Справа № 808/721/17
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2017-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

24 жовтня 2017 рокусправа № 808/721/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Уханенка С.А.

суддів: Богданенка І.Ю. Дадим Ю.М.

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Запорізькій області на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 11 травня 2017 р. по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Запорізькій області, Мелітопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Запорізькій області про скасування податкових повідомлень - рішень ,-

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- скасувати податкове повідомлення рішення № 176451-13 від 22 листопада 2016 року в сумі 2 316,19 грн. за платежем податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки прийняте Мелітопольською об'єднаною державною податковою інспекцією головного управління ДФС у Запорізькій області;

- скасувати податкове повідомлення рішення № 25-13 від 14 лютого 2017 року в сумі 217,25 грн. за платежем податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки прийняте ДФС у Запорізькій області.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11 травня 2017 р. адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення рішення № 176451-13 від 22 листопада 2016 року в сумі 2316,19 грн. за платежем податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки прийняте Мелітопольською об'єднаною державною податковою інспекцією головного управління ДФС у Запорізькій області.

Визнано протиправним та скасоване податкове повідомлення рішення № 25-13 від 14 лютого 2017 року в сумі 217,25 грн. за платежем податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки прийняте Головного управління ДФС у Запорізькій області.

Присуджено на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Мелітопольської обєднаної державної податної інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області судові витрати, у вигляді судового збору у сумі 320 (триста двадцять) гривень 00 копійок.

Присуджено на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Запорізькій області судові витрати, у вигляді судового збору у сумі 320 (триста двадцять) гривень 00 копійок.

Не погодившись з постановою суду, Головне управління ДФС у Запорізькій області звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить оскаржувану постанову скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва право власності на нерухоме майно від 28 жовтня 2010 року володіє 1/4 частки будівель загальною площею 1177,00 м.кв., з урахуванням частки позивача 294,25 м.кв., яка розташована за адресою Запорізька область м. Мелітополь, вул. Фрунзе, будинок 57/10.

Рішенням 63 сесії Мелітопольської міської ради № 2/5 від 29 травня 2015 року Про затвердження Положень про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для обєктів житлової та нежитлової нерухомості, на 2015 рік затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для обєктів житлової та нежитлової нерухомості, на 2015 рік.

Згідно з пунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України, Мелітопольською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС в Запорізькій області винесено податкове повідомлення-рішення форми від 22 листопада 2016 року №176451-13, яким визначено суму податкового зобовязання за податковий 2015 рік за платежем: податок на нерухоме майно, відмінене від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками обєктів нежитлової нерухомості на суму 2 316,19 грн.

Не погоджуючись із винесеними податковими повідомленнями-рішеннями позивачем подано скарги б/н від 02 грудня 2016 року, яке рішенням Головного управління ДФС в Запорізькій області № 74/14/08-01-10-01-13 від 31 січня 2017 року залишено без задоволення, при цьому збільшено на 217,25 грн. суму визначеного податкового зобовязання шляхом винесення податкового повідомлення-рішення від 14 лютого 2017 року №25-13, яким визначено суму податкового зобовязання за податковий 2015 рік за платежем: податок на нерухоме майно, відмінене від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками обєктів нежитлової нерухомості на суму 217,25 грн.

Податкові повідомлення рішення від 22 листопада 2016 року №176451-13 та від 14 лютого 2017 року №25-13 є предметом у цій справі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що винесені податкові повідомлення рішення про визначення податкового зобовязання по податку на нерухоме майно, відмінене від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками обєктів нежитлової нерухомості - є неправомірними.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, 01 січня 2015 року, набрав чинності Закон України № 71-VIII від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким шляхом викладення в новій редакції ст. 266 ПК України, було введено новий податок - на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінене від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування у відповідності до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Згідно підпункту 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

У відповідності до вимог підпункту 266.7.1 пункту 266 статті 266 Податкового кодексу України, обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об'єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

За змістом підпункту 266.7.2 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Щодо новоствореного (нововведеного) об'єкта житлової та/або нежитлової нерухомості податок сплачується фізичною особою-платником починаючи з місяця, в якому виникло право власності на такий об'єкт.

Контролюючі органи за місцем проживання (реєстрації) платників податку в десятиденний строк інформують відповідні контролюючі органи за місцезнаходженням об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості про надіслані (вручені) платнику податку податкові повідомлення-рішення про сплату податку у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Нарахування податку та надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень про сплату податку фізичним особам - нерезидентам здійснюють контролюючі органи за місцезнаходженням об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності таких нерезидентів.

Таким чином, з 01.01.2015 року в Україні запроваджений новий податок - на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Одночасно, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до положень ст. 8 ПК України встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно статті 9 Податкового кодексу України, немає у переліку загальнодержавних податків та зборів. При цьому, відповідно до пункту 9.4 статті 9 Податкового кодексу України встановлення загальнодержавних податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється.

Статтею 10 Податкового кодексу України, якою встановлено перелік місцевих податків, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки прямо не вказаний. Натомість, згідно підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 Податкового кодексу України, є податок на майно, який складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено пунктом 7.1 статті 7 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до статті 265 Податкового кодексу України (у редакції, що діє з 01.01.2015), податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, податок на нерухоме майно є місцевим податком.

Згідно п. 12.3 ст. 12 ПК України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (пп. 12.3.2 ПК України).

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (пп. 12.3.3 ПК України).

Право на прийняття місцевих податків органами місцевого самоврядування закріплено і ст. 143 Конституції України.

Таким чином, особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне, встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Як зазначалося вище, позивач на підставі Свідоцтва право власності на нерухоме майно від 28 жовтня 2010 року володіє 1/4 частки будівель загальною площею 1 177,00 м.кв., з урахуванням частки позивача 294,25 м.кв., яка розташована за адресою Запорізька область м. Мелітополь, вул. Фрунзе, будинок 57/10, що підпадає під визначення п. 266.1 та п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Оцінюючи застосовність норм ПК України щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у 2015 році та рішення 63 сесії Мелітопольської міської ради № 2/5 від 29 травня 2015 року Про затвердження Положень про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для обєктів житлової та нежитлової нерухомості, на 2015 рік щодо позивача суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

Одним з елементів принципу верховенства права є принцип правової (юридичної) визначеності, який сформульований, в тому числі і у доповіді № 512/2009 на 86 пленарному засіданні Веніціанської комісії у 2011 році. Цей принцип є істотно важливим також і для плідності бізнесової діяльності, з тим щоб генерувати розвиток та економічний поступ.

Відповідно до принципу правової визначеності держава повинна зробити текст закону легкодоступним. Вона також зобовязана дотримуватись законів, які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю.

Передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед до його застосування, та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку.

Отже, однією з основних процедурних вимог принципу правової визначеності є вимога достатнього часу для змін у системі правовідносин, викликаних прийняттям нового закону.

Цей же принцип закладений і в ст. 4 Закону України «Про засади державної регуляторної політики в сфері господарювання», та його суть зводиться до послідовності регуляторної діяльності, відповідності її цілям державної політики, а також планам з підготовки проектів регуляторних актів, що дозволяє суб'єктам господарювання здійснювати планування їхньої діяльності.

В підтримку необхідності дотримання цього принципу законодавцем запроваджений і пп. 12.3.4 п.12.3 ст. 12 ПК України, відповідно до якого рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Встановлення пунктом 4 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» № 71-VIII від 28 грудня 2014 року положення, що в 2015 році до рішень місцевих рад про встановлення місцевих податків на 2015 рік не застосовуються вимоги, встановлені Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" не може бути прийнято судом апеляційної інстанції, оскільки не застосування тих або інших норм закону, встановлених Верховною Радою України можливо в разі їх скасування чи зупинення Верховною Радою України. Проте, таких змін до Закону України «Про засади державної регуляторної політики в сфері господарювання» на 2015 рік не приймалося.

Отже, під час запровадження Верховною Радою України податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки був порушений принцип правової визначеності з огляду на введення в дію Закону України № 71-VIII від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" з 2015 року.

Щодо застосування, пункту 12.3.5 п.12.3 ст. 12 ПК України, яким встановлено, що у разі якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів та акцизного податку в частині реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю, то суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи положення вказаних законодавчих норм, якими передбачено право на встановлення виду податку, його розміру, порядку адміністрування та сплати, зважаючи на суперечність, непослідовність та неузгодженість зазначених вище норм нормативно-правового акту, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність неоднозначного (множинного) трактування прав та обов'язків платників податків у спірному випадку.

При цьому, основними засадами податкового законодавства є принципи, в яких визначено зміст і спрямованість правового регулювання податкових правовідносин.

Принципи, проголошені у статті 4 Податкового кодексу України повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку так і на стадії застосування норм, якими визначений обов'язок сплати податку.

Так, серед принципів, проголошених у вказаній нормі, є, зокрема, презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (пп. 4.1.4 п.4.1 статті 4 ПК України).

Відповідно до п. 56.21 ст. 56 Податкового кодексу України у разі, коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Застосовуючи у цій справі принцип верховенства права, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернутися і до практики ЄСПЛ, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права.

Так, відносини, що є предметом спору у цій справі підпадають під дію ст.1 Першого протоколу ЄКПЛ, з огляду на те, що майном у цій справі є грошові кошти позивача обовязок сплати яких визначив податковий орган, а втручання у майнові права позивача допущено податковим органом шляхом визначення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який підлягає сплаті протягом 60 днів з дня отримання податкового повідомлення-рішення.

Обґрунтовуючи свою правову позицію, викладену вище, суд апеляційної інстанції вважає можливим застосувати у цій справі висновки ЄСПЛ, викладені у справі «ОСОБА_2 проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06 від 14.10.2010 року).

Так, повторюючи загальні принципи ЄСПЛ у п.50.51 наголосив, що найважливішою вимогою ст.1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на концепцію, яка вимагає щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.

Ухвалюючи рішення у справі «ОСОБА_2 проти України» суть якої зводиться до зобовязань сплатити прибутковий податок з громадян, визначений податковим органом на підставі поданої ОСОБА_2 декларації, ЄСПЛ вказав (п.п.56,57), що відсутність чіткості та точності в національному законодавстві, яке передбачало можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу «якості закону» передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів у майнові права заявника.

Національні органи були зобовязані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливий для платника податку, що відповідає вимогам п.п.4.4.1 п.4.4 ст.4 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21 грудня 2000 року.

З огляду на викладену позицію ЄСПЛ суд апеляційної інстанції зазначає, що положення п.п.4.4.1 п.4.4 ст.4 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» за своїм змістом відповідає вимогам п.56.21 ст.56 Податкового кодексу України.

Отже, враховуючи імперативність правила про прийняття рішення на користь платників податків при існуванні неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов'язків такого платника, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про протиправність визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 198, 200, 205, 206 КАС України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Запорізькій області залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 11 травня 2017 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з моменту її виготовлення в повному обсязі.

В повному обсязі ухвала виготовлена 11.12.2017 року.

Головуючий суддя: С.А. Уханенко

Суддя: І.Ю. Богданенко

Суддя: Ю.М. Дадим