Справа № 760/4137/17
Суддя: Кузьмишина О.М.
Дата ухвалення: 2017-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 760/4137/17 Головуючий у 1-й інстанції: Гуменюк А.І. Суддя-доповідач: Кузьмишина О.М.
У Х В А Л А

Іменем України

06 грудня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

Суддів: Глущенко Я.Б.,

Шелест С.Б.,

за участю секретаря судового засідання Пушенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на постанову Шевченківського районного суду м.Києва від 01 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Інспектора роти № 10 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Тереверка Євгена Олександровича, Інспектора роти № 10 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Стеценка Олександра Костянтиновича третя особа: Департамент патрульної поліції про порушення правил дорожнього руху,-

В С Т А Н О В И В :

02 березня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Солом'янського районного суду м. Києва із адміністративним позовом до Інспектора роти № 10 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Тереверка Євгена Олександровича, Інспектора роти № 10 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Стеценка Олександра Костянтиновича, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Департамент патрульної поліції, про визнання дій протиправними.

Постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 01 серпня 2017 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано застосування 21 лютого 2017 року Інспектором роти № 10 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Тереверком Є.О. та Інспектором роти № 10 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Стеценком О.К. поліцейських заходів примусу, зокрема, фізичного впливу (сили) та кайданків до ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) - протиправним.

У задоволенні адміністративного позову в частині щодо визнання протиправними дій про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності у вигляді попередження відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1)за рахунок Державного бюджету судові витрати, пов'язані із розглядом справи, у розмірі 640 грн.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, третьою особою - Департаментом патрульної поліції подано апеляційну скаргу, в якій третя особа просить його скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі, так як, на думку апелянта, зазначена постанова суду прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 21.02.2017, автомобіль ОСОБА_3 «Тойота Рав-4», д.н.з.НОМЕР_2, впродовж дня був припаркований по провулку Киянівському, в місті Києві, в зоні відсутності знаку, який забороняє зупинку чи стоянку транспортного засобу.

В кінці робочого дня підійшовши до свого автомобіля, ОСОБА_3 виявила, що попереду та із заду її автомобіля були припарковані інші автомобілі, які стояли в один ряд.

Так, для руху транспорту залишалася одна смуга, оскільки з іншого боку дороги навпроти автомобіля ОСОБА_3 також був припаркований інший автомобіль, і лише по одній вільній смузі (посередині), в тому числі і для руху зустрічного транспорту, відбувався рух транспортних засобів у обох напрямках.

Вказане було встановлено із записів камери відеоспостереження.

Сівши в салон свого автомобіля, оцінивши свій водійський стаж за такого розташування її автомобіля, ОСОБА_3 прийшла до висновку, що виїхати не зможе, перед цим здійснивши таку спробу та вивернувши кермом колеса вліво.

Після цього, ОСОБА_3 вимкнула двигун та зателефонувала своєму знайомому ОСОБА_6, з проханням під'їхати їй допомогти, оскільки вона сама виїхати не могла.

В судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_6 вказані обставини підтвердив.

Інспектор роти № 10 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Тереверко Є.О. разом із Інспектором роти № 10 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Стеценком О.К., оскільки вони здійснювали патрулювання у Шевченківському районі м. Києва згідно затвердженої розстановки сил та засобів УПП в м. Києві ДПП, рухалися в складі екіпажу УПП у м. Києві ДПП з позивним «Форт-1012» на службовому автомобілі на виклик «крадіжка», який було здійснено жінкою із приміщення суду за адресою м. Київ, вул. Смирнова-Ласточкіна, 10-Б (а.с.79).

Так, керуючи патрульним автомобілем, та в цей момент рухаючись по вищезазначеній одній вільній смузі руху по дорозі, інспектор роти № 10 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Тереверко Є.О. побачивши, що автомобіль ОСОБА_3 не може виїхати, вийшов із свого автомобіля і, підійшовши до автомобіля позивача, почав стукати у скло.

ОСОБА_3, сидячи в автомобілі пояснила інспектору роти № 10 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Тереверку Є.О. про неможливість виїзду з місця паркування, оскільки її автомобіль заблоковано іншими автомобілями.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що у подальшому, приблизно через хвилин десять, інспектор роти № 10 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Тереверко Є.О. вже представившись, в грубій формі заборонив їй залишати місце «вчинення адміністративного правопорушення».

На питання ОСОБА_3, яке саме правопорушення нею вчинено, відповіді вона не отримала та при цьому інспектор роти № 10 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Тереверко Є.О. почав вимагати від неї пред'явлення йому документів, незважаючи на те, що в даний конкретний момент звернення до неї, автомобілем вона не керувала.

У подальшому було обмежено пересування ОСОБА_3, та здійснено її затримання із застосуванням поліцейських заходів примусу, зокрема, фізичного впливу (сили) та застосування кайданків.

У зв'язку з чим, ОСОБА_3 вважає такі дії відповідачів, протиправними.

Задовольняючи адміністративний позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що при відсутності в діях позивача адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП, всупереч вимогам ст. 18 Закону України «Про національну поліцію», відповідачі у справі діяли не професійно, зокрема, замість надання позивачеві допомоги для виїзду її автомобіля з місця стоянки, без заподіяння пошкоджень автомобілю, припаркованому поруч, відповідачі у справі безпідставно вимагали у неї документи, що посвідчують особу та надають право керування транспортним засобом. При цьому позивача безпідставно затримали, застосувавши до неї поліцейські заходи примусу, чим порушили права та свободи останньої.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності та перевіривши рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст. 195 КАС України, колегія суддів, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч. 3 ст. 122 КУпАП, порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів громадян.

Відповідно до п. 15.9(ж) Правил дорожнього руху України, зупинка забороняється у місцях, де буде неможливим зустрічний роз'їзд або об'їзд транспортного засобу, що зупинився.

З матеріалів справи вбачається, що на думку відповідачів позивач порушила вказаний пункт ПДР України.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції суд помилково не погодився з позицією інспектора роти № 10 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Тереверка Є.О., що позивач 21.02.2017 приблизно о 17 год. 45 хв. керуючи автомобілем марки Тоyоtа RAV-4, н.з. НОМЕР_2, червоного кольору за адресою: пров. Киянівський, 7а, м. Київ, розпочав рух з місця де був припаркований зазначений автомобіль та не закінчивши маневр, раптово зупинився, внаслідок чого розташування автомобіля Тоyоtа RAV-4, н.з. НОМЕР_2 унеможливило подальший рух, зокрема, - службового автомобіля патрульної поліції, який направлявся на завдання, а також інших автомобілів, які рухались у зустрічному напрямку, чим порушив вимоги п. 15.9. (ж) правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, за що передбачена відповідальність ч. 3 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У рішенні суду першої інстанції зазначено, що «Судом встановлено .. .

Як пояснила позивач, сівши в салон свого автомобіля, оцінивши свій водійський стаж за такого розташування її автомобіля, вона прийшла до висновку, що виїхати не зможе, перед цим здійснивши таку спробу та вивернувши кермом колеса вліво. Після цього, вона вимкнула двигун та зателефонувала своєму знайомому ОСОБА_6, з проханням під'їхати їй допомогти, оскільки вона сама виїхати не могла. Допитаний у судовому засіданні як свідок, ОСОБА_6 вказані обставини підтвердив».

Апелянтом звернуто увагу колегії суддів апеляційної інстанції на те, що судом нібито встановлено, що «через обставини, що склалися, зокрема, автомобіль позивача був заблокований іншими автомобілями з переду та з заду, відповідно, у зв'язку з чим, вказана обставина не дозволила позивачеві вчинити відповідний маневр та виїхати з місця стоянки, зокрема в силу погодних умов та розташування її автомобіля (під нахилом), тому розуміючи, що в разі зняття правої ноги з педалі гальмування, її автомобіль може скотитися на декілька сантиметрів вперед і вдарити попереду стоячий автомобіль, оцінивши дорожню обстановку, вона звернулося по допомогу до сторонніх осіб, зокрема, до знайомого ОСОБА_6, який підтвердив вказані обставини у судовому засіданні,, будучи допитаним, як свідок».

Однак, апелянт не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, оскільки суд, посилаючись на показання свідка ОСОБА_6 не міг підтвердити всі обставини зазначені позивачем, а саме ті, які були викладені стосовно неможливості позивача виїхати з місця паркування її автомобіля, перед цим здійснивши таку спробу та вивернувши кермом колеса вліво. В тому числі, що автомобіль позивача був заблокований іншими автомобілями з переду та з заду, відповідно, у зв'язку з чим, вказана обставина начебто не дозволила позивачеві вчинити відповідний маневр та виїхати з місця стоянки, зокрема, в силу погодних умов та розташування її автомобіля (під нахилом), що в разі зняття позивачем правої ноги з педалі гальмування, її автомобіль може скотитися на декілька сантиметрів вперед і вдарити попереду стоячий автомобіль.

Апелянт заперечуючи проти позову вказав, що свідок ОСОБА_6 не був присутнім при обставинах, які відбувалися 21.02.2017 після 17 год. 45 хв. за адресою: пров. Киянівський, м. Київ, а прибув за вказаною адресою вже через деякій час (приблизно через 35 хв.) тоді, коли позивач знаходився біля припаркованого патрульного автомобіля, а біля неї були присутні інспектори патрульної поліції та ОСОБА_7 зі своїм помічником, і тоді, коли у позивача на одній руці були кайданки. По телефону свідок ОСОБА_6 не міг встановити: 1) чи рухалась на своєму автомобілі позивач; 2) чи міг позивач виїхати на своєму автомобілі з припаркованого місця; 3) чи дійсно автомобіль позивача був заблокований іншими автомобілями з переду та із заду, відповідно; 4) чи дійсно були обставини, які не дозволяли позивачеві вчинити відповідний маневр та виїхати з місця стоянки, а саме, чи скотився б автомобіль позивача, з місця де позивач його залишив після маневру, на декілька сантиметрів вперед і чи вдарив би він попереду стоячий автомобіль, у разі якщо б позивач зняла ногу з педалі гальмування.

Колегія суддів критично ставиться до вказаних доводів апелянта, оскільки ці обставини підтверджуються не тільки свідченнями свідка ОСОБА_6, але й свідченнями самих відповідачів та записами камери відеоспостереження, дослідженими в судовому засіданні в суді першої інстанції.

Свідок ОСОБА_6 та суд першої інстанції відповідно зазначали, що дійсно свідок «фізично з'явився пізніше» аніж «розпочалося спілкування» позивача із відповідачами, що спочатку позивач телефонувала свідку ОСОБА_6 з проханням під'їхати та допомогти виїхати.

ОСОБА_3 зазначає, що саме в той момент, коли позивач розмовляла з ОСОБА_6 по телефону, відповідач, інспектор роти № 10 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Тереверко Є.О. підійшов до позивача, і тому свідок ОСОБА_8 чув це спілкування сторін і безпосередньо пояснення позивача вказаному відповідачу щодо неможливості виїхати через блокування її автомобіля іншими транспортними засобами, оскільки телефонна розмова позивача із свідком ОСОБА_6 при цьому не переривалася.

З матеріалів справи вбачається, що самі відповідачі підтверджували, що ОСОБА_3 неодноразово під час спілкування із ними розмовляла по телефону. Свідок ОСОБА_6 приїхав на місце події та випаркував автомобіль ОСОБА_3 з місця його блокування.

Колегія суддів звертає увагу, що інспектор роти № 10 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Тереверко Є.О. в своїх поясненнях зазначив про те, що «керуючи патрульним автомобілем та в цей момент рухаючись по вищезазначеній одній вільній смузі руху по дорозі, побачив, що автомобіль позивача не може виїхати. Він вийшов зі свого автомобіля, підійшов до автомобіля позивача та почав стукати у скло. Позивач, сидячи в своєму авто, пояснила відповідачу Тереверко Є.О. про неможливість виїзду з місця паркування, оскільки її автомобіль заблоковано».

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції та позивача про те, що доводи апеляційної скарги в частині обґрунтування рішення суду першої інстанції виключно обставинами, які наводив свідок ОСОБА_6 вважаю такими, що не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи і безпосередньо мотивувальною частиною оскаржуваної постанови, де суд детально це описав.

Крім того, в своїй апеляційній скарзі апелянт наголошує про невірність висновку суду першої інстанції, що: «оскільки, позивач, як водій, не порушувала п. 15.9. (ж) Правил, як вважає та вважав відповідач 1, в останнього були відсутні підстави вимагати у позивача документи, що посвідчують її особу та посвідчення водія».

Апелянт зазначив, що інспектор роти № 10 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Тереверко.Є.О., а ні в своїх запереченнях, а ні в поясненнях та свідченнях не повідомляв суд першої інстанції, що він: «вважає чи вважав, що позивач, як водій, не порушувала п. 15.9.(ж) ПДР».

В своїх запереченнях ОСОБА_3 звернула увагу колегії суддів на ту обставину, що під час розгляду справи відповідачі підтвердили, що саме вони своїм патрульним автомобілем рухаючись по провулку Киянівському в м. Києві і «зрівнявшись» з її автомобілем унеможливили зустрічний роз'їзд та об'їзд інших транспортних засобів.

Разом з тим, коли другий роти № 10 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Стеценко О.К. відігнав свій автомобіль, рух транспорту по провулку Киянівському відновився.

Суд першої інстанції чітко і вірно встановив, що за встановлених обставин неможна відсутнє порушення позивачем правил дорожнього руху, зокрема, п.15.9 (ж).

Вказане підтверджується дослідженим в судовому засіданні в суді першої інстанції відео з камер відеоспостереження.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідачем не доведено протиправної вини (умисна або необережна) дії чи бездіяльності, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Нормами ч. 1, 2 ст. 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з частиною 4 статті 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Таким чином, всі наведені доводи апелянта не заслуговують уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування постанови.

Повний текст ухвали виготовлено 13.11.2017р.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 211, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Постанову Шевченківського районного суду м.Києва від 01 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з дня її складення в повному обсязі.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Я.Б.Глущенко

С.Б.Шелест

Повний текст ухвали виготовлено 11.12.2017 року.