Справа № 303/3415/17
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2017-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 рокуЛьвів№876/10660/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.,

при секретарі судового засідання: Дутка І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області на постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 жовтня 2017 року у справі №303/3415/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області про скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до відділу примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції в Закарпатській області про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження.

Постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 жовтня 2017 року позов задоволено. Визнано незаконною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 22.02.2016 року, винесену у виконавчому провадженні ВП №49469821 при примусовому виконанні виконавчого листа №2-а/303/332/13, виданого 15.01.2015 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм матеріального права та невірним встановленням обставин у справі. Зокрема доводи апелянта зводяться до того, що позивачем пропущено строк звернення до суду із адміністративним позовом, оскільки йому надсилалась постанова про закінчення виконавчого провадження та постанова винесена державним виконавцем відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження». Просить постанову суду першої інстанції скасувати та при йняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Сторони в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне. На виконанні у відділі примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Закарпатській області знаходився виконавчий лист по справі №2-а/303/332/13, виданий 15.01.2015 року Мукачівським міськрайонним судом щодо зобовязання Лалівської сільської ради в особі голови ОСОБА_2 надати повну інформацію, що запитувалася згідно інформаційного запиту від 26.03.2013 року.

22 лютого 2016 року головним державним виконавцем відділу ПВР управління ДВС ГТУЮ у Закарпатській області ОСОБА_3 було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, винесену у виконавчому провадженні ВП №49469821 при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-а/303/332/13. Зазначена постанова винесена на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 та ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд першої інстанції позов задовольнив тих підстав, що державним виконавцем не було вжито всіх можливих та необхідних заходів щодо виконання судового рішення, у державного виконавця не було законних підстав для закінчення виконавчого провадження саме з підстав, передбачених п.11 ч.1 ст.49 та ч.3 ст.75 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року).

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх вірними, такими що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Що стосується доводів апелянта про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду із адміністративним позовом.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що позивач постанову про закінчення виконавчого провадження від 22.02.2016 року одержав лише 25.05.2017 року. Доказів протилежного відповідачем не надано суду.

Що стосується посилань апелянта на ту обставину, що відповідачем була надіслана позивачу копія постанови про закінчення виконавчого провадження, то відсутні докази отримання такої позивачем.

Відповідно до ч.2 ст.14 КАС України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Виконання рішень судів здійснюється відповідно до Закону України « Про виконавче провадження».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації», доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно ч. 5 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Частиною 1 ст.13 цього Закону визначено перелік розпорядників публічної інформації, якими зокрема є субєкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші субєкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обовязковими для виконання.

Розпорядники інформації зобовязані надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та обєктивність наданої інформації (п. 6 ч. 1 ст.14 Закону).

Таким чином, розпорядником публічної інформації є орган місцевого самоврядування, тобто Лалівська сільська рада, яку було і зобовязано надати повну інформацію, що запитувалася згідно інформаційного запиту від 26.03.2013 року.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п.11 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року) виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.

Як передбачено ч. 3 ст.75 цього ж Закону, у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Таким чином, вказаним Законом чітко регламентовано послідовність дій державного виконавця, після вчинення яких такий вправі приймати постанову про закінчення виконавчого провадження.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскаржена постанова є необґрунтованою, оскільки приймаючи постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 та відповідно ч. 3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року), із вказівкою на те, що виконати рішення без участі боржника неможливо, державним виконавцем не було вжито всіх можливих та необхідних заходів щодо виконання судового рішення, та відповідно, не було законних підстав для закінчення виконавчого провадження саме з підстав, передбачених п. 11 ч. 1 ст. 49 та ч. 3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року).

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши оскаржене позивачем рішення, апеляційний суд вважає, що таке не відповідає критеріям, визначеним ч. 3 ст. 2 КАС України, а представлені відповідачем на заперечення позовних вимог докази у своїй сукупності дають підстав вважати що рішення відповідача є протиправним, прийняте відповідачем необґрунтовано, без дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», що дає підстави для визнання його протиправним та скасування.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування постанови суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 160 ч. 3, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області залишити без задоволення, а постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 жовтня 2017 року у справі №303/3415/17 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_6

Повний текст ухвали складено 12.12.2017р.