставини підтверджено відомостями з офіційного сайту Укрпошти.

З письмових заперечень відповідача вбачається, що позивача було запрошено на розгляд справи про накладення стягнень на 18 серпня 2016 року, що підтверджується особистим підписом уповноваженої особи ТОВ «Бомонд групп» Богданової М.А. повідомленні.

Розгляд справи про адміністративне правопорушення відносно уповноваженої особи Богданової М.А. відбувся 05 жовтня 2016 року, під час якого розглядалися усі порушення, про які зазначено у акті перевірки від 05 серпня 2016 року № 000072.

Разом з тим, такі заперечення підлягають відхиленню судом, оскільки розгляд справи про накладення штрафу, що не заперечується відповідачем і вбачається з матеріалів справи, відбувався саме 02 лютого 2017 року.

Водночас, жодних пояснень стосовно недотримання процедури розгляду справи про накладення штрафу та порушення прав позивача щодо надання своїх пояснень та заперечень до проведеної планової перевірки відповідачем надано не було. Відповідачем також не було надано жодних доказів на підтвердження поважності причин несвоєчасного повідомлення позивача про розгляд справи та несвоєчасне направлення винесеної постанови.

В письмових запереченнях відповідача зазначено, що 02 лютого 2017 року ним розглянуто та детально вивчено всі подані раніше заперечення та пояснення позивача, а отже дані обставини не звільняють позивача від відповідальності за вчинені та зафіксовані в акті перевірки порушення законодавства про захист прав споживачів, та не можуть вплинути на винесення рішення щодо застосування адміністративно-господарської санкції.

Відповідно до частини першої статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дії чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з частиною першою статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Підставами для визнання протиправним та скасування рішення суб'єкта владних повноважень є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Відповідно до частини першої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Із системного аналізу наведеного, суд приходить до висновку, що відповідачем порушено процедуру накладення стягнення, та як суб'єктом владних повноважень не доведено суду правомірності її порушення, що є підставою для задоволення позовних вимог та скасування постанови про накладення стягнення від 02 лютого 2017 року № 2.

Відповідно до частини першої статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 17, 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Скасувати постанову Головного управління Держпродспоживслужби у місті Києві від 02 лютого 2017 року № 2 про накладення стягнень, передбачених статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 54399,90 (п'ятдесят чотири тисячі триста дев'яносто дев'ять гривень дев'яносто копійок).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпродспоживслужби у місті Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бомонд групп» витрати зі сплати судового збору у розмірі 1600,00 (одна тисяча шістсот) гривень.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В.І. Келеберда