Справа № 369/3772/17
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 369/3772/17 Головуючий у 1-й інстанції: Усатов Д.Д.
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку ч. 1 ст. 41 КАС України апеляційну скаргу інспектора роти №6 батальйону №3 Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Педашевського Романа Юрійовича на постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до інспектора роти №6 батальйону №3 Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Педашевського Романа Юрійовича про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 (далі - Позивач, ОСОБА_3.) звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до інспектора роти №6 батальйону №3 Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Педашевського Романа Юрійовича (далі - Відповідач, Лейтенант поліції) про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення серії АР №856197 від 02.04.2017 року про накладення на ОСОБА_3 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.10.2017 року позов задоволено повністю - визнано протиправними дії Лейтенанта поліції щодо складання постанови про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3, скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення серії АР №856197 від 02.04.2017 року та закрито провадження у справі. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова прийнята без урахування всіх фактичних обставин, адже Відповідачем не перевірено об'єктивну можливість Позивача бути обізнаним щодо заборони стоянки та зупинки по парній стороні вул. Інститутської у м. Києві.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою у задоволенні позову відмовити повністю. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що спричинило постановлення помилкового рішення. Наголошує на неврахуванні судом наявності передбаченого Законом України «Про Національну поліцію» права поліцейського на винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення. Вказує на безпідставність розгляду судом позовної вимоги про визнання протиправними дій, оскільки судовий збір за відповідну вимогу Позивачем не сплачувався. Крім того, підкреслює відсутність повноважень в суду першої інстанції на закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явились, а тому справа розглядалась у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ст. 41 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції - скасувати в частині, виходячи з такого.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, Лейтенантом поліції 02.04.2017 року складено постанову серії АР №856197 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (а.с. 5) (далі - оскаржувана постанова), якою до Позивача за порушення пп. 33.3 Правил дорожнього руху застосовано передбачене ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн.

При цьому судом першої інстанції було встановлено, що підставою для винесення оскаржуваної постанови стало те, що 02.04.2017 року о 12:00 автомобіль Nissan X-Trail, днз. «НОМЕР_1», яким керував Позивач, здійснив зупинку по вул. Інститутській, 2-А у м. Києві в зоні дії знаку 3.34 «Зупинка заборонена», чим порушив п. 33.3 Правил дорожнього руху України.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 7, 9, 122, 251, 280, 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, п. 8.2-1 Правил дорожнього руху України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що Відповідачем не було враховано відсутність у Позивача об'єктивної можливості знати про зупинку з порушенням Правил дорожнього руху України, а відтак позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з огляду на таке.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством.

У статті 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов'язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб'єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п'ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов'язки і відповідальність суб'єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об'єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об'єднань).

Відповідно до ст. 14 вказаного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов'язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306 затверджено Правила дорожнього руху (далі - Правила).

Відповідно до п. 1.1 Правил останні відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно п. 3.34 розділу 33 ПДР України забороняються зупинка і стоянка транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу), у зоні дії знаку «Зупинку заборонено».

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, Позивач, рухаючись по вул. Інститутській в бік Майдану Незалежності, здійснив розворот ліворуч приблизно за 15 метрів до місця розташування знаку «Зупинка заборонена», що об'єктивно перешкоджало ОСОБА_3 бути обізнаним про встановлення нижче по вулиці знаку, визначеного п. 3.34 ПДР України. Дані обставини щодо розташування дорожнього знаку підтверджуються й наданими Позивачем фотознімками місця зупинки транспортного засобу (а.с. 8-14).

Оцінюючи дані обставини, суд першої інстанції вірно звернув увагу, що відповідно до п. 8.2-1 ПДР України дорожні знаки застосовуються відповідно до цих Правил і повинні відповідати вимогам національного стандарту.

Дорожні знаки повинні розміщуватися таким чином, щоб їх було добре видно учасникам дорожнього руху як у світлу, так і в темну пору доби. При цьому дорожні знаки не повинні бути закриті повністю або частково від учасників дорожнього руху будь-якими перешкодами.

Дорожні знаки повинні бути видимими на відстані не менш як 100 м за напрямком руху та розміщеними не вище 6 м над рівнем проїзної частини.

Дорожні знаки встановлюються обабіч дороги на тому її боці, що відповідає напрямку руху. Для поліпшення сприйняття дорожніх знаків вони можуть бути розміщені над проїзною частиною. Якщо дорога має більше ніж одну смугу для руху в одному напрямку, установлений обабіч дороги відповідного напрямку дорожній знак дублюється на розділювальній смузі, над проїзною частиною або на протилежному боці дороги (у разі, коли для руху в зустрічному напрямку є не більше ніж дві смуги).

Дорожні знаки розміщуються таким чином, щоб інформацію, яку вони передають, могли сприймати саме ті учасники руху, для яких вона призначена.

Відтак, на переконання судової колегії, матеріалами справи підтверджується відсутність факту вчинення Позивачем адміністративного правопорушення, оскільки останній об'єктивно не мав можливості бути обізнаним про зупинку у зоні дії знаку «Зупинку заборонено», адже здійснив розворот до місця його розташування.

Згідно ст. 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції погоджується з висновками Києво-Святошинського районного суду Київської області про наявність правових підстав для скасування постанови про адміністративне правопорушення серії АР №856197 від 02.04.2017 року про накладення на ОСОБА_3 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн., адже Лейтенантом поліції було залишено поза увагу обставини відсутності вини Позивача у вчиненні адміністративного правопорушення.

Разом з тим, оцінюючи висновки суду першої інстанції в частині визнання протиправними дій Відповідача щодо складання постанови у справі про адміністративне правопорушення, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 222 КпАП України органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, правил дорожнього руху (ч. ч. 1, 2, 3 ст. 122).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 258 КпАП України протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

У частині 4 ст. 258 КпАП України закріплено, що у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Отже, чинне законодавство наділяє працівника Національної поліції повноваженнями зі складання постанов у справах про адміністративне правопорушення у передбачених законом випадках, у зв'язку з чим, як вірно зазначив Апелянта, висновок суду першої інстанції про необхідність визнання протиправними дій Відповідача щодо складання оскаржуваної постанови є безпідставним.

Крім іншого, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про необхідність закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, оскільки такими повноваженнями в силу приписів ст. 284 КупАП наділений орган, який розглядає справу про адміністративне правопорушення, а не суд, який надає оцінку відповідності вже прийнятої постанови про накладення адміністративного стягнення вимогам чинного законодавства. На вказані обставини обґрунтовано звернув увагу Апелянт.

Крім того, колегією суддів враховується, що відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Тобто, за загальним правилом суд повинен забезпечити розгляд адміністративної справи у межах позовних вимог. Вихід за межі позовних вимог повинен бути мотивований та спрямований на повний захист прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Разом з тим, визнаючи протиправними дії Лейтенанта поліції щодо складання постанови про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 та закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції жодним чином не обґрунтував необхідність виходу за межі позовних вимог, не зазначив, яким чином такі висновки гарантуватимуть саме повний захист прав, свобод та інтересів позивача, оскільки достатнім, повним та належним способом захисту прав ОСОБА_3 є скасування постанови віл 02.04.2017 року серії АР №856197.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправними дій Відповідача та закриття провадження у справі про адміністративні правопорушення як таке, що ухвалено з порушеннями норм матеріального та процесуального права.

Разом з тим, колегія суддів критично оцінює доводи Апелянта щодо безпідставності розгляду судом позовних вимог про визнання протиправними дій Лейтенанта поліції без сплати Позивачем судового збору за таку позовну вимогу, оскільки, як було зазначено вище, дана вимога ОСОБА_3 не заявлялася.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін; скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови порушено норми матеріального та процесуального права, що стали підставою для вирішення позовних вимог, які не були заявлені у позовній заяві, з порушенням норм права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а постанову суду - скасувати в частині.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 171-2, 195, 197, 198, 200, 202, 205, 207, 211, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу інспектора роти №6 батальйону №3 Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Педашевського Романа Юрійовича - задовольнити частково.

Постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 жовтня 2017 року - скасувати в частині: визнання протиправними дій інспектора роти №6 батальйону №3 Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Педашевського Романа Юрійовича щодо складання постанови про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3; закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3.

В іншій частині постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до інспектора роти №6 батальйону №3 Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Педашевського Романа Юрійовича про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко