Справа № 826/1159/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2017-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 грудня 2017 року № 826/1159/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А. С., суддів: Аблова Є.В., Літвінової А.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Прем'єр-міністра Гройсмана Володимира Борисовича, Кабінету Міністрів України
провизнання дискримінаційною постанови № 719 від 19.10.2016, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Прем'єр-міністра Гройсмана Володимира Борисовича, в якому просить:

- визнати постанову № 719 про забезпечення житлом сімей загиблих військовослужбовців, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, а також інвалідів І-ІІ групи з числа військовослужбовців, які брали участь у зазначеній операції, та потребують поліпшення житлових умов, яку підписав відповідач Гройсман Володимир Борисович, дискримінаційною;

- зобов'язати відповідача через відповідну постанову виділити грошову субвенцію сім'ї позивача у порядку, як це зазначено у постанові № 719 від 19.10.2016 на вісім чоловік за формулою, зазначеною у постанові: розмір грошової компенсації (ГК) розраховується за формулою: ГК=(13,65хNc+35,22+(10хNп))хВгхКм+ПЗ.

Також позивач заявив клопотання про розгляд справи без його присутності.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що прийнята постанова не відповідає вимогам ст. 1, 21, 46, 68 Конституції України, а також порушує ст. 14 Європейської конвенції з прав людини, оскільки передбачає право на отримання житла, грошової компенсації за належне житло, лише тим учасникам антитерористичної операції, які отримали інвалідність або померли під час проведення бойових дій на сході України.

Позивач на час проведення антитерористичної операції мав статус інваліда війни ІІ групи як учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відтак, вважає спірну постанову дискримінаційною.

Відповідачі проти задоволення позовних вимог заперечували, зазначаючи, що постанова, що є предметом спору, була погоджена з відповідними міністерствами, службами та Національним банком України, висновок про відповідність Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та відсутність положень, що містять ознаки дискримінації, - позитивний.

Також відповідачі зазначили, що постанова приймається колегіально більшістю від конституційного складу Уряду, зважаючи на що, позовні вимоги до Прем'єр-міністра, як очільника Кабінету Міністрів, є необґрунтованими.

Третя особа, повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилась.

Судом на підставі ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, дослідивши заперечення відповідачів, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач зі своєю сім'єю проживав у м. Алчевськ Луганської області та на час виникнення спірних правовідносин проживав у м. Києві. Має довідку внутрішньо переміщеної особи.

Також судом встановлено, що позивач є інвалідом ІІ групи згідно посвідчення Серії НОМЕР_1 (а. с. 6), має посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС І категорії Серії НОМЕР_2 з вкладкою № 201049 (а. с. 6, зворот).

17.03.2015 позивач звернувся до Київського міського голови Кличка В. В. зі зверненням про надання житлового приміщення.

Листом від 27.03.2015 № 006511 заступник Київського міського голови ОСОБА_4 повідомив позивача про відсутність підстав для надання житла з державного житлового фонду міста, у зв'язку з відсутністю реєстрації місця проживання у м. Києві та неперебуванням позивача на квартирному обліку (а. с. 8).

В подальшому, позивач звернувся до управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою щодо надання грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення інвалідам І-ІІ групи з числа військовослужбовців, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, та потребують поліпшення житлових умов.

Листом від 15.12.2016 № 260-260/Л-896-4226 управління повідомило, що відповідно до п. 3 Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення членам сімей загиблих військовослужбовців, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, а також інвалідам I-II групи з числа військовослужбовців, які брали участь у зазначеній операції, та потребують поліпшення житлових умов, затвердженого постановою КМ України від 19.10.2016 № 719 (в редакції, що була чинною на дату надання відповіді), право на отримання грошової компенсації відповідно до цього Порядку мають інваліди війни I та II групи, визначені у пункті 11 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», тобто військовослужбовці, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України та стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення при умові перебування на квартирному обліку.

Враховуючи вищевикладене, а також у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують настання інвалідності внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, та довідки про перебування на обліку, позивачу відмовлено у розгляді порушеного питання на комісії (а. с. 7).

Вважаючи, що постанова, на яку було здійснено посилання у зазначеному листі, містить ознаки дискримінації, а право позивача на отримання житла чи його грошової компенсації як інваліда війни ІІ групи, учасника антитерористичної операції, непорушним, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 24 Конституції України не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно ст. 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06.09.2012 № 5207-VI (далі - Закон № 5207) дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Статтею 2 Закону № 5207 визначено, що законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак:

1) забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб;

2) забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб;

3) повагу до гідності кожної людини;

4) забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.

Згідно ст. 6 Закону № 5207 відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.

Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

Не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме:

спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту;

здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними;

надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом;

встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян;

особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

У відповідності до п. 7 ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

Відповідно до п. 3 Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення членам сімей загиблих військовослужбовців, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, а також інвалідам I-II групи з числа військовослужбовців, які брали участь у зазначеній операції, та потребують поліпшення житлових умов, затвердженого постановою КМ України від 19.10.2016 № 719 (в редакції, що була чинною на дату надання відповіді, далі - Порядок № 719), право на отримання грошової компенсації відповідно до цього Порядку мають інваліди війни I та II групи, визначені у пункті 11 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», які перебувають на квартирному обліку (далі - інваліди).

Згідно з п. 11 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551) до інвалідів війни належать також інваліди з числа військовослужбовців (резервістів, військовозобов'язаних) та працівників Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовців військових прокуратур, осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України та стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, а також працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися до забезпечення проведення антитерористичної операції та стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення.

В той же час, позивач у своєму позові посилається на п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551, відповідно до якого до інвалідів війни належать також інваліди з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов'язків військової служби, пов'язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

У виокремленні з числа усіх інвалідів війни, передбачених частиною 2 статті 7 Закону № 3551, спірною постановою лише тих, що стали інвалідами внаслідок участі у антитерористичній операції, позивач вбачає дискримінацію.

Як встановлено колегією суддів, в пояснювальній записці до проекту спірної постанови від 11.10.2016 Міністерства соціальної політики України зазначено, що у проекті акта відсутні положення, що містять ознаки дискримінації (а. с. 78 - 80).

Згідно ч. 2 § 1 Р. 1 Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою КМ України від 18.07.2007 № 950 (далі - Регламент), Кабінет Міністрів є колегіальним органом, який здійснює свої повноваження шляхом прийняття рішень на засіданнях.

Відповідно до пунктів 1, 2 § 22 Р. 3 Регламенту рішення Кабінету Міністрів приймаються шляхом голосування більшістю голосів посадового складу Кабінету Міністрів.

Якщо проект рішення отримав підтримку половини посадового складу Кабінету Міністрів і за цей проект проголосував Прем'єр-міністр, рішення вважається прийнятим.

В пункті 61 пояснювальної записки до проекту акта (додаток 4 до Регламенту) зазначається про наявність або відсутність у проекті акта положень, які містять ознаки дискримінації. Наводиться інформація про проведення громадської антидискримінаційної експертизи.

У відповідності до п. 4 § 551 Р. 4 Регламенту прийняті акти Кабінету Міністрів Прем'єр-міністр підписує на засіданні Кабінету Міністрів.

Згідно п. 8 Порядку проведення органами виконавчої влади антидискримінаційної експертизи проектів нормативно-правових актів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 № 61, у разі відсутності у проекті акта положень, які містять ознаки дискримінації (крім позитивних дій), проект акта та висновок візуються керівником юридичної служби та повертаються структурному підрозділу органу виконавчої влади.

Комплексний аналіз наведених правових норм національного законодавства з урахуванням їх юридичних зв'язків в контексті встановлених судом обставин справи дає колегії суддів підстави для висновку, що позивач не довів, що спірною постановою зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі як учасник антитерористичної операції.

В свою чергу, критерій у вигляді отримання інвалідності внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, за жодних умов не може вважатися суб'єктивним у правовій державі.

Відповідно до ст. 1 Конституції України Україна є соціальною та правовою державою.

Надання більших гарантій для осіб, що набули статусу інваліда під час участі в антитерористичній операції, визначає соціальну спрямованість держави у актуальний для цього час.

Суд зазначає, що обов'язковою ознакою дискримінації є встановлення факту обмеження (зменшення, звуження, позбавлення) права.

У справі ж, що розглядається, обмеження прав позивача як інваліда війни ІІ групи, учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, прийняттям спірної постанови не встановлено.

Враховуючи обсяг наданих Кабінету Міністрів України повноважень, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана постанова видана Кабінетом Міністрів України на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно та з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямована ця постанова.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач не зазнав обмеження у визнанні, реалізації або користуванні своїми правами і свободами в будь-якій формі, з огляду на що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Спосіб захисту порушеного, на думку позивача, права на поліпшення житлових умов обраний у межах даного спору невірно, оскільки у відповідності до ст. 47 Конституції України громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Відсутність у позивача статусу військовослужбовця, який отримав інвалідність під час участі в антитерористичній операції, не позбавляє позивача можливості захищати свої соціальні права, що передбачені чинним законодавством.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про те, що відповідачами в порядку ч. 2 ст. 71 КАС України доведено правомірність своїх дій, з огляду на що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді: Є.В. Аблов

А.В. Літвінова