Справа № 822/1815/17
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2017-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/1815/17

Головуючий у 1-й інстанції: Салюк П.І.

Суддя-доповідач: Гонтарук В. М.

05 грудня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Граб Л.С. ,

секретар судового засідання: Аніщенко А.О.,

за участю:

представника позивача: Воловодник Наталії Петрівни

представника відповідача: Зайця Ігоря Олександровича

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Онікс Трейдінг" до Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

В червні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю "Онікс Трейдінг" звернулось до Хмельницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила суд відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, ТОВ "Онікс Трейдінг"01 серпня 2014 року зареєстроване Славутською районною державною адміністрацією Хмельницької області та з 04 серпня 2014 року перебуває на обліку як платник податків у Славутській ОДПІ ГУ ДФС у Хмельницькій області.

З 15 лютого 2017 року по 21 лютого 2017 року посадовими особами Головного управління ДФС у Хмельницькій області проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ТОВ "Онікс Трейдінг" з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ "Юніон-СТ" за період з 01 квітня 2016 року по 30 квітня 2016 року.

За результатами перевірки 28 лютого 2017 року складений акт №0217/22-01-14-04/39332150, згідно якого проведеною перевіркою встановлено порушення ТОВ "Онікс Трейдінг" вимог п.198.1, п.198.2, п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VІ (зі змінами та доповненнями), що призвело до заниження суми податку на додану вартість, яка підлягає сплаті в бюджет за квітень 2016 року на загальну суму 162484 грн.

На підставі акту Головним управлінням ДФС у Хмельницькій області 24 березня 2017 року винесено податкове повідомлення - рішення № про сплату податку на додану вартість на суму 162484 грн. та штрафної санкції в сумі 81242 грн.

Позивач, не погодившись із винесеним ГУ ДФС у Хмельницькій області податковим повідомленням - рішенням оскаржив їх до ДФС України.

01 червня 2017 року ДФС України винесено рішення про результати розгляду скарги №11860/6/99-99-11-01-01-25 від 01 червня 2017 року, яким податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Хмельницькій області № від 24 березня 2017 року залишено без змін, а скарга ТОВ "Онікс Трейдінг" без задоволення.

Вважаючи дії відповідача протиправними позивач звернувся до суду з даним позовом.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п.2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" № 996-XIV від 16 липня 1999 року, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно з п.1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Відповідно до ст.1 вищевказаного Закону господарська операція це - дія або подія, яка викликає зміни у структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, а первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Частинами 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо-безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа; дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Норми аналогічного змісту містить "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24 травня 1995 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704.

Відповідно до змісту п.2.4 даного Положення (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п.2.16 даного Положення, забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать нормативно-правовим актам, встановленому порядку приймання, зберігання і витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну і фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, власникам, іншим юридичним і фізичним особам. Такі документи повинні бути передані керівнику підприємства, установи для прийняття рішення.

З 1 січня 2011 року з набранням чинності Податковим кодексом України відносини, що виникають у сфері справляння податку на прибуток та податку на додану вартість регулюються відповідно розділами ІІІ та V цього Кодексу.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно п.152.1. ст.152 Податкового кодексу України податок на прибуток нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною пунктом 151.1 статті 151 цього кодексу, від податкової бази, визначеної згідно зі ст.149 цього кодексу. Згідно ст.149 кодексу, податковою базою для цілей цього розділу визнається грошове вираження прибутку як об'єкта оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього кодексу, з урахуванням положень ст.ст.135-137 та 138-143 цього кодексу.

Згідно п. п. 134.1.1. п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі ст.ст.135-137 цього кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі ст.ст.138-143 цього кодексу, з урахуванням правил, встановлених ст.152 цього кодексу.

Статтею 138 Податкового кодексу України визначено склад витрат та порядок їх визнання, що не враховуються при визначенні оподатковуваного прибутку визначені ст.139 кодексу.

Так, відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

- витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

- інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Пунктом 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України визначено, що собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

До складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку (п.п. 138.8.1 п. 138.8 ст. 138).

Відповідно до п.п. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України, до складу інших витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються: 138.10.3. витрати на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг:

а) витрати на пакувальні матеріали для затарювання товарів на складах готової продукції;

б) витрати на ремонт тари;

в) оплата праці та комісійні винагороди продавцям, торговим агентам та працівникам підрозділів, що забезпечують збут;

г) витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів;

ґ) витрати на відрядження працівників, зайнятих збутом;

д) витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, пов'язаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (оперативна оренда, страхування, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, охорона);

е) витрати на транспортування, перевалку і страхування товарів, транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів) відповідно до умов договору (базису) поставки;

є) витрати на гарантійний ремонт і гарантійне обслуговування;

ж) витрати на транспортування готової продукції (товарів) між складами підрозділів підприємства;

з) інші витрати, пов'язані зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

Податковий кредит, у відповідності до п.14.1.181 ст.14 ПК України, визначається як сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно п. 198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Датою виникнення права платника податку на податковий кредит згідно п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України є дата здійснення першої з наступних подій:

а) дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг);

б) дата отримання податкової накладної.

Згідно п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Щодо доводів апелянта про відсутність фактичного здійснення операцій позивача із ТОВ "Юніон-СТ" колегія суддів зазначає наступне.

Як було встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, ТОВ "Онікс Трейдінг" договір поставки № 310316 від 31 березня 2016 року з ТОВ "Юніон-СТ", згідно якого ТОВ "Онікс Трейдінг" - покупець, ТОВ "Юніон-СТ" - продавець. Предметом даного договору є зобов'язання продавця передати товар у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити за нього встановлену даним договором вартість. Найменування, кількість та ціна товару вказується в накладних, які є невід'ємною частиною даного договору.

Умови договору викладені сторонами у відповідності до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів "Інкотермс 2010", які застосовуються із урахуванням особливостей, пов'язаних із внутрішньодержавним характером цього договору, а також тих особливостей, що випливають із умов цього договору. Місце відвантаження товару: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Крім того, факт здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ "Юніон-СТ" підтверджується Договором поставки № 310316 від 31 березня 2016 року, податковими та видатковими накладними, товарно-транспортними накладними.

Здійснення транспортування (доставки) придбаних позивачем у ТОВ "Юніон-СТ" ТМЦ (фурнітура, сантехнічні вироби) із пункту навантаження відповідного контрагента у місце відвантаження товару, яке визначене у договорах поставки укладених між позивачем та його контрагентом, а саме: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, підтверджується товаро - транспортними накладними, в яких зазначені усі істотні умови товарно-транспортної накладної, що передбаченні чинним законодавством України, а саме номер та дата ТТН, автомобільний перевізник, ПІБ водія, автомобіль його державний номер, замовник, вантажовідправник, вантажоодержувач, пункт навантаження, пункт розвантаження, відомості про вантаж, вантаж здав, вантаж прийняв.

З договору №12-01-15 від 12 січня 2015 року про надання автомобільних вантажоперевезень і надання транспортно-експедиційних послуг вбачається, що замовником (платником) автомобільних перевезень виступало ТОВ "Онікс Трейдінг", а перевізником ПП ОСОБА_4 ІПН НОМЕР_1 (автомобілі: MERSEDES-BENZ НОМЕР_2, MERSEDES-BENZ ATEGO НОМЕР_3).

Крім того, позивачем на підтвердження здійснення господарських операцій із ТОВ "Юніон-СТ" по вищезазначених договорах поставки надано до суду договори оренди майна №2/12-ОР від 01 грудня 2014 року, № 1-ОР від 02 березня 2015 року, укладені між ТОВ "Онікс Трейдінг" (Орендар) та ОСОБА_5 (Орендодавець) про строкове платне користування майном, а саме офісне приміщення, складські приміщення та будинок охорони, розміщені за адресою: АДРЕСА_1, а також договір комплексу будівель № 22-ОР від 01 грудня 2014 року укладений між ТОВ "Онікс Трейдінг" (Орендар) та ОСОБА_6 (Орендодавець) про передачу у строкове платне користування комплексу будівель, забезпеченого водопостачанням, який включає в себе частину приміщення мебельного цеху для складу та частину адмінбудинку, розміщених за адресою: АДРЕСА_2.

Фактичність операцій позивача із ТОВ "Юніон-СТ" також підтверджено документами, які засвідчують реальний характер укладених позивачем правочинів та здійснення оплати, транспортування та переміщення товару за договорами, зокрема, податкові та видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, платіжні доручення, оформленими у відповідності до вимог чинного законодавства.

При цьому суд зазначає, що окремі недоліки первинних бухгалтерських документів не можуть слугувати доказами відсутності господарських операцій.

Також, колегія суддів звертає увагу. що реальність господарських операцій позивача із ТОВ "Юніон-СТ" підтверджується доказами подальшої реалізації придбаної продукції у ТОВ "Юніон-СТ" наявних в матеріалах справи, з яких вбачається, що позивач реалізовував придбану продукцію для продажу різним підприємствам та великим мережевим магазинам.

Як вбачається з матеріалів справи та акту перевірки №0217/22-01-14-04/39332150 від 28 лютого 2017 року ТОВ "Онікс Трейдінг" для перевірки було надано: договір поставки №310316 від 31 березня 2016 року, видаткові та податкові накладні №№ 66, 65, 64, 63 від 04 квітня 2016 року, №№ 360, 359, 358 від 18 квітня 2016 року, №№ 584, 586, 587, 585, товаро-транспортні накладні № 78 від 04 квітня 2016 року, №94 від 18 квітня 2016 року, №100 від 25 квітня 2016 року.

Судом першої інстанції було встановлено, що жодна з вказаних видаткових податкових чи товарно-транспортних накладних не була визнана недійсною, або складеною з порушенням, що свідчить про дійсність наданих для перевірки первинних документів для підтвердження реальності господарських операцій ТОВ "Онікс Трейдінг" з ТОВ "Юніон-СТ.

Слід зазначити, що наявність або відсутність окремих документів, а також помилки у їх оформленні не можуть бути підставою для висновків про відсутність господарської операції, або не підтвердження первинними документами вчинених операцій, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю дійсно мали місце. Також самого по собі факту відсутності транспортних документів при факті оприбуткування покупцем товару та наявності інших первинних бухгалтерських документів щодо господарської операції недостатньо для висновку про безтоварність господарських операцій з придбання товару без врахування умов виконання договору щодо поставки товару та передачі йог у власність покупця.

Як вбачається з матеріалів справи у періоді, що перевірявся, контрагент позивача ТОВ "Юніон-СТ зареєстрований як юридична особа та має статус платника ПДВ.

Припущення про безтоварність операцій між ТОВ "Юніон-СТ з своїми контрагентами не можуть впливати на правомірність податкового обліку та сплати податків позивачем.

Так, для віднесення відповідних сум до складу втрат та податкового кредиту не передбачається умова відслідковування та контролю платником податку (добросовісним набувачем товару, послуг та ін.) реальної сплати цих сум до бюджету контрагентом.

До того ж чинним законодавством на сторону в господарському зобов'язанні не покладено обов'язок з'ясування обставин сплати податків та зборів контрагентом. Для формування платником податків податкового кредиту з податку на додану вартість Закон не передбачає обов'язкової умови фактичного надходження цих сум до бюджету.

У разі невиконання контрагентом платника податків зобов'язань, негативні наслідки (відповідальність) настають лише для нього. Документом, який підтверджує сплату покупцем податку на додану вартість в ціні товару, зокрема є податкова накладна.

Крім цього, суб'єкт господарювання (добросовісний учасник угод та господарських операцій) не наділений можливістю контролю (навіть за власною ініціативою) за господарською діяльністю інших суб'єктів підприємницької діяльності.

Якщо контрагент не виконав своїх зобов'язань, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, оскільки юридична відповідальність має індивідуальний характер (ст.61 Конституції України).

Недобросовісність учасника угоди не є підставою для позбавлення платника податку права на відображення в складі витрат, понесених на придбання товарів (послуг), якщо останній виконав усі передбачені законом умови та має всі документальні підтвердження понесених витрат та фактичного здійснення господарських операцій.

Колегія суддів також зазначає, що посилання апелянта на наявність взаємовідносин контрагентів позивача з підприємствами, які мають ознаки фіктивності, з яким позивач не мав жодних стосунків, не має правового значення, оскільки предметом дослідження при проведені перевірки були господарські операції між позивачем та його безпосереднім контрагентом (ТОВ "Юніон-СТ), а позиціонування контролюючим органом наведених обставини як порушення податкового законодавства не ґрунтується на приписах чинного законодавства.

Крім цього, всі висновки акту перевірки щодо фіктивності господарських відносин між ТОВ "Онікс Трейдінг" із ТОВ "Юніон-СТ не ґрунтуються на доказах та не підтверджені документально.

Більше того, на момент розгляду справи жодних відомостей щодо неможливості здійснення господарської діяльності ТОВ "Юніон-СТ, або перебування під арештом немає.

Суд також вважає, що позбавлення платника податку права на формування витрат у зв'язку з невиконанням обов'язків контрагентами позивача, порушує право особи мирно володіти своїм майном, що міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року (надалі - Протокол 1 до Конвенції), яка є частиною національного законодавства згідно із ст. 9 Конституції України.

Роз'яснення вказаної норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які згідно з ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477 мають в Україні значення джерела права. Так, у п. 53 рішення в справі "Булвес" АД проти Болгарії ЄСПЛ визначив поняття власності, вказавши, що "власність" може включати як існуючу власність, так і активи, включаючи вимоги стосовно яких заявник може стверджувати, що у нього чи у неї є принаймні "правомірні очікування" отримати ефективне здійснення свого майнового права.

У рішенні в справі Щокін проти України (п.49) ЄСПЛ вказав, що збільшення податковим органом зобов'язання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке втручання за Конвенцією може бути визнане тільки якщо здійснене на умовах, передбачених законом.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії за неправомірні дії іншої компанії підтверджується численними рішеннями Європейського суду з прав людини. Так, п.71 рішення у справі "Булвес" АД проти Болгарії ЄСПЛ дійшов такого висновку: "... Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування податкових зобов'язань…. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності".

Вищенаведений висновок ЄСПЛ повторно підтвердив у рішенні по справі Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії. У п. 23 даного рішення ЄСПЛ наголошує, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, зазначив Суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес Сепорт Сентре) це не мало б.

Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагента.

Рішення Європейського Суду з прав людини згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" мають в Україні значення джерела права. Більше того, частина 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України вимагає врахування практики Європейського Суду з прав людини при вирішенні справ.

Крім цього, принцип персональної відповідальності платника податків і неможливість покладення на платника податків відповідальності за дії інших осіб підтверджується практикою Верховного Суду України (Постанови від 31 січня 2011 року по справі №21-47а10, від 09 вересня 2008 року справа №21-500во08, від 01 червня 2010 року по справі №21-573во10).

Зі змісту акта перевірки вбачається, що відповідач вказує про відсутність звітності зі сторони контрагента позивача, однак колегія суддів не погоджується з таким твердженням, оскільки обов'язок відстежувати, контролювати і забезпечувати дотримання постачальниками норм податкового законодавства стосовно їх звітності та фінансово-господарської діяльності на суб'єктів підприємницької діяльності не покладено.

За таких обставин позивач не може нести відповідальність ні за відсутність звітності зі сторони контрагентів, ні за можливу недостовірну інформацію, висвітлену в ній.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Чинне законодавство, зокрема Податковий кодекс України, не встановлює обов'язку покупця сплачувати ПДВ ще й до бюджету, якщо такий податок не буде сплачено продавцем або іншою особою, з урахуванням суми податку, отриманого від покупця у складі ціни товару. Сума податку на додану вартість, включена до ціни товару, є податковим зобов'язанням продавця товару, і саме продавець товару має сплачувати цей податок до бюджету.

Також, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що висновки відповідача в акті перевірки про відсутність активів та основних засобів ТОВ "Юніон-СТ необґрунтованими, оскільки відповідачем не доведено наявність будь-яких нормативів кількості активів та основних засобів, необхідних для укладання і виконання господарських договорів з посиланням на відповідні нормативно правові акти, та не надано належних та допустимих доказів здійснення перевірки наявності основних засобів, проте відповідач посилається на їх відсутність.

Крім цього, судом першої інстанції було встановлено, що ТОВ "Юніон-СТ не являється виробником придбаних позивачем товарів, а лише є посередником у торгівлі товарами широкого асортименту, що у свою чергу також не може тягнути за собою визнання первинних бухгалтерських документів такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства України, та не вказують на недійсність господарської операції, а отже, не мають значення для вирішення спору.

Під час дослідження первинних документів, судом апеляційної інстанції було встановлено, що договір із ТОВ "Юніон-СТ був складений з метою його реального виконання, позивач ставив за мету здійснення господарської діяльності, а не отримання необґрунтованої податкової вигоди.

Усі витрати позивача з придбання товарів (послуг) були об'єктивно необхідні для забезпечення господарської діяльності, та підтверджені належним чином складеними первинними та іншими документами.

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що платником податку ТОВ "Онікс Трейдінг" правомірно сформовано податковий кредит по ПДВ, та доведений факт отримання товару (послуг), що підтверджує реальність господарських операцій.

Враховуючи вищезазначене суд вважає, що господарські операції із ТОВ "Юніон-СТ", реально здійснювались, оскільки позивачем надані належні докази на підтвердження здійснення господарської діяльності з останнім.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У зв'язку з вищезазначеним, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачами не надано суду достатньо належних доказів, які б свідчили про правомірність їх дій, а доводи апеляційної скарги не викликають сумнівів щодо правильності висновків суду першої інстанції та застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надані докази, які є у справі, були оцінені колегією суддів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам ст. 86 КАС України.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час її розгляду, а відтак, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області залишити без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 11 грудня 2017 року.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Граб Л.С.