Справа № 638/5670/17
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2017-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 р.Справа № 638/5670/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П., Перцової Т.С.

за участю: секретаря судового засідання - Ващук Ю.О.

позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.08.2017р. по справі № 638/5670/17

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення Шевченківського району м. Харкова

про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1, звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Шевченківського району м. Харкова, в якому просив суд: визнати неправомірними дії відповідача щодо припинення надання позивачу права на 50 % знижку з оплати за користування житлово-комунальними послугами, а також палива, передбачених ч. 4 ст. 22 Закону України "Про міліцію" в редакції станом на 07.11.2015 р.; зобов'язати відповідача поновити з 01.07.2015 р. надання позивачу права на 50% знижку з оплати за користування житлово-комунальними послугами, а також палива, передбачених ч. 4 ст. 22 Закону України "Про міліцію" в редакції станом на 07.11.2015 р.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 серпня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись із вказаною постановою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 17, 22 Конституції країни, ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 № 2017-ІІІ, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Дергачівського районного суду Харківської області від 16.12.2016 року по справі № 619/2553/16-а та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити у повному обсязі. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач зазначив, що при винесенні постанови судом першої інстанції не була задоволена заява позивача про відвід головуючого судді Шестак О.І. Також вказує, що судом не враховано рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 № 5-рп 2002, постанову Верховного Суду України від 10.05.2016 по справі № 0870/5751/12, п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" від 01.11.1996.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_1, з 14.11.1978 р. по 01.01.2002 р. проходив службу в органах внутрішніх справ України, з яких був звільнений за станом здоров'я і йому була призначена пенсія згідно Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ".

Відповідно до довідки від 18.11.2005 р. №100|24559, виданої Управлінням фінансових ресурсів та економіки Управління МВС України в Харківській області, ОСОБА_1 і члени його сім'ї набули право з 01.01.2002 р. відповідно до Закону України "Про міліцію" на 50-відсоткову знижку по оплаті жилої площі, комунальних послуг, а також палива.

З листа-відповіді Управління праці та соціального захисту населення від 29.01.2016 р. №Д-641, наданої на звернення позивача, вбачається, що ОСОБА_1 як особа, що має пільговий статус "Міліціонер на пенсії", знаходився на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги, по Дзержинському району м. Харкова та користувався правом на пільги, встановлені Законом України "Про міліцію", а саме 50-ти відсотковою знижкою по сплаті за користування житлово-комунальними послугами у межах середніх норм споживання. Відповідно до вказаного листа, в зв'язку з можливим збоєм в програмному забезпеченні при занесенні даних по декларації ОСОБА_1 в ЄДАРП не було автоматично продовжено право користування ним пільгами з 01.07.2015 р. Інформація про необхідність нарахування ОСОБА_1 пільг передана Управлінням листом №165/07 від 19.01.2016 р. до житлово-комунальних підприємств для проведення перерахунку з урахуванням наявних у позивача пільг. Зазначеним листом позивача повідомлено, що з 07.05.2015 р. набув чинності Закон України "Про національну поліцію". Відповідно до п.п. 1, 5 Прикінцевих та перехідних положень зазначеного закону з 07.11.2015 р. ЗУ "Про міліцію" визнано таким, що втратив чинність. Таким чином, особи, які мали право на пільги згідно із ЗУ "Про міліцію" з 07.11.2015 р. взагалі втратили право на пільги. Також відповідач вказав, що ст. 6 ЗУ "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист" особи, що мають пільговий статус "Ветеран органів внутрішніх справ", мають право на отримання 50-відсоткової знижки по оплаті за користування житлово-комунальними послугами у межах соціальних норм без врахування рівня доходів. Для подовження нарахування пільг в разі наявності у позивача зазначеного статусу його повідомлено про необхідність надати до Управління підтверджуючі це право документи.

Листом Управління праці та соціального захисту населення від 03.02.2017 р. №Д-284/1 на звернення ОСОБА_1 повідомлено заявника про втрату права на пільги з 07.11.2015 р. особами, які мали на них право згідно з ЗУ "Про міліцію", в зв'язку з визнанням вказаного закону таким, що втратив чинність, Законом України "Про національну поліцію". Відповідач також вкзав, що 23.12.2015 р. розділ XI "Прикінцеві та перехідні положення" ЗУ "Про Національну поліцію" доповнено п. 15 такого змісту: "За колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб", але, оскільки пільги по сплаті за користування житлово-комунальними послугами зазначеним Законом не передбачені, права на такі пільги не мають і колишні працівники міліції.

Позивач, не погодившись із такими діями відповідача, звернувся до суду з даним позовом про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не має права на отримання пільги на житлово-комунальні послуги.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Правовий і соціальний захист працівників міліції та їх пенсійне забезпечення врегульовано Законом України "Про міліцію" від 20 грудня 1990 року, та з 07.11.2015 року Законом України "Про національну поліцію".

Згідно з частинами першою та другою статті 22 Закону України "Про міліцію", держава гарантує працівникам міліції соціальний захист. Працівники міліції користуються пільгами при розподілі житла, встановленні квартирних телефонів, влаштуванні дітей у дошкільні заклади, вирішенні інших питань соціально-побутового забезпечення у порядку, передбаченому законодавством України.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Закону України "Про міліцію", в редакції, чинній на час призначення позивачу спірної пільги, працівникам міліції та членам їх сімей надавалась 50-відсоткова знижка по оплаті жилої площі, комунальних послуг, а також палива.

Згідно з ч. 6 ст. 22 Закону України "Про міліцію", за працівниками міліції, звільненими зі служби за віком, хворобою або вислугою років, зберігається право на пільги за цим Законом.

Пунктом 12 розділу ІІ Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року в статті 22 Закону України "Про міліцію" частини шосту та сьому викладено у такій редакції: "За працівниками міліції, звільненими зі служби за віком, хворобою або вислугою років, зберігається право на пільги згідно з цим Законом. Пільги, передбачені частинами четвертою, п'ятою цієї статті, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України".

Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року внесені зміни в Закон України "Про міліцію" і частина сьома статті 22 викладена у новій редакції, згідно якої пільги, передбачені частинами четвертою, п'ятою та шостою цієї статті, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вказаного Закону від 28 грудня 2014 року Кабінетом Міністрів України 04 червня 2015 року прийнято постанову № 389, яка набрала чинності 01 липня 2015 року та якою затверджено Порядок надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім'ї.

Вказаним Порядком визначено механізм реалізації права на отримання пільг з оплати послуг за користування житлом (квартирна плата, плата за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), комунальних послуг (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів), паливом, скрапленим газом, телефоном, а також послуг із встановлення квартирних телефонів (далі - пільги) залежно від середньомісячного сукупного доходу сім'ї осіб, які мають право на пільги згідно із законодавчими актами.

Згідно пункту 2 цього Порядку, дія останнього поширювалась на осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою згідно із Законом України "Про міліцію".

Таким чином, у період з часу призначення позивачу пільги та до 01.07.2015 року чинним законодавством встановлювалось право певного кола осіб відповідно до Закону України "Про міліцію" на отримання 50-відсоткової знижки по оплаті жилої площі, комунальних послуг, а також палива.

Механізм реалізації вказаного права підзаконними нормативно-правовими актами не встановлювався. З набранням чинності Законом України №76-VIII внесено зміни до Закону України "Про міліцію", за змістом яких право на отримання працівниками міліції та членами їх сімей, а також працівниками міліції, звільненими зі служби за віком, хворобою або вислугою років, 50-відсоткової знижки плати за користування житлом та комунальними послугами, за паливо збережено, за змістом і колом осіб не звужено. Між тим, законодавцем встановлено умову, за наявності якої вказана пільга призначається, а саме: якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу.

Кабінетом Міністрів України на виконання зазначеної норми закону затверджено механізм реалізації права на отримання зазначеного виду пільг, яким врегульовано в тому числі види доходів, які враховуються до складу сукупного доходу сім'ї пільговика.

Постановою Кабінету Міністрів України №36 від 27 січня 2016 року до пункту 2 Порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім'ї було внесено зміни та слова "Про міліцію" (звільнені із служби за віком, хворобою або вислугою років працівники міліції, особи начальницького складу податкової міліції, особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби; діти (до досягнення повноліття) працівників міліції, осіб начальницького складу податкової міліції, рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби, загиблих або померлих у зв'язку з виконанням службових обов'язків, непрацездатні члени сімей, які перебували на їх утриманні), виключено.

З 07 листопада 2015 року у зв'язку з набуттям чинності Законом України "Про Національну поліцію" втратив чинність Закон України "Про міліцію", відповідно до статті 22 якого позивач мав право на 50-відсоткову знижку по сплаті за користування житлом та комунальними послугами, за паливо.

Згідно абзаців 2 та 3 пункту 15 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.

Отже, наведеною нормою прямо закріплено застереження щодо можливості збереження за пенсіонерами МВС та членів їхніх сімей лише тих пільг, які наразі передбачені Законом України "Про Національну поліцію" для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.

Колегія суддів зазначає, що Закон України "Про Національну поліцію" не містить норм, які б передбачали пільги, а саме 50-відсоткову знижку по оплаті жилої площі, комунальних послуг не тільки для колишніх міліціонерів, а й для тих, які виходять на пенсію після вступу цього закону в силу.

Доводи апеляційної скарги про неприпустимість звуження змісту і обсягу існуючих прав і свобод, шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 03 жовтня 1997 року №4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Враховуючи те, що останнім в часі є Закон України "Про Національну поліцію", то пріоритетними в даному випадку є положення саме цього Закону.

Стосовно посилань позивача на те, що довідку від 18.11.2005 р. № 100|24559 видано довічно, апеляційний суд зауважує, що довічний термін дії довідки не абсолютизує права позивача на отримання зазначених у ній пільг.

Згідно з ч.1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Із цим конституційним правом громадян кореспондується обов'язок держави щодо його забезпечення.

З цього приводу, судовою колегією враховується правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена у рішенні "Великода проти України" від 03.06.2014 року, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Згідно зі ст. 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідача відсутні правові підстави для надання позивачу пільг на оплату житлово-комунальних послуг, оскільки вказані пільги не передбачені чинним законодавством, зокрема Законом України "Про Національну поліцію", а тому позовні вимоги є необґрунтованими, та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач, зупиняючи застосування пільги ОСОБА_1, як пенсіонеру МВС України, у вигляді 50 % знижки на оплату житлово- комунальних послуг, діяв на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законодавством.

У відповідності до ст. 159 КАС України, судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги позивача колегією суддів не встановлено.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта щодо допущення порушення судом першої інстанції норм процесуального права стосовно заявленого відводу судді, враховуючи наступне.

Питання щодо підстав, порядку подання заяв відводу судді, та вирішення цього питання врегульовано положеннями ст.ст.27, 30, 31 КАС України.

Так, положеннями ст.27 КАС України наведений перелік підстав для відводу (самовідводу) судді, відповідно до якої, суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і відводиться: 1) якщо він брав участь у розгляді цієї справи або пов'язаної з нею справи як представник, секретар судового засідання, свідок, експерт, спеціаліст, перекладач; 2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи; 3) якщо він є членом сім'ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім'ї або близький родич цих осіб) сторони або інших осіб, які беруть участь у справі; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості судді; 5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого частиною третьою статті 15-1 цього Кодексу.

Стаття 30 КАС України встановлює, що за наявності підстав, зазначених у статтях 27 - 29 цього Кодексу, суддя, зобов'язані заявити самовідвід. 2. За цими ж підставами їм може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у справі. 3. Відвід (самовідвід) повинен бути вмотивований і заявлений до початку судового розгляду адміністративної справи по суті у письмовій формі з обґрунтуванням підстав для відводу. Заявляти самовідвід після цього дозволяється лише у разі, якщо про підставу самовідводу стало відомо після початку судового розгляду.

Як свідчать матеріали справи, 18 липня 2017 року позивачем до Дзержинського районного суду м. Харкова було подано заяву про відвід судді Шестак О.І. в порядку п. 1 ст. 20, ст.ст. 21,23 ЦПК України. У поданій заяві позивач зазначив, що 11.04.2017 року він звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з даним позовом. 13.04.2017 року ухвалою судді Шестак О.І. було призначено слухання справи №638/5670/17, копію якої позивач отримав з запізненням з вини суду, а саме: з порушенням ст. 74 ЦПК України було направлено судову повістку, яку він своєчасно не отримав. В якості підстав для відводу судді позивач зазначив, що в 2001 році суддею Шестак О.І. було винесено рішення по цивільній справі по отриманню грошових коштів позивачем від HACK Оранта та своєчасно не подав виконавчого листа до ДВС Дзержинського району, чим змусив звернутися його до вищої інстанції. Після прийняття заходів реагування цієї інстанції до судді Шестак О.І. він виконав законні дії згідно судового рішення. Крім того, протягом 2014-2017 років позивач неодноразово звертався зі скаргами на суддю Шестак О.І. до Вищої Ради Юстиції. Також суддя Шестак О.І. виніс рішення суду коли не був ознайомлений з датою його слухання. (а.с. 24)

Порядок вирішення питання про відвід (самовідвід), врегульовано ст.31 КАС України.

Відповідно до цієї статті, у разі заявлення відводу (самовідводу) суд повинен вислухати особу, якій заявлено відвід, якщо вона бажає дати пояснення, а також думку осіб, які беруть участь у справі (ч.1).

Питання про відвід вирішується в нарадчій кімнаті ухвалою суду, що розглядає справу. Заява про відвід кільком суддям або всьому складу суду вирішується простою більшістю голосів (ч.2).

Ухвала за наслідками розгляду питання про відвід (самовідвід) окремо не оскаржується. Заперечення проти неї може бути включене до апеляційної чи касаційної скарги на постанову чи ухвалу суду, прийняту за наслідками розгляду справи (ч.3).

За наслідками розгляду письмової заяви про відвід, ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 липня 2017 року (а.с.36), було відмовлено у її задоволенні з огляду на відсутність підстав для відводу встановлених ст. 27 КАС України.

Відповідно до ст.202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

В даному випадку судом першої інстанції при вирішенні питання про відвід було дотримано вимог ст.31 КАС України. З огляду на наведені позивачем обставини для відводу, колегія суддів підтримує висновки суду щодо відсутності правових підстав для задоволення такої заяви. Перед судом не доведено наявність обставин, які викликають сумнів у неупередженості судді, або інших підстав встановлених ст.ст.27-28 КАС України. При цьому, колегія суддів зауважує, що заява позивача взагалі не містить посилання на підстави для відводу, визначені ст.ст. 27-28 КАС України, вказана заява подана позивачем в порядку ЦПК України.

Таким чином, колегія суддів вважає також безпідставними доводи апелянта щодо скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нової про задоволення позовних вимог, з підстав допущених порушень норм КАС України, що регулюють вирішення питання відводу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Шевченківського району м. Харкова залишити без задоволення.

Постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.08.2017р. по справі № 638/5670/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Дюкарєва С.В.
Судді(підпис) (підпис) Жигилій С.П. Перцова Т.С.
Повний текст ухвали виготовлений 11.12.2017 р.