Справа № 523/15596/17
Суддя: Кисельов В. К.
Дата ухвалення: 2017-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/523/434/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2017 р.

Суддя Суворовського районного суду м. Одеси Кисельов В.К., розглянувши матеріали справи за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинення певні дій,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Суворовського районного суду міста Одеси з адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправними дії Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії із 01.06.2015 року по 30.04.2016 року; зобов'язати Суворовське об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі нарахувати та виплатити, починаючи із 1 червня 2015 року по 30 квітня 2016 року ОСОБА_1 пенсію, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», котру стягнути з Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працює на посаді заступника завідувача Першої одеської державної нотаріальної контори з 03 січня 1994 року і по теперішній час, що підтверджується довідкою виданою Головним управлінням юстиції в Одеській області від 26.12.2016 року за № 04-49/9846. Маючи необхідний трудовий стаж, на підставі особистої заяви від 18.08.2008 року, позивачу відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», було призначено пенсію за віком. Відповідно до довідки від 08 лютого 2017 за № 19/С-5 позивач перебуваю на обліку в Суворовському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м.Одесі. З 1 квітня 2015 року по 30 квітня 2016 року відповідачем було припинено виплату даної пенсії. Вказані обставини підтверджуються довідкою виданою Суворовським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м.Одесі від 5 грудня 2016 за № 10911, листами відповідача від 08.02.2017 за № 19/С-5, 07.07.2017 за № 159/С-5. Виплату пенсії було поновлено лише з травня 2016 року, що підтверджується листом отриманого від відповідача від 07.07.2017 за№ 159/С-5. Позивач звернулася до відповідача з вимогою нарахувати та виплатити пенсію за період з 1 квітня 2015 року по 30 квітня 2016 року, якої була протиправно позбавлена. Відповідно до листа Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі від 07 липня 2017 року за 159/С-5 призначена пенсія не виплачується відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» (в редакції Законів від 02.03.2015 № 213-УІІІ та від 24.12.2015 року №911- VIII) тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, з 01 січня 2016 року - ветеранів військової служби»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів». Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою КМУ від 03.05.1994 р. № 283 було передбачено зарахування до стажу державної служби на посадах керівних працівників і спеціалістів, зокрема, нотаріату. З 01.05.2016 року набрав чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 р. №889 та постанова КМУ від 25.03.2016 року № 229, згідно якої постанова №283 втратила чинність, відповідно до яких зарахування до стажу державної служби роботи на вказаних вище посадах не передбачено. На підставі цього працівникам державних нотаріальних контор виплата пенсії у розмірі 85 відсотків призначеного розміру була відновлена з 01.05.2016 року. Згідно відповіді Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі підстави для поновлення виплати пенсії з 01 квітня 2015 року - відсутні. Вважає дії Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі по не нарахуванню та не виплаті пенсії з період з 1 квітня 2015 року по 30 квітня 2016 року протиправними.

10 листопада 2017 року ухвалою суду відкрито скорочене провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинення певні дій.

04 грудня 2017р. відповідач - Суворовське об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі надало письмові заперечення та просило відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на обліку в Управлінні та з 11.07.2008 отримує пенсію за віком призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Пенсія була призначена при страховому сгажі роботи 35 років 10 місяців 12 днів. Починаючи з 01.04.2015 по 30.04.2016 роки виплата пенсії Позивачу була припинена. Згідно копії трудової книжки, Позивач з 01.08.1983 призначена нотаріусом Кілійської районної нотаріальної контори Одеської області, з 14.07.1986 призначена нотаріусом П'ятої Одеської державної нотаріальної контори, з 03.01.1994 призначена заступником завідувача Першої Одеської державної нотаріальної контори, 31.03.1994 присвоєно 11 ранг державного службовця, 16.03.1995 прийняте присягу державного службовця. Згідно довідки від 26.12.2016 №04-49/9846 Головного територіального управління юстиції в Одеській області, яка була надана Позивачем до письмового звернення від 26.01.2017, Позивач з 03.01.1994 працює на посаді заступника завідувача державної нотаріальної контори по теперішній час. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (в редакції Законів №213-VIII від 02.03.2015, №911-VIII від 24.12.2015, зі змінами, внесеними згідно із Законом №1774-VIII від 06.12.2016) тимчасово, з 01.04.2015 по 31.12.2015 роки, особам (крім інвалідів 1 та 2 груп, інвалідів війни 3 групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які займають посади державної служби, визначені, зокрема, Законом України "Про державну службу", призначені пенсії не виплачуються. Згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 № 283 «Про порядок обчислення стажу роботи державної служби» (зі змінами) до стажу роботи державної служби зараховується робота (служба) на посадах, зокрема, керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів інших органів управління військових формувань, Держспепзв'язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфнінспекції, її територіальних органів. 01.05.2016 набрав чинності Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889 та постанова Кабінету Міністрів України „Про затвердження Порядку обчислення стажу державної служби" від 25.03.2016 № 229, згідно якої Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 № 283 «Про порядок обчислення стажу роботи державної служби» втратила чинність. Так, Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889 та постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 №229 зарахування до стажу державної служби роботи на вказаних вище посадах не передбачено. З урахуванням наведеного та згідно Закону України "Про державну службу" постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 №229 Розпорядженням Управління від 23.02.2017 р. Позивачу поновлено виплату пенсії з 01.05.2016, оскільки Позивач не займає посаду державної служби, визначені, зокрема, Законом України "Про державну службу". Виплата пенсії була розрахована при страховому стажі 42 роки 09 місяців та середньомісячній заробітній платі 2721,42 грн. (1197,91 грн. х 2,27181), яка обчислена за періоди з 01.06.1995 по 31.05.2000 та з 01.07.2000 по 31.08.2010, розмір пенсії становив 1955,21 грн., в тому числі 1570,61 грн. - основний розмір пенсії; 236,28 грн. - доплата за понаднормативний стаж 22 роки; 48,32 грн. - підвищення по ст. 42 (з 01.03.2012); 100,00 грн. - підвищення по постанові Кабінету Міністрів України від 23.04.2012 №327.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 183-2 КАС України суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, що беруть участь у справі.

Суд вивчивши матеріали справи прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач працює на посаді заступника завідувача Першої одеської державної нотаріальної контори з 03 січня 1994 року і по теперішній час, що підтверджується довідкою виданою Головним управлінням юстиції в Одеській області від 26.12.2016 року за № 04-49/9846. Маючи необхідний трудовий стаж, на підставі особистої заяви від 18.08.2008 року, позивачу відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», було призначено пенсію за віком. Відповідно до довідки від 08 лютого 2017 за № 19/С-5 позивач перебуваю на обліку в Суворовському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м.Одесі. З 1 квітня 2015 року по 30 квітня 2016 року відповідачем було припинено виплату даної пенсії. Вказані обставини підтверджуються довідкою виданою Суворовським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м.Одесі від 5 грудня 2016 за № 10911, листами відповідача від 08.02.2017 за № 19/С-5, 07.07.2017 за № 159/С-5. Виплату пенсії було поновлено лише з травня 2016 року, що підтверджується листом отриманого від відповідача від 07.07.2017 за№ 159/С-5. Позивач звернулася до відповідача з вимогою нарахувати та виплатити пенсію за період з 1 квітня 2015 року по 30 квітня 2016 року, якої була протиправно позбавлена. Відповідно до листа Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі від 07 липня 2017 року за 159/С-5 призначена пенсія не виплачується відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» (в редакції Законів від 02.03.2015 № 213-УІІІ та від 24.12.2015 року №911- VIII) тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, з 01 січня 2016 року - ветеранів військової служби»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів». Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою КМУ від 03.05.1994 р. № 283 було передбачено зарахування до стажу державної служби на посадах керівних працівників і спеціалістів, зокрема, нотаріату. З 01.05.2016 року набрав чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 р. №889 та постанова КМУ від 25.03.2016 року № 229, згідно якої постанова №283 втратила чинність, відповідно до яких зарахування до стажу державної служби роботи на вказаних вище посадах не передбачено. На підставі цього працівникам державних нотаріальних контор виплата пенсії у розмірі 85 відсотків призначеного розміру була відновлена з 01.05.2016 року. Згідно відповіді Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі підстави для поновлення виплати пенсії з 01 квітня 2015 року - відсутні. Вважає дії Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі по не нарахуванню та не виплаті пенсії з період з 1 квітня 2015 року по 30 квітня 2016 року протиправними.

Згідно зі ст. З Закону України «Про нотаріат», нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема з посвідчує права і факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, із метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається, зокрема, на нотаріусів, які працюють у державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси).

Відповідно до п. 5 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про нотаріат» державні нотаріуси в частині оплати праці та пенсійного забезпечення прирівнюються до державних службовців відповідних категорій. Стаж роботи державних нотаріусів у державних нотаріальних конторах зараховується до стажу державної служби. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 року №283 до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів нотаріату.

Пенсійне забезпечення громадян України, у тому числі порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення", Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та іншими нормативно-правовим актами.

Із 01.04.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-УІІІ від 02.03.2015 року (далі - Закон №213-УІІІ від 02.03.2015 року), пп. 2 п. 12 розділу 1 якого внесені зміни у ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», згідно яких: Тимчасово, у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року: у період роботи особи (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються; та у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, призначена особі відповідно до цієї статті (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеною розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого осіб, які втратили працездатність. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 47 в редакції Законів №213-УІІІ від 02.03.2015, №911- VIII від 24.12.2015, із змінами, внесеними згідно із Законом №1774-УІІІ від 06.12.2016, тимчасово, по 31.12.2017 року особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу», а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Згідно п. 2 розділу III «Прикінцеві положення» Закону №213-УІІІ від 02.03.2015 року порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Разом із тим, відповідно до п. 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 213- УІІІ від 02.03.2015 року у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно дозаконів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус судців», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника- консультанта народного депутата України.

З аналізу цієї правової норми вбачається, що вона чітко визначає подію з ненастанням якої припиняють свою дію норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус судців», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Конституційний Суд України у п. З мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 року №4-зп (справа про набуття чинності Конституцією) зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Вказаний в пункті 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 213-УІІІ від року закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01.06.2015 року прийнятий не був, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність норми законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України щодо пенсійного забезпечення і, відповідно, пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) за цими Законами - не призначаються.

Враховуючи те, що з 01.06.2015 для позивача як працівника, прирівняного в частині пенсійного забезпечення до державних службовців, скасовано норми, що передбачають право на призначення пенсії позивечу відповідно до Закону України «Про державну службу», а отже, доходимо до висновку про відсутність у відповідача правових підстав для припинення виплати пенсії у зазначений у позові період.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2016 року по справі №333/6710/15-а.

Статтею 1 Закону №1058-І V «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сімї у випадках, визначених цим Законом.

Ст. 64 Конституції України передбачає обмеження соціально-економічних прав (в тому числі зупиненням дії законів та їх окремих положень) на певний строк лише в умовах воєнного або надзвичайного стану. Водночас, на момент прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» й до виникнення спору такий стан в Україні у передбаченому законом порядку запроваджено но було, встановлення обмежень щодо отримання пенсії деяким категоріям громадян є порушенням конституційних вимог щодо рівності всіх громадян, ставить громадян у нерівні умови, що також є порушенням принципів правової держави.

Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи інших людей.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межаі повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі 1 цієї Конвенції.

Ст. 14 Конвенції передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин майнового стану, народження або інших обставин.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінація - рішення, дії або бездіяльність, спрямовані на обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, сімейного та майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (далі - певні ознаки), якщо вони унеможливлюють визнання і реалізацію на рівних підставах прав і свобод людини та громадянина; непряма дискримінація - рішення, дії або бездіяльність, правові норми або критерії оцінки, умови чи практика, які формально є однаковими, але під час здійснення чи застосування яких виникають чи можуть виникнути обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за їх певними ознаками, крім випадків, якщо такі дії або бездіяльність, правові норми або критерії оцінки, умови чи практика об'єктивно виправдані метою забезпечення рівних можливостей для окремих осіб чи груп осіб реалізовувати рівні права і свободи, надані їм Конституцією і законами України. Дискримінація - це порушення прав людини, заборонене цілою низкою обов'язкових для виконання документів в області прав людини. Термін «дискримінація» має точне визначенні і стале значення в міжнародному праві. Комітет ООН з прав людини - незалежний експертний орган, що спостерігає за виконанням Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права, роз'яснив, що в пакті цей термін включає: «будь-яку відмінність, виключення, обмеження або перевагу, за ознакою раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних або інших поглядів, національного або соціального походження, майнового положення, народження або іншої обставини, і яка має на меті або як наслідок, знищення або применшення визнання, використання або здійснення всіма особами, на рівних можливостях, всіх прав і свобод».

Водночас, всупереч ст. 14 Конвенції, яка гарантує рівність у здійсненні основних свобод, позивачу з огляду на його рід занять припинено виплату пенсії в той час як без будь- якого об'єктивного і розумного обґрунтування виплата такої ж пенсії проводиться іншим особам, які перебувають в однаковому із позивачем положенні, однак мають інший рід занять. Виплата такої пенсії не зупинена іншим особам, які працюють в інших сферах та секторах державного впливу та економіки. Таким чином, має місце вочевидь наявне запровадження дискримінації відносно позивача при здійсненні останнім права на мирне володіння майном та отримання призначеної пенсії.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Пічкур проти України» №10441/06 від 7 лютого 2014 року (пункти 48-49) зазначив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» /Willis v. the United Kingdom/, заява №36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення від 21 лютого 1997 року у справі «ОСОБА_2 проти Нідерландів» /Van Raalte v. the Netherlands/, n. 39, Reports 1997-1).

Також Європейський суд з прав людини в даному рішенні зазначив, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбаченихзакономі загальними принципами міжнародного права.

Ст. 1 Першого протоколу Конвенції (Париж, 20.ІІІ.1952) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбаченихзакономабо загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені.

Надбавки, доплати та пенсії є майном в контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини статті 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законні сподівання (яке ґрунтується на законодавчій нормі) на набуття права володіння.

Таким чином, запроваджені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24.12.2015 року та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213- VIII від 02.03.2015 тимчасові обмеження щодо виплати пенсії особам, що працюють на посадах та на умовах, передбаченихзаконом України «Про державну службу» суперечать: - ст.14, ст. 1 Першого протоколу Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» щодо дискримінації при виплаті пенсії в залежності від роду занять та позбавленні права на належне майно у формі призначених пенсійних виплат; - ст.22,46,58 Конституції України щодо недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод в тому числі і в сфері соціального захисту та пенсійних виплат; - основоположним принципам, закріпленим у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо рівноправності застрахованих осіб при отриманні пенсійних виплат.

Відповідно до роз'яснень, наведених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі, коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень. У його рішеннях зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається (Рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99, від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004).

Частина 2 ст. 8 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права в Україні. Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи згідно норм Конституції та законів України, а також міжнародних договорів. Враховуючи положення ст. 9 Конституції Українита беручи до уваги Закон України від 17.07.1997 р. №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції» та Закон України від 23.02.2006р. №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод(Рим, 04.11.1950 р. - КЗПЛ) та рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, а також враховувати роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 р. №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосудця». При цьому, як зазначається у п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» від 19.12.2014 р. № 13, тлумачення термінів і положень КЗПЛ та протоколів до неї містяться в рішеннях ЄСПЛ.

У ч. 1ст. 11 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ к адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.ч. 1, 2ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 46 Конституції України гарантовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсія за віком, що призначається на підставі набутого стажу роботи, заслужена попередньою нелегкою працею, є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Єдиним нормативним актом, що відповідно до вимог Конституції України регулює питання пенсійного забезпечення громадян України є Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно його статті 4 виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення. Також, згідно статті 5 цього Закону, виключно цим Законом визначається порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Статтею 7 Закону визначені принципи, за якими здійснюється державне пенсійне страхування. До них віднесені зокрема: законодавче визначення умов і порядку здійснення загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат; державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом; гласності, прозорості та доступності діяльності Пенсійного фонду; обов'язковості фінансування за рахунок коштів Пенсійного фонду витрат, пов'язаних з виплатою пенсій та наданням соціальних послуг, в обсягах, передбачених цим Законом.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», № 9 від 01.11.1996 р., встановлено, що виходячи із зазначеного у ст. 8 Конституції в Україні принципу верховенства права, конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя. При цьому судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Також Постановою встановлено, що судам необхідно виходити з того, що нормативно- правові акти будь-якого державного чи іншого органу підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно- правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Так, відповідно до положень статі 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Стаття 64, якою передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Так, статтею 24 встановлюється рівність конституційних прав і свобод усіх громадян, та неможливість їх обмеження за будь-якими ознаками. За їх змістом не може бути обмежено право громадян на отримання пенсій та інших соціальних виплат у залежності від місця їх проживання та перебування.

Якщо Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами, що встановлено статтею 25, то тим більш така гарантія поширюється на її громадян, що мешкають на її території, та є особами внутрішньо переміщеними.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 року, зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Для визнання того, що Відповідачем порушуються основоположні права та свободи людини слід також врахувати й практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до п. 23 ч. 1 Європейської соціальної хартії кожна особа похилого віку має право на соціальний захист.

Згідно п. 3.2 мотивувальної частини рішення Конституційного суду №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України (254к/96-ВР) вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами».

Людина, її життя, здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (стаття 3 Конституції України).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 3 Конституції України).

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).

Відповідно до ч.1, 3 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стаття 64 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 1 статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачає, що Громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Згідно ч. 4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, дії відповідача по не нарахуванню та невиплаті з 01 червня 2015 року пенсії, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", є протиправними, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КАС України, встановлено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтвердженні судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа), які, згідно з п. 1 ч. 3 ст. 87 цього Кодексу, зокрема, складаються з витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких належать і витрати на правову допомогу.

Керуючись ст. ст. 10,11, 53, 59, 69, 71, 76, 79, 86, 94, 159-163, КАС України,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинення певні дій - задовольнити.

Визнати протиправними дії Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії із 01.06.2015 року по 30.04.2016 року.

Зобов'язати Суворовське об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі нарахувати та виплатити, починаючи із 1 червня 2015 року по 30 квітня 2016 року ОСОБА_1 пенсію, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», котру стягнути з Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі.

Стягнути з Державного казначейства України на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, Ідентифікаційний номер фізичної особи НОМЕР_1, у відшкодування витрат зі сплати судового збору у розмірі 640 гривень.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання її копії.

Суддя: