Справа № 826/959/17
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2017-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 грудня 2017 року письмове провадження № 826/959/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Арсірія Р.О., суддів: Кузьменка В.А., Огурцова О.П., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Громадянки Російської Федерації ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

Громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить суд :

- скасувати рішення Державної міграційної служби України № ДМСУ № 610-16 від 02.12.2016 року;

- зобов`язати Державну міграційну службу України вирішити питання про надання статусу біженця або додаткового захисту громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 .

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на обставини, викладені в адміністративному позові, зокрема, зазначив про порушення, допущені Державною міграційною службою України під час винесення спірного рішення, щодо положень Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також не прийняття до уваги факту побоювання позивача стати жертвою переслідування в країні походження.

Представник відповідачів в письмових запереченнях на позов вказав, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію в країні його походження. На підставі вказаного та з урахуванням імперативних приписів ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні громадянки РФ ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки не встановлено умови, за яких такий статус надається.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити з підстав викладених в позові, представник відповідача заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених у письмових запереченнях.

На підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши надані суду документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 народилася в Росії (РФ), в м. Ленінград, за національністю росіянка, за віросповіданням атеїстка. Російську Федерацію залишила 07.06.2015 року, виїхавши легально поїздом Санкт-Петербург Київ.

05.05.2016 року звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою - анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У заяві-анкеті від 05.05.2016 року позивач повідомила, що не може повернутися у країну походження, у зв`язку з вірогідністю бути підданим фізичному тиску, кримінальному та політичному переслідуванню за участь її чоловіка ( ОСОБА_2 ) у бойових діях проти російської агресії у складі українського добровольчого батальйону «Свята Марія».

На момент звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту перебувала на території України легально.

За результатами розгляду даної заяви та вивченням матеріалів особової справи, 25.08.2016 року управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абзацу п`ятого частини першої ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За результатами доопрацювання особової справи №2016 KYIV 0032 громадянки РФ ОСОБА_1 , 17.10.2016 року складено додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абзацу п`ятого частини першої ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За результатами повторного доопрацювання особової справи позивача, 28.11.2016 року складено додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абзацу п`ятого частини першої ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

02.12.2016 року Державною міграційною службо України прийнято оскаржуване рішення № 610-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не погоджується зі спірним рішенням, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на що звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного.

Вказані правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", Женевською Конвенцією про статус біженців 1951 року, Європейською конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи із змісту частини п`ятої статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно абз.4 та 6 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 вищезазначеного Закону визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

У частинах першій статті Закону України №3671 визначено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника.

У призмі наведених правових норм колегія суддів дійшла висновку, що міграційний орган зобов`язаний розглянути заяву про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, для встановлення додаткової інформації, необхідної для оцінки достовірності повідомленого провести з нею співбесіду та, у разі виникнення сумнівів щодо такої достовірності, звернутись до відповідних органів для підтвердження або спростування наданих заявником відомостей.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" від 16.03.2012 № 3, звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

На підставі вищевикладених правових норм суд приходить до висновку, що наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, при вирішенні питання про наявність підстав для надання статусу біженця слід враховувати чи подальше перебування особи у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і чи така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також, ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Відтак, суд звертає увагу на те, що при розгляді вказаної категорії справ необхідно враховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця (та/або особи, яка потребує додаткового захисту), та незалежно від неї-з різних достовірних джерел інформації, наприклад , із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, зокрема з заяви анкети від 05.05.2016 року, б/н, що причиною залишення країни походження є те, що чоловік позивача ОСОБА_2 був членом добровольчого батальйону «Свята Марія» та приймав участь в АТО на стороні Україні, в війні з Російською Федерацією, а тому існувала загроза його життю та здоров`ю.

Також, заявник зазначила причини виїзду країни проживання -політичні.

За результатами вивчення матеріалів особової справи заявника та аналізу інформації по країні походження Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в м. Києві сформувало висновок від 25.08.2016 року, додатки до висновку від 17.10.2016 року та від 28.11.2016 року про те, що відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у зв`язку з відсутністю у заявника обґрунтованих та і переконливих доказів і побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, та вирішено про доцільність рекомендувати ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її неповнолітньому сину громадянину Російської Федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Оцінюючи висновок та додатки до висновку у розрізі наявних у матеріалах справи документів суд звертає увагу на наступне.

Позивач пов`язує неможливість свого перебування у Російській Федерації з участю свого чоловіка ОСОБА_2 у бойових діях проти російської агресії у складі добровольчого батальйону «Свята Марія» ГУ МВС України в м. Києві, на підтвердження чого останнім надано до міграційної служби довідку №003-05/15 від 12.05.2015 року за підписом командира батальйону «Свята Марія» ОСОБА_4 .

У зв`язку з наведеним, Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України було досліджено матеріали справи ОСОБА_2 (чоловік позивачки, далі- ОСОБА_2 ) (o/c2016KYIV0033), серед іншого надану довідку від 12.05.2015 року №003-05/15 щодо зарахування його до особового складу вказаного батальйону та з 06.11.2014 року по 26.11.2014 року брав участь у АТО на території Донецької області.

Слід зазначити, що надана довідка від 12.05.2015 року №003-05/15 видана не юридичною особо, містить гриф ГУ МВС України у м.Києві, але має печатку ГУ МВС України в Донецькій області.

Як вбачається з матеріалів справи, Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства скеровано запит (8.5/6762-16 від 26.10.2016) для підтвердження чи спростування інформації щодо перебування чоловіка ОСОБА_1 ОСОБА_2 на службі в роті патрульної служби міліції особливого призначення «Свята Марія». Зазначений запит скерований до полку патрульної служби поліції особливого призначення «Київ» ГУ НП у місті Києві, юридичної особи, до складу якого входив батальйон «Свята Марія».

Однак, згідно листа полку патрульної служби особливого призначення «Київ» Головного управління національної поліції у м. Києві від 08.11.2016 року №324вх/125/41/02-2016, який міститься в матеріалах справи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на службі у роті патрульної служби поліції особливого призначення «Свята Марія» ГУ МВС України у місті Києві не перебував.

Крім того, відповідно до інформаційного листа Адміністрації державної прикордонної служби від 17.11.2016 року №55/2082, у зазначений період (06.11.2014 року по 26.11.2014 року) ОСОБА_2 , на території України не перебував, оскільки 22.09.2014 року іноземець виїхав з території України, та в`їхав вже 29.11.2016 року.

Вище зазначене свідчить про суперечність наданих доказів позивачем та ставить під сумнів правдивість наданої інформації.

Згідно з протоколом співбесіди від 19.05.2016 року ОСОБА_1 повідомила, що залишила країну походження по політичним переконанням, які позивач висловлювала на підтримку України. Такі переконання спровокували конфлікт з родичами та колегами.

Також зазначала, що отримувала погрози в мережі інтернет. Немало важливим є той факт, що ОСОБА_1 отримувала погрози на українських форумах (Львівський форум) та інтернет видавництво «Аргумент», на яких можна залишати коментарі. Щодо отриманих погроз ОСОБА_1 доказів не надала.

На співбесіді від 19.05.2016 року позивач повідомила, що на території РФ складалися списки щодо осіб, які можуть бути залучені до лав армії РФ до яких внесено її чоловіка. Проте, згідно протоколу співбесіди від 13.10.2016 року не змогла пояснити обставини за яких її чоловіка включили до таких списків. Документального підтвердження не надала.

Згідно протоколу співбесіди від 13.10.2016 року позивач повідомила, що рішення про остаточне залишення території РФ було прийнято після захоплення Криму. Тобто, чоловік позивачки почав шукати спосіб реалізації плану переїзду до України вже у березні 2014 року.

З огляду на вищевикладене, у суду є підстави вважати, що переїзд нею був спланований.

У відповідності до ч.1 ст.5 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не виконала дану вимогу законодавства України, та звернулася за захистом через 2 роки перебування на території України.

Вказане спричинило винесення рішення про примусове повернення ОСОБА_1 , та застосування до неї штрафу від 17.07.2015 року.

В судовому засіданні позивачем надано копію постанови Деснянського районного суду міста Чернігова №750/7850/15-а від 16.09.2015, яким скасовано рішення №3 від 17.07.2015 року про примусове повернення Сорокіної до РФ.

Як свідчать матеріали справи ОСОБА_1 , до міграційної служби дані докази не подавалися, у зв`язку з чим і не могли бути прийняті до уваги відповідачем.

Відповідно протоколу співбесіди від 19.05.2016 року позивач повідомила, що перший раз вона приїхала до України оглянути будинок для купівлі, а згодом вимушена була повернутися ще двічі до РФ, для врегулювання питання, щодо продажу квартири в Санкт-Петербурзі.

Згідно зі штампами про перетин державного кордону України, встановлено, що позивачка неодноразово перетинала кордон України.

Отже, з вищезазначеного, стає очевидним факт того, що ОСОБА_1 покинула країну походження з власних переконань не маючи фізичної, психологічної, або будь-якої іншої загрози життю її особистості.

Щодо наданих позивачем доказів, а саме: постанови Деснянського районного суду міста Чернігова №750/7850/15-а від 16.09.2015 та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду №750/7850/15-а від 02.11.2015, копій заяв фізичних осіб, які перебували в зоні АТО, довідки батальйону «Свята Марія», роздруківок з мережі Інтернет, суд відхиляє вказані докази, оскільки при оцінці цих факторів та вирішення питання про надання статусу біженця міграційна служба користувалася офіційними даними та не мала і не могла оцінити докази, які позивачем надані уже під час судового розгляду справи.

Відповідно до рекомендацій Проекту УВКБ ООН наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, які приймаються урядом, саме по собі не є підґрунтям для клопотання щодо надання статусу біженця, заявник повинен довести, що в нього існують достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання.

ОСОБА_1 не довела уповноваженому державному органу, що її діяльність на території країни походження та на території України має підстави бути політично переслідуваною у Російській Федерації, тому у відповідності до ст. 12 п.2 (Б) Директиви Ради ЄС 2011/95/ЕС, абз.2 п.1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у заявниці існують всі умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення над нею фізичного насильства або здійснення будь-якого тиску відповідних органів з країни походження, що унеможливлювало б існування на території країни походження.

ОСОБА_1 не довела уповноваженому державному органу особистої участі у жодній політичній, релігійній, військовій чи громадській організації від якої б їй загрожувала небезпека. У зв`язку з вищевикладеним немає підстав вважати, що ОСОБА_1 має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином факти повідомлені позивачем, не є підставою для визнання її біженцем у відповідності до умов, передбачених п.1 ч.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Беручи до уваги викладене в сукупності, суд прийшов до висновку, що позивачем не надано достатніх доказів, що відповідач діяв протиправно, приймаючи оскаржуване рішення.

Крім того, позивачем не надано уповноваженому державному органу відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671.

Також, Суд приходить до висновку, що надані пояснення та аргументи позивача не вказують про наявність обставин щодо загрози життю та свободи безпосередньо самому позивачу, і тому не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази, у розумінні статті 70 КАС України.

Відтак, позивачем не надано достатніх та переконливих доказів наявності фактів обґрунтованості побоювань переслідування за політичними поглядами та її безпеці і свободи в країні походження через існування реального ризику, а також те, що їй може бути спричинено шкоду у формі застосування смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З огляду на викладене, суд вважає безпідставними вимоги позивача про скасування рішення Державної міграційної служби України №610-16 від 02.12.2016 року про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки останнє прийняте в межах та в спосіб визначений законом, із з`ясуванням всіх матеріалів, наданих міграційній службі позивачем та отаманих службою в процесі розгляду заяви ОСОБА_1 щодо визнання її біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо вимог позивача в частині зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає, що задоволення даної вимоги передбачає втручання в діяльність суб`єкта владних повноважень, який уповноважений приймати відповідні рішення, тоді як суд не може підміняти собою суб`єкта владних повноважень щодо реалізації ним власних повноважень, наданих законодавством.

Відповідно до частин першої та другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, відтак відсутні правові підстави для його задоволення.

Керуючись статтями 67-71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий Суддя Р.О. Арсірій

Судді О.П. Огурцов

В.А. Кузьменко