Справа № 810/1186/17
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2017-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 листопада 2017 року № 810/1186/17
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сакевич Ж.В., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, стягнення грошової компенсації,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач або ОСОБА_1 ) з позовом до Військової частини - польова пошта НОМЕР_2 , в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 капітана І рангу ОСОБА_2 , оформленого листом від 01.11.2016, щодо відмови у виплаті позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у сумі 36 901,15 грн.;

- стягнути з Військової частини - польова пошта НОМЕР_2 Збройних Сил України на користь позивача грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у сумі 36901,15 грн. відповідно до довідки №1 від 02.06.2016 №137.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.11.2017 у справі №810/1186 замінено відповідача Військову частину - польова пошта НОМЕР_2 на правонаступника Військову частину НОМЕР_1 (далі відповідач).

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він проходив військову службу у Військовій частині - польова пошта НОМЕР_2 та мав військове звання капітана 3 рангу. Наказом Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 23.05.2016 №64 позивача звільнено з військової служби у запас за пунктом "б" частини 6 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби у мирний час).

Позивач стверджує, що перед звільненням 17.05.2016 він звернувся з письмовим рапортом до командувача Військової частини - польова пошта НОМЕР_2 з проханням дати вказівку начальнику речової служби підготувати довідку-розрахунок про компенсацію за неотримане майно.

31.05.2016 начальником речової служби та начальником фінансово-економічної служби військової частини було сформовано та підписано довідку №1 від 02.06.2016 №137 на одержання грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі, відповідно до якої сума грошової компенсації за 31 предмет складає 36901,15 грн.

01.06.2016 позивача було виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення. Позивач вказує, що одночасно з виключенням зі списків особового складу частини з ним проведено остаточний розрахунок, що включав у себе: премію, надбавку за виконання особливо важливих завдань, щомісячну додаткову грошову винагороду, грошову компенсацію за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення та грошову допомогу при звільненні. Разом з цим, питання про виплату позивачу під час остаточного розрахунку грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 36901,15 грн. не вирішувалось.

Як зазначає у позовній заяві позивач, 01.11.2016 командир Військової частини - польова пошта НОМЕР_2 листом повідомив про розглянуте звернення від 03.10.2016 щодо виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, відповідно до якого відмовлено у виплаті позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у сумі 36 901,15 грн. Підставою для відмови слугувало те, що ОСОБА_1 до виключення зі списків особового складу військової частини - польова пошта НОМЕР_2 із заявою (рапортом) на виплату грошової компенсації не звертався та на дату надання вищевказаної відповіді не мав статусу військовослужбовця.

Проте, як стверджує позивач, право на грошову компенсацію мають лише військовослужбовці, які звільняються з військової служби, або члени його сім`ї та утриманці, у разі його загибелі, якщо вони не отримали під час військової служби речове забезпечення. Також, на думку позивача, військовослужбовці згідно з наказом Міністерства оборони України №232 від 29.04.2016 «Про речове забезпечення Збройних Сил України» повинні отримувати саме речове забезпечення відповідно до затверджених норм, а не грошову компенсацію. Крім цього, як стверджує позивач, відповідний рапорт про виплату йому грошової компенсації подав командуванню військової частини, підтвердженням чого є надана відповідачем відповідь від 01.11.2016.

Таким чином, позивач вважає, що дії відповідача щодо не виплати грошової компенсації за не отримане речове майно при звільненні з військової служби є незаконними, а рішення, оформлене листом від 01.11.2016, щодо відмови у виплаті позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у сумі 36 901,15 грн., - протиправним.

Відповідач позов не визнав та вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки є незаконними, необґрунтованими та безпідставними.

В обґрунтування заперечень проти позову відповідач зазначив, що Порядком виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178, передбачені певні активні дії самого військовослужбовця, а саме, написання ним відповідно заяви (рапорту), яких позивач до виключення зі списків особового складу частини Військової частини - польова пошта НОМЕР_2 , тобто до моменту втрати статусу військовослужбовця, не вчиняв.

Відповідач стверджує, що до виключення зі списків особового складу Військової частини - польова пошта НОМЕР_2 позивач із заявою (рапортом) на виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно не звертався, як і не надав до позовної заяви копії відповідної заяви (рапорту).

Крім цього відповідач зазначив, що позивач вже не має статусу військовослужбовця та відповідно до Порядку №178 виплата грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у такому випадку не передбачена, тобто правових підстав для її виплати немає.

Враховуючи зазначене, командування Військової частини - польова пошта НОМЕР_2 діяло у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, та посилаючись на норми чинних нормативно-правових актів, довело правомірність своїх дій.

У судове засідання, призначене на 23.11.2017, з`явився представник відповідача.

Позивач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Разом з цим, у матеріалах справи міститься клопотання б/н від 06.04.2017 про розгляд справи за відсутності позивача (а.с.26).

У судовому засіданні 23.11.2017 представником відповідача подано письмове клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження (а.с.108).

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною шостою статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Протокольною ухвалою суду від 23.11.2017 постановлено здійснювати подальший розгляд справи №810/1186/17 у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 є громадянином України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Пролетарським РВ УМВС України в Донецькій області 25 лютого 1997 року (а.с.9-11).

Судом встановлено, що наказом командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 23.05.2016 №64 відповідно до пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" капітана 3 рангу ОСОБА_1 , начальника штабу першого заступника командира загону спеціальних операцій (водолазного спеціаліста) 73 морського центру спеціального призначення звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби у мирний час, обмежену придатність у воєнний час) з направленням на військовий облік до Очаківського РВК Миколаївської області (а.с.47).

Підставою для видання вищевказаного наказу про звільнення позивача з військової служби у запас слугувало свідоцтво про хворобу №1490 від 11.05.2016, складене гарнізонною військово-лікарською комісією НВМКЦ «ГВКГ», згідно з яким встановлено: «Захворювання, пов`язане з проходженням військової служби. Наслідки мінно-вибухової травми (21.07.2014): акубаротравми обох вух у вигляді посттравматичної комбінованої приглухуватості при сприйнятті шепітної мови 4 м, розмовної мови 5 м на кожне вухо. Травма, пов`язана із захистом Батьківщини». ОСОБА_1 визнаний непридатним до військової служби у мирний час, обмежено придатним у воєнний час (а.с.27-28).

З 1 червня 2016 року відповідно до наказу командира Військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) №163, виданого на підставі витягу з наказу командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 23.05.2016 №64, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення (а.с.48).

Як вбачається з матеріалів справи, перед виданням наказу про звільнення позивача з військової служби від 23.05.2016 №64, позивач 17.05.2016 звернувся до командира Військової частини польова пошта НОМЕР_2 із письмовим рапортом про прохання надати вказівку начальнику речової служби підготувати довідку-розрахунок про компенсацію за неотримане майно (а.с.13).

Судом встановлено, що начальником речової служби Військової частини НОМЕР_1 лейтенантом ОСОБА_3 та начальником фінансово-економічної служби Військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_4 було підготовлено довідку №1 про вартість речового майна, що належить до видачі капітану 3 рангу ОСОБА_1 , яка зареєстрована у Військовій частині НОМЕР_1 02.06.2016 за №137 (а.с.14-15). Відповідно до вищезазначеної довідки, вартість речового майна, що підлягає видачі позивачу становить 36901,15 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.10.2016 позивач звернувся до Військової частини польова пошта НОМЕР_2 щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно у розмірі 36901,15 грн.

При цьому як вбачається з пояснень начальника відділення персоналу та стройового заступника начальника штабу Військової частини польова пошта НОМЕР_2 капітана 3 рангу ОСОБА_5 від 11.04.2017, під час пошуку вищевказаного звернення ОСОБА_1 від 03.10.2016 (вх. №2965 від 03.10.2016) у діловодстві Військової частини польова пошта НОМЕР_2 знайдено не було, у зв`язку з чим неможливо виготовити відповідну копію (а.с.50).

Розглядаючи звернення позивача від 03.10.2016 щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, командиром Військової частини польова пошта НОМЕР_2 підготовлено та надано відповідь у формі листа від 01.11.2016 за №3209 (а.с.18).

За результатами розгляду вищезазначеного звернення позивача, ОСОБА_1 повідомлено, що відповідно до положення частини другої абзацу другого пункту 1 статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» порядок грошової компенсації за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, пунктом 3 якого передбачено, що у разі звільнення з військової служби військовослужбовцям виплачується грошова компенсація вартості за неотримане речове майно, з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення. У зв`язку з цим, виплата грошової компенсації вартості за неотримане речове майно передбачена саме для військовослужбовців, тобто до виключення зі списків особового складу.

Крім цього, пунктом 4 Порядку визначено, що грошова компенсація виплачується за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира військової частини, у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна.

ОСОБА_1 повідомлено, що оскільки до виключення зі списків особового складу Військової частини польова пошта НОМЕР_2 із заявою (рапортом) на виплату грошової компенсації він не звертався, та на момент розгляду звернення статусу військовослужбовця вже не має, Порядком у такому випадку виплата не передбачена, то і виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не має права.

Враховуючи вищевикладене, командиром Військової частини польова пошта НОМЕР_2 відмовлено у задоволенні звернення позивача від 03.10.2016 щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно у розмірі 36901,15 грн.

Не погодившись із зазначеною відповіддю, викладеною командиром Військової частини польова пошта НОМЕР_2 капітаном І рангу ОСОБА_2 , у формі листа від 01.11.2016 №3209, та вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні та грошову компенсацію за неотримане речове майно, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі встановлюється і гарантується Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон України № 2011-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону України №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

За правилами частини першої статті 11 Закону України №2011-XII законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України №2011-XII дія цього Закону поширюється, зокрема, на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України №2011-ХІІ (у редакції, яка діяла до 11 березня 2000 року) військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.

Пунктом 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» від 17.02.2000 №1459-ІІІ, який набрав чинності 11.03.2000, призупинено дію частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у частині одержання військовослужбовцями речового майна і продовольчих пайків або за бажанням військовослужбовців грошової компенсації замість них.
У подальшому пункт 2 Закону України від 17.02.2000 №1459-ІІІ змінено згідно із Законом України «Про внесення зміни до пункту 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» від 23.03.2000 №1577-III шляхом заміни слів - «речового майна і продовольчих пайків або за бажанням військовослужбовців грошової компенсації замість них» словами - «продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна».

Законом України від 03.11.2006 №328-V «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб», який набрав чинності з 01.01.2007, внесені зміни до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб. Зокрема, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено статтею 91, яка окремо регулювала питання речового забезпечення військовослужбовців.

Так, відповідно до пункту 2 статті 91 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів. Порядок виплати грошової компенсації визначається Кабінетом Міністрів України.

З метою приведення окремих норм законів у відповідність із Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 19.12.2006 №489-V, який набрав чинності з 01.01.2007, дію пункту 2 статті 91 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (із змінами, внесеними Законом України від 03.11.2006 №328-V) на 2007 рік було зупинено (пункт 59 статті 71).

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10-рп/2008 зміни, внесені підпунктом 3 пункту 67 розділу II Закону України від 28.12.2007 №107-VI, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) та втратили чинність.
30 липня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення порядку речового забезпечення військовослужбовців» від 01.07.2015 №567-VIII, пунктом 1 розділу І якого пункт 1 статті 91 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» викладено у такій редакції:

« 1. Продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України».

04 березня 2016 року втратила чинність Постанова Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року №1444, якою було затверджено Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час.

Пунктом 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час було передбачено, що військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 (яка набрала чинності 22.03.2016) затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі Порядок №178).

Вказаний Порядок визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі грошова компенсація).

Відповідно до пункту 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Пунктом 4 вказаного Порядку №178 передбачено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Отже, на момент звернення позивача ОСОБА_1 щодо отримання грошової компенсації замість речового майна (03.10.2016) Законом України №2011-ХІІ та Порядком №178 грошова компенсація вартості за неотримане речове майно передбачена лише для військовослужбовців за місцем військової служби, яким позивач на момент звернення вже не був.
З урахуванням вищевикладеного, положення статті 91 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на позивача не розповсюджуються, оскільки вказана норма регулює порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом і перебувають на кадровій військовій службі, та не можуть бути застосовані до військовослужбовців, звільнених з військової служби, оскільки вказаними положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачено виплату заборгованості по речовому майну військовослужбовцям, що були звільнені зі служби.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від19 березня 2013 року у справі № 21-38а13, від 27 травня 2014 року № 21-132а14 та від 24 червня 2014 року № 21-253а14.

Згідно з вимогами статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Враховучи вищевикладене, оскільки позивач звернувся до відповідача із заявою щодо отримання грошової компенсації замість речового майна не під час проходження військової служби, а вже після звільнення з військової служби у запас, відповідно, відсутнє право на одержання грошової компенсації за неотримане речове майно.

Частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Однак, суд зазначає, що положення частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України не звільняють позивача від обов`язку доводити суду ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Позивач належних і допустимих доказів, які б спростували рішення відповідача, а також доводи про наявність юридичних та фактичних підстав для відмови у виплаті грошової компенсації замість речового майна, суду не надав.

Враховуючи встановлені обставини, системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити.

Відповідно до частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб`єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов`язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Оскільки, відповідачем не понесено судових витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, тому вони на його користь стягненню не підлягають.

Керуючись статтями 159 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:
У задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Кушнова А.О.